Джъстин Кронин

Проходът

На моите деца. Нека нямат кошмари.

За куража и вдъхновението за издаването на тази книга Издателството благодари на Димитър Стайков

Когато гледам как с един замах

руши света това свирепо време,

как горди кули стават пух и прах

и бронзът мре под неговото бреме,

и как завзема с дни и часове

крайбрежията кипналата пяна,

и сушата протяга брегове

и граби свойта дан от океана,

и как пред този кръговрат от дни

и царствата не траят дълго време,

разбирам аз, че всичко се мени,

и времето от мен ще те отнеме.

А туй е смърт! Тъгувам аз безкрайно.

И щастието ми е тъй нетрайно.

Уилям Шекспир Сонет 64[1]

I

Най-зловещият кошмар

5-1 Пр. В.[2]

Пътят към смъртта минава през всички злочестини, а всеки следващ ужас бавно и полека сломява сърцето. Мускулите се противят при всяка стъпка, разумът сам горчиво се отбранява — и защо ли? Една след друга преградите рухват, опустошението и извършените след разрухата злодеяния се ширват пред погледа.

Катрин Ан Портър

Блед кон, блед ездач

Едно

Преди да стане Момичето от Никъде — Тази, която дойде, Първата, Последната и Единствената, която живя хиляда години — тя беше обикновено малко момиченце от Айова, на име Ейми. Ейми Харпър Белафонте.

Майка ѝ Джанет беше на деветнайсет, когато Ейми се роди.

Джанет кръсти бебето на своята майка, починала още когато била малко момиченце. За второ име на бебето избра Харпър, като Харпър Лий, авторката на Да убиеш присмехулник, любимата и всъщност единствена книга, която Джанет беше прочела от начало до край в гимназията. Можеше да я кръсти и Скаут, на малката героиня от книгата, защото искаше дъщеричката ѝ с времето да заприлича на нея, да бъде смела, забавна и мъдра, каквато Джанет така и не съумя да бъде. Само че Скаут беше име за момче, а тя не искаше дъщеричката ѝ цял живот да обяснява защо и как е получила такова име.

Бащата на Ейми бе мъж, влязъл един ден в ресторанта, в който Джанет работеше като сервитьорка от шестнайсетгодишна. Всъщност това беше заведение за бързо хранене и понеже приличаше на грамадна кутия за обувки от хром, поставена до главния път и заобиколена от посеви, всички го наричаха Кутията. На километри наоколо имаше само посеви и тук-там по някоя автомивка на самообслужване, от тези, в които клиентът трябва да пусне монета в автомата и да свърши цялата работа сам. Мъжът на име Бил Рейнолдс продаваше комбайни и жътварки, големи машинарии и беше сладкодумен. Докато Джанет му наливаше кафе, а и след това, той все повтаряше каква хубавица била, как само му допадала черната ѝ като въглен коса, лешниковите очи, тънките ѝ китки. Струваше ѝ се искрен. Не дърдореше като съучениците ѝ, които казваха каквото трябва само и само да ги остави да направят каквото са си наумили. Имаше голяма кола, нов понтиак с лъщящо като на космическа ракета предно табло и меки като сметана кожени седалки. Помисли си, че може да обикне дълбоко и истински този мъж. Той обаче се задържа в града едва няколко дни и после тръгна по пътя си. Баща ѝ поиска да тръгне да го търси и да го накара да поеме отговорност, когато Джанет му разказа за случилото се. Само че Джанет не сподели с баща си, че Бил Рейнолдс е женен и има семейство в Линкълн, там някъде в Небраска. Даже ѝ беше показал снимките на синовете си, които носеше в портфейла си: две момченца в бейзболни екипи, Боби и Били. Затова колкото и да я разпитва баща ѝ за мъжа, вкарал я в беля, тя не каза нищо. Нито дори името му.

Всъщност Джанет не се впечатли много от случилото се. Нито от леко протеклата от начало до край бременност, нито от трудното, но бързо раждане, нито дори от факта, че си има бебе, нейната мъничка Ейми. Баща ѝ превърна някогашната спалня на брат ѝ в детска стая, за да ѝ покаже, че ѝ е простил. Смъкна от тавана старото бебешко креватче, същото, в което самата Джанет беше спала като бебе, а в последните месеци преди раждането на Ейми придружи дъщеря си до Уолмарт, за да изберат някои необходими ѝ вещи: пижамки, малко пластмасово корито и въртележка с играчки, която да се постави над бебешкото креватче. Някъде прочел, че на бебетата им трябват играчки, които да привличат вниманието им, да размърдват и да накарат мозъчетата им да заработят както трябва. От самото начало Джанет мислеше за бебето си като за „нея“, понеже дълбоко в сърцето си искаше да е момиченце, но си знаеше, че подобни неща не се споделят с никого, човек не ги признава дори пред себе си. Попита облечената в престилка на цветя жена, която движеше по корема ѝ пластмасовия накрайник на ехографа в Сидър Фолс, може ли да разпознае пола на бебето. Жената се засмя, вперила поглед в екрана с изображението на спящото в Джанет бебе и каза:

— Ами срамежливичко е бебчето. Има случаи, в които полът може да се види, в други не може. И сега е един от тези случаи, в които не може да се каже.

И Джанет си остана в неведение, което я устройваше. С баща ѝ опразниха стаята на брат ѝ, свалиха старите флагчета и плакати на групи и изпълнители. Видяха колко избледнели и очукани са стените и ги боядисаха в цвят, наречен „Мечтание“ — хем розов, хем синееше. Подхождаше както за момченце, така и за момиченце. Баща ѝ залепи бордюр от тапет по ръба на тавана с мотив на плискащи се в езерце патета. Почистиха и люлеещия се стол от кленово дърво, който баща ѝ беше открил в магазина за разпродажби, за да има къде прибралата се у дома Джанет да поседне и да подържи бебето на ръце.

Бебето се роди през лятото. Момиченце, както си мечтаеше Джанет, на име Ейми Харпър Белафонте. Нямаше причина да използват името Рейнолдс, фамилията на мъжа, когото Джанет мислеше, че никога повече няма да срещне. След раждането на Ейми вече и не искаше той да се появява. Пък и по-хубаво име от Белафонте едва ли можеше да се измисли. Означаваше „красив фонтан“ и точно такава беше Ейми. Джанет я кърмеше, люлееше и преобличаше, а когато нощем Ейми плачеше, защото се е подмокрила или огладняла или пък се е изплашила от тъмното, Джанет със сънливи стъпки прекосяваше антрето към детската стая без значение кое време е или колко изморена е от работата в Кутията. Взимаше я на ръце и ѝ казваше, че е с нея, че винаги ще бъде до нея, разплачеш ли се, веднага ще дотичам при теб, така сме се разбрали аз и ти, сега и завинаги, мъничка моя Ейми Харпър Белафонте. Джанет я прегръщаше и люлееше чак докато навън се зазореше. Тъмнината се стопяваше и тя чуваше птичките да пеят сред клоните на дърветата отвън.

После Ейми стана на три, а Джанет остана сама. Баща ѝ почина. Казаха ѝ, че е получил инфаркт или удар. Не беше от събитията, които трябва да се изследват обстойно. Дали е удар или инфаркт нямаше значение, повали го една ранна зимна утрин, на път към камиона, с който ходеше до работата си в силоза. Едва успял да остави кафето си на бронята, свлякъл се и умрял, без да разлее капка кафе. Джанет все още работеше в Кутията, но парите вече не достигаха нито за Ейми, нито за друго. Брат ѝ беше някъде във флота и не отговаряше на писмата ѝ. „Бог е създал Айова — повтаряше той, — за да могат хората да я напуснат и да не стъпят повече в нея.“ Джанет изпадна в безизходица.

Един ден в ресторанта за бързо хранене влезе мъж. Бил Рейнолдс. Изглеждаше различен и настъпилата промяна не беше към добро. Старият Бил Рейнолдс, когото тя помнеше, и да си признае, за когото все още мислеше от време на време по повод дреболии, като начина, по който пясъчнорусата му коса падаше върху челото му, докато говореше или подухваше вече изстиналото си кафе, преди да отпие от него, онзи Бил Рейнолдс излъчваше някакво топло сияние, което я привличаше. Напомняше ѝ на пръчиците, които щом разлюлееш, заблестяват от течността в тях. Мъжът беше същият, но сиянието бе помръкнало. Изглеждаше остарял и измършавял. Видя, че е небръснат, с несресана, мазна, щръкнала във всички посоки коса. Вече не носеше като преди изгладена тениска-поло, а като баща ѝ — обикновена работна риза, разгащена и с петна под мишниците. Имаше вид на човек, спал на открито или в кола. Погледите им се срещнаха още на вратата и тя го последва в едно от сепаретата отзад.

— Какво правиш тук?

— Напуснах я — гледаше към нея, а тя долови мириса на бира, пот и мръсни дрехи. — Тръгнах си и приключих с нея, Джанет. Оставих жена си. Вече съм свободен мъж.

— И си бил тоя път, за да ми го кажеш?

— Мислех си за теб — прокашля се той. — Много. Мислех за нас.

— Какво „нас“? Няма „нас“. Не можеш да се появяваш изневиделица и да ми разправяш, че си мислил за нас.

Седна вдървено.

— Ами това правя. Нали.

— Тук е пълно с хора, не виждаш ли? Не мога да говоря с теб така. Трябва да си поръчаш нещо.

— Добре — отвърна ѝ той, без дори да погледне менюто на стената, не откъсваше поглед от нея. — Искам чийзбургер и кола.

Докато записваше поръчката, думите плуваха пред погледа ѝ. Осъзна, че плаче. Налегна я умора, сякаш не е мигвала от месец, дори от година. Понасяше чудовищното изтощение със зрънцето останала ѝ воля. Преди време искаше да направи нещо с живота си. Да си подстриже косата може би, да вземе диплома, да отвори магазинче, да се премести в истински град, като Чикаго или Де Мойн, да наеме апартамент и да си намери приятели. Представяше си как седи в уютно ресторантче или кафене. Есен е, студено. А тя е сама на масичка до прозореца и чете книга. Пред нея от голяма чаша чай се издига пара. Хвърля поглед към хората, крачещи по улиците на града, в който живее. Бързат насам-натам с дебели палта и шапки. Вижда и лицето си, отразено в стъклото на прозореца, как се наслагва над образите на хората отвън. Само че както стоеше пред масата, я обзе чувство, че мечтите ѝ принадлежат на съвършено различен човек. Сега вече я имаше и Ейми, която непрекъснато беше или настинала, или я болеше корем. Пипваше болестите в мърлявата детска градина, където стоеше, докато Джанет работи в Кутията. Баща ѝ почина съвсем неочаквано, изчезна като вдън земя, а Бил Рейнолдс седеше на масата така, сякаш е отсъствал секунди, а не цели години.

— Защо ми причиняваш това?

Той дълго не откъсна поглед от нейния и я погали по ръката.

— Да се срещнем по-късно. Моля те.

В крайна сметка заживя с нея и Ейми. Не беше сигурна сама ли го покани, или се случи някак от самосебе си. Тя веднага съжали, че се е стигнало до съжителство. Кой всъщност беше този Бил Рейнолдс? Изоставил там някъде в Небраска съпругата и синовете си, нагласените в бейзболни екипи Боби и Били. Понтиакът го нямаше, нямаше и работа. И работата зарязал, обясни ѝ той. Проблемът бил в икономиката, каза ѝ, никой нищо не купувал. Имал план, но единственият план, по който се виждаше да работи, беше да виси в къщата и да не помръдва пръста си нито за Ейми, нито за домашните задължения, дори чиниите от закуската не миеше, а тя по цял ден се трепеше в Кутията. Три месеца след като се нанесе в къщата, я удари за пръв път — беше пил и щом я удари, ревна на мига. Повтаряше непрекъснато колко съжалявал. Хлипаше на колене, сякаш тя го е ударила, а не той нея. Трябвало да разбере колко трудно било всичко, променил се животът му. Кой мъж щял да го понесе. Обичал я, съжалявал, нямало да се повтори, никога. Закле се. Нито нея, нито Ейми щял да удари. Накрая Джанет се чу да казва, че и тя съжалява.

Удари я заради пари през зимата. Когато не ѝ достигна сумата, за да плати нафтата за отопление, я удари отново.

— Мамка му, жено. Не ме ли виждаш в какво положение съм?

Просната на кухненския под, Джанет се държеше за главата. Отстрани, където я беше ударил. От удара му загуби равновесие. Чудно нещо, както лежеше на пода, видя колко е мръсен. Зацапан, в лекета, с валма от прах и какво ли не под шкафовете и местата, които по принцип оставаха скрити от погледа. Половината ѝ разум осмисляше мръсотията, а другата половина казваше: Не мислиш правилно, Джанет, Бил те удари и нишката се скъса, затова си на пода и се притесняваш за мръсотията. Странен беше и начинът, по който възприемаше околните звуци. Горе, на малкия телевизор в стаята си, Ейми гледаше телевизия. Джанет чуваше телевизора, сякаш е в главата ѝ. Барни, лилавият динозавър и песничка за миенето на зъбите. Някъде отдалече дойде шумът от цистерната, която си заминаваше. Двигателят ѝ забоботи при потеглянето и тътенът се насочи към главния път.

— Това не е твоят дом — каза тя.

— Тук си права — Бил взе бутилка уиски от шкафа над мивката и си наля в буркан от мармалад, въпреки че беше едва десет сутринта. Седеше на масата, кръстосал крака за по-удобно. — Не е и моята нафта.

Джанет се извърна и понечи да се изправи, но не успя. Около минута го наблюдава как пие.

— Махай се.

Той се разсмя, поклати глава и отпи от уискито.

— Каква смехория — каза той. — И ми го казваш така, както си лежиш на пода.

— Говоря сериозно. Махай се.

В стаята влезе Ейми. Държеше плюшеното зайче, с което никога не се разделяше. Носеше хубавия гащеризон с избродирани отпред на гърдите ягоди, който Джанет ѝ купи в магазина за намалени стоки. Една от презрамките се беше отвързала и висеше над кръста ѝ. Сигурно Ейми сама я е разхлабила, защото се е налагало да иде до тоалетната, разбра Джанет.

— Мамо, лежиш на пода.

— Добре съм, миличка. — Изправи се, за да ѝ покаже, че е добре. Лявото ѝ ухо пищеше. Около главата ѝ като в анимационно филмче закръжиха звезди. Видя петно кръв на ръката си. Не знаеше откъде се е взела. Вдигна Ейми и ѝ се усмихна колкото е възможно най-искрено. — Виждаш ли? Мама просто се подхлъзна, това е. До тоалетната ли трябва да идеш, бебчо? Трябва да ползваш гърнето, така ли?

— Я се виж само — обади се Бил. — Ще се погледнеш ли? — отново поклати глава и отпи. — Тъпа кучка такава. Че тя може и да не е от мен.

— Мамо — каза момиченцето ѝ и посочи, — порязала си се. На носа.

И дали заради чутото, или заради кръвта, момиченцето се разплака.

— Видя ли каква я свърши? — каза Бил и се обърна към Ейми. — Я стига. Голяма работа, хората понякога се поспречкват, какво пък толкова.

— Махай се, казвам ти.

— И после как ще я караш. Ти дори варела с нафта не можеш да напълниш.

— Според теб не знам как ли? Не се и съмнявай, че за тази работа не си ми притрябвал, Бога ми.

Ейми вече плачеше с глас. Както я прегръщаше, Джанет усети по нея да се стича топла течност. Малката се напишка.

— Накарай това дете да млъкне, за Бога.

Джанет притисна Ейми по-здраво.

— Прав си. Не е от теб. Не е твоя дъщеря и никога няма да бъде. Тръгвай си или ще се обадя на шерифа, кълна се.

— Не постъпвай така с мен, Джен. Наистина.

— Ще постъпя и още как.

После той вече беше горе, тряскаше вратите, събираше си нещата, хвърляше ги обратно в довлечените от него преди месеци мукавени картони. Как така още тогава не беше забелязала, че той и куфар като хората си няма… Седеше до кухненската маса и прегръщаше Ейми. Наблюдаваше часовника над печката и броеше минутите. Той се върна в кухнята, за да я удари отново.

После обаче чу хлопването на външната врата и тежките му стъпки по пътеката. Няколко пъти влиза и излиза, докато пренесе кутиите. Заряза външната врата отворена и студеният въздух нахлу в къщата. Най-после той влезе в кухнята, довлече сняг, остави малки снежни купчинки да се топят на пода от подметките на ботушите му.

— Добре. Хубаво. Искаш да се махна ли? Гледай само! — Взе бутилката с уиски от масата. — Давам ти последна възможност — каза той.

Джанет остана безмълвна, дори не го погледна.

— Така значи. Хубаво. Нали ще ми позволиш да си пийна едно за изпроводяк?

В този миг Джанет протегна ръка и перна чашата му през масата. Перна я с отворена ръка като ракета, ударила топка за пинг-понг. Разбра, че ще го направи, половин секунда преди да го стори с ясното съзнание, че не е най-блестящата спохождала я идея, но вече беше твърде късно. Чашата се удари в стената с глух трясък и падна на пода, без да се счупи. Джанет затвори очи и притисна Ейми по-силно. Знаеше какво би могло да последва. За миг звукът от търкалящата се по пода чаша беше единственият шум в стаята. Джанет усещаше как гневът на Бил се разгаря и го облива на вълни.

— Само стой и гледай какво ти готви светът, Джанет. Помни ми думите.

После стъпките му го отведоха от стаята и него вече го нямаше.

Джанет купи толкова нафта, колкото успя, намали термостата, за да изкарат по-дълго с купеното количество.

— Ейми, миличка, сякаш сме на пътешествие и лагеруваме, нали — говореше тя, докато намъкваше ръкавици на ръчичките на момиченцето и натъкмяваше шапка на главата ѝ. — Сега вече не е толкова студено, нали. Това е нашето приключение.

Спяха заедно под куп стари завивки, а стаята беше толкова студена, че от устата им излизаше пара. Джанет си намери работа и за през нощта. Чистеше в гимназията, оставяше Ейми при една съседка, но жената се разболя и се наложи да отиде в болница. Джанет трябваше да оставя Ейми сама. Обясни на Ейми какво да прави: стой си в леглото, не отваряй вратата на никого, затвори очи и преди да разбереш, аз вече ще съм си вкъщи. Стараеше се Ейми със сигурност да е заспала, преди да се измъкне през вратата, после припряно се запътваше през замръзналата пътека към мястото, където паркираше колата, далеч от къщата, за да не чува Ейми как пали двигателя.

Обаче Джанет сгреши, като разказа на друга жена от чистачките, с която бяха излезли да изпушат по цигара, как оставя момиченцето си само. Джанет не си падаше много по пушенето и не искаше да си харчи парите, но цигарите ѝ помагаха да остане будна. А и без почивка за цигара, освен още тоалетни за лъскане и класни стаи за почистване, друго не ѝ оставаше. Джанет каза на другата жена, Алис, да пази тайната ѝ. Ясно ѝ беше, че може да си навлече проблеми, защото оставя Ейми сама у дома. Алис обаче направи точно обратното: веднага отиде при началника, който начаса уволни Джанет. „Лошо е да оставяш така само детето, каза ѝ той в офиса си до парните котли — стаичка от едва няколко квадратни метра с нащърбена метална маса, старо кресло с плюшена тапицерия и стар календар на стената. Въздухът беше толкова топъл и спарен, че Джанет едва дишаше. Каза ѝ: — Имаш късмет, че няма да уведомя властите за това.“ Стана ѝ чудно кога се е превърнала в човек, на когото могат да се кажат подобни думи и те да са верни. Дотогава началникът ѝ се беше държал добре с нея и може би щеше да го накара да прояви разбиране към положението. Да го убеди, че без парите за чистенето тя няма да може да се справи, но беше прекалено уморена, за да търси подходящите думи. Взе последния си чек и потегли към къщи със старата си, раздрънкана кола. Киата, купена в гимназията, която тогава вече беше на шест години и се разпадаше с такава скорост, че Джанет буквално виждаше в огледалото за обратно виждане как гайките и винтовете се търкалят по пътя. Спря при магазина за пакетче картофи, след което двигателят не запали. Джанет се разплака. Плака почти половин час.

Проблемът беше в акумулатора. Новият ѝ излезе осемдесет и три долара в Сиърс, но докато го купи, отсъства от работа цяла седмица, затова остана и без мястото си в Кутията. Имаше пари само колкото да замине, насъбрала нещата им в няколко пазарски торби и кутиите, останали от Бил.

Никой не разбра какво се е случило с тях. Къщата остана пуста. Тръбите замръзнаха и се напукаха като презрели плодове. През пролетта водата дълго време тече от тях, преди компанията за водоснабдяване да разбере, че никой не плаща сметките и не изпрати двама работници да я спрат. В къщата се настаниха мишки, а след като една лятна буря строши прозореца на етажа, в спалнята, където Джанет и Ейми бяха спали на студено, свиха гнездо лястовици. Скоро цялата къща се изпълни с птичи миризми и звуци.

В Дъбюк Джанет работеше нощна смяна на бензиностанция, а Ейми спеше на дивана в задната стаичка, докато собственикът не разбра и не я отпрати. Лято беше и живееха в колата. Използваха тоалетната зад бензиностанцията, за да се поизкъпят, затова напускането означаваше чисто и просто да потеглят на път. Известно време останаха у приятелка на Джанет в Рочестър — нейна съученичка, която се беше преместила, за да стане медицинска сестра. Джанет получи работа като чистачка в болницата, където работеше приятелката ѝ, но заплатата беше минимална, а апартаментът на приятелката ѝ прекалено тесен, за да останат. Джанет се премести в мотел, но там пък нямаше кой да гледа Ейми. Приятелката ѝ не можеше да го прави и не познаваше никой, който би могъл. Накрая отново заживяха в колата. Дойде септември. Въздухът стана мразовит. По радиото непрекъснато говореха за война. Джанет потегли на юг, успя да стигне чак до Мемфис, преди колата ѝ да спре веднъж завинаги.

Мъжът, който ги взе на стоп в мерцедеса си, каза, че името му е Джон. По начина, по който го изрече, като дете, което обяснява как и кой е счупил лампата, Джанет позна, че я излъга. Преценяваше я около секунда преди да каже името. „Казвам се… Джон.“ Предположи, че е към петдесетте, но не я биваше да отгатва възрастта на другите. Носеше добре оформена брада и стегнат тъмен костюм като на погребален агент. Докато караше, наблюдаваше Ейми в огледалото за обратно виждане, наместваше се на седалката си и разпитваше Джанет коя е, къде отива, какво обича да прави, какво я е довело в славния щат Тенеси. Мерцедесът ѝ напомни за лъскавата кола на Бил Рейнолдс, само дето беше по-хубав. При затворени прозорци шумовете отвън почти не се чуваха, а в меките седалки сякаш седеше в порция сладолед. Доспа ѝ се. Пристигнаха в мотела, когато вече почти ѝ беше все едно какво има да се случва. Струваше ѝ се неизбежно. Летището беше наблизо. Земята беше равна, като в Айова и в здрачината виждаше светлините на самолетите, които кръжаха над полето, описваха бавни, лениви дъги като траектории на цели в стрелбище.

— Ейми, миличка, мама ще влезе вътре с този приятен господин за минутка, нали? Ти просто си разглеждай книжката с картинки, миличка.

Мъжът беше доста любезен, докато си вършеше работата. Наричаше я „скъпа“ и други подобни, а преди да си тръгне, остави петдесет долара на нощното шкафче. Стигнаха ѝ да наеме стая за себе си и за Ейми за през нощта.

Другите обаче не бяха толкова приятни.

Нощем тя заключваше Ейми в стаята с включен телевизор, от който да се носи някакъв звук, излизаше на магистралата пред мотела и просто си намираше някакво място. Не ѝ се налагаше да чака дълго. Някой спираше, неизменно мъж, и щом уговореха нещата, тя го завеждаше обратно в мотела. Преди да въведе мъжа в стаята си, тя влизаше сама, за да отнесе Ейми в банята, където ѝ беше направила легло във ваната от няколко одеяла и възглавница.

Ейми беше на шест. Момиченцето растеше тихо, рядко продумваше, но някак се беше научила да чете сама, докато непрекъснато разглеждаше едни и същи книжки, можеше и да брои. Веднъж гледаха Колелото на късмета и когато дойде моментът, в който жената да похарчи спечелените от нея пари, се оказа, че момиченцето знае точно какво би могла да си купи, че не може да си позволи почивка в Канкун, но може да получи обзавеждане за дневна и да ѝ останат достатъчно пари за двойно членство в голф клуба. Джанет си помисли, че Ейми е много умна, щом преценява правилно подобна ситуация. Може би дори повече от умна. Предположи, че трябва да иде и на училище, но Джанет не знаеше къде наоколо има училища. Имаше само автосервизи, заложни къщи и мотели, като този, в който живееха. Собственикът много приличаше на Елвис Пресли, но не младия и красив Елвис, а стария и дебел, с мазна коса и масивни златни очила, които му придаваха вид на риба в аквариум. Носеше сатенено сако с мълния на гърба, съвсем като Елвис. През повечето време просто си седеше зад плота, играеше карти и пушеше малка пура с пластмасово цигаре. Всяка седмица Джанет му плащаше в брой. Добавеше ли отгоре още петдесетачка, той изобщо не ги притесняваше. Един ден я попита дали носи нещо за самозащита и дали пък нямало да прояви желание да купи от него оръжие. Тя отвърна с „разбира се, колко струва“ и той ѝ каза още стотачка. Показа ѝ ръждив наглед револвер 22-ри калибър. Когато го взе в ръцете си там в офиса, не изглеждаше кой знае какво чудо, само дето можеше да убие човек с него. Револверът обаче беше достатъчно малък, за да се побере в дамската чантичка, която носеше със себе си на магистралата, и тя си помисли, че няма да е зле да ѝ е под ръка.

— Внимавай, като го насочваш — каза ѝ шефът.

А Джанет отвърна:

— Става за нещо, щом ти се боиш. Сам продаде оръжието.

Джанет се радваше, че има оръжие. Само като се замислеше как си кротува в чантата ѝ, разбираше, че преди се е страхувала, но вече не е така или поне не толкова. Оръжието беше като тайна за това коя е тя, сякаш носеше в чантата си последното късче от себе си. Другата Джанет — онази, която стоеше на магистралата в прилепнало горнище и пола, поклащаше бедра, усмихваше се и казваше: Какво ти се иска, бебчо? Мога ли да направя нещо за теб тази нощ?, беше измислена личност, като жена от история, чийто край май не искаше да научава.

От самото начало сбърка в преценката си за мъжа, в чиято кола се качи онази нощ. Лошите обикновено веднага си проличаваха и понякога тя благодареше, отказваше и просто си продължаваше по пътя. Този обаче изглеждаше приятен. Предположи, че е от колеж или поне достатъчно млад, за да посещава колеж. Имаше хубави дрехи, носеше изгладени панталони каки и една от онези ризи с дребния, размахал чук ездач на кон. Изглеждаше като мъж, тръгнал на среща. Мисълта я накара да се засмее на себе си, докато влизаше в колата, голям модел форд с багажник отгоре за превозване на колело или нещо подобно.

Тогава мъжът постъпи необичайно и не потегли към мотела. Някои искаха да ги обслужи направо в колата, дори не си правеха труда да се събличат, но когато Джанет се залови за работа, като си мислеше, че това се очаква от нея, той внимателно я отмести. Искал да я изведе, обясни ѝ. Джанет попита:

— Какво имаш предвид под извеждане?

— Някое приятно местенце — обясни ѝ той. — Не ти ли се иска да отидеш на някое приятно място? Ще ти платя повече, отколкото получаваш обикновено.

Джанет се замисли за Ейми, която спеше в стаята им и реши, че няма да има кой знае каква разлика така или иначе.

— Стига да не е за повече от час — каза тя. — После ще трябва да ме върнеш.

Само че пътуването отне много повече от час и когато вече стигнаха до мястото, за което пътуваха, Джанет беше уплашена. Мъжът спря пред къща с голям знак на портата с три подобни на букви фигури и Джанет разбра, че къщата е на братство. Място, където живееха богати младежи, напиваха се с парите на бащите си и се правеха, че ходят на училище, за да се изучат за доктори и адвокати.

— Приятелите ми ще ти харесат — каза той. — Хайде. Искам да се запознаеш с тях.

— Няма да вляза вътре — възпротиви се Джанет. — Веднага ме върни обратно.

Мъжът спря с ръце върху волана, а когато долови тежката, налудничава стръв по лицето и в погледа му, вече изобщо не ѝ приличаше на приятно момче.

— Такава възможност не се предвижда — каза ѝ. — Да ти призная, точно сега това го нямаме в менюто.

— По дяволите има ли го, или не.

Отвори вратата и тръгна навън, без да я е грижа, че не знае къде се намира. Той я последва и я сграбчи за ръката. Съвсем ясно беше какво я очаква в къщата, какво иска той, как щяха да се развият събитията. Сгрешила беше, че не го разбра по-рано, много по-рано, още в деня, в който Бил Рейнолдс влезе в Кутията. Осъзна, че момчето също е уплашено, че върши тези неща по нечия принуда, приятелите в къщата или пък на него така му се струваше, все едно. Изобщо не я интересуваше. Той мина зад гърба ѝ и се опита да обвие врата ѝ с ръка, да я приклещи с лакът. Удари го силно с опакото на юмрука си където свари. Извика от удара ѝ, нарече я кучка, проститутка и всичко останало. Зашлеви я през лицето. Джанет политна и падна по гръб. Той се озова отгоре ѝ, обкрачил я през талията като жокей своя кон. Удряше я, блъскаше я и се опитваше да обездвижи ръцете ѝ. Успееше ли, това щеше да е краят. Дали е в безсъзнание или не, помисли си тя, и за двамата май щеше да е все едно. Джанет се пресегна към падналата в тревата чантичка. Животът ѝ изглеждаше толкова странен, вече не свой, ако изобщо някога е бил неин. Само че оръжието придаваше смисъл на всичко. То познаваше силата и предназначението си. Усети хладния метал на револвера да се плъзва в дланта ѝ, сякаш искаше да е там. Разумът ѝ говореше: Не мисли, Джанет, долепи дулото до главата на момчето, усети кожата и костта, до които опря, реши, че е достатъчно близо, за да не пропусне, и натисна спусъка.

Прибра се едва призори. След като момчето се стовари отгоре ѝ, тя с всички сили хукна към най-големия път, който видя: осветен от улични лампи широк булевард. Точно навреме, за да хване автобуса. Не знаеше дали по дрехите ѝ има кръв или друго, но и шофьорът почти не я погледна, докато ѝ обясняваше как да се върне на летището. Джанет седна отзад, където никой да не я види. Автобусът обаче беше почти празен. Нямаше представа къде се намира, автобусът бавно се движеше през потънали в мрак квартали, магазини, голяма църква, отмина табелата на зоологическата градина и най-накрая навлезе в покрайнините, където тя стоя в плексигласов подслон, зъзнеща на влажния въздух, докато чакаше втори автобус. Не знаеше колко е часът, беше загубила часовника си. Вероятно беше паднал при сборичкването и полицията можеше да го използва като следа. Но у него нямаше нищо особено, беше купен от супермаркета, затова си помисли, че няма да им каже много. Оръжието щеше да я издаде. Хвърлила го беше в тревата или поне имаше такъв спомен. Ръката ѝ още беше изтръпнала и безчувствена от силата на изстрела. Костите ѝ вибрираха като неспиращ да трепти камертон.

До мотела стигна по изгрев. Усети пробуждането на града. Влезе в изпълнената с мъждива светлина стая. Ейми спеше. Телевизорът продължаваше да работи, течеше някаква реклама за спортен уред. Мускулест мъж с конска опашка и огромна кучешка уста тихо лаеше от екрана. Джанет предположи, че разполага с няколко часа, преди да я потърсят. Глупаво беше да оставя така оръжието, но вече нямаше смисъл да се тревожи. Плисна малко вода на лицето си и изми зъбите си, без да поглежда към отражението в огледалото, после се преоблече в джинси и тениска. Занесе и напъха старите си дрехи във вонящия контейнер за боклук зад мотела: късата пола, прилепналото горнище и обточеното сако, които носеше на магистралата, изпръскани с кръв и късчета от нещо, за което не искаше да знае какво е.

Времето се беше свило като акордеон. Тежестта на този миг изведнъж премаза всичките години от живота ѝ и всичко преживяно от нея. Джанет си спомни ранните утрини, в които Ейми беше бебе, как я прегръщаше и люлееше до прозореца и как често сама задрямваше. Хубави бяха тези сутрини, винаги щеше да ги помни. Опакова нещичко в детската раница на Ейми. После взе пари и малко дрехи в пазарската торба.

Изключи телевизора и внимателно побутна Ейми, за да се събуди.

— Хайде, скъпа. Събуждай се. Трябва да вървим.

Момиченцето беше сънливо, но позволи на Джанет да я облече. Сутрин винаги беше сънлива и някак отнесена. Джанет се радваше, че не е друго време от деня, защото щеше да ѝ се наложи да я увещава и да ѝ обяснява. Даде ѝ зърнено блокче и топъл гроздов сок, после двете излязоха на магистралата, там където автобусът беше оставил Джанет.

Тя си спомни, че по пътя на връщане към мотела беше видяла голяма каменна църква с табела: БОГОРОДИЦА ОПЕЧАЛЕНА. Подбере ли правилно автобусите, съобрази тя, тогава пак ще стигне там.

Седеше с Ейми отзад, обвила раменете ѝ с ръка, за да я държи близо до себе си. Момиченцето проговори само веднъж, за да каже, че отново е гладна. Джанет извади ново зърнено блокче от кутията, която беше сложила в раницата на Ейми, заедно с чисти дрехи, четка за зъби и нейното Зайче Питър. Ейми, мислеше си тя, ти си моето добро момиче, прекрасното ми момиченце, прости ми, прости ми. Качиха се на друг автобус отново в предградията и пътуваха още трийсет минути. Когато Джанет видя табелата на зоопарка, се запита дали не е отминала мястото, но тогава си спомни, че църквата беше преди него, затова сега в обратната посока ще се падне след него.

И тогава я видя. На дневна светлина изглеждаше различна, не беше така голяма, но в нея щеше да намери помощ. Слязоха от задната врата и докато автобусът потегляше по пътя си, Джанет дръпна нагоре ципа на якето на Ейми и ѝ постави раницата.

Погледна и отново видя другата табела, онази, която помнеше от изминалата нощ. Табелата висеше на колоната на края на пътя, който минаваше покрай църквата: ОБИТЕЛ НА СЕСТРИТЕ НА МИЛОСЪРДИЕТО.

Джанет улови Ейми за ръка и тръгна по пътя към църквата. От двете страни на пътя се издигаха огромни дървета — някакви дъбове с дълги мъхнати клони, които ги обгръщаха. Представа нямаше как трябва да изглежда един манастир — оказа се обикновена, но красива къща: построена от камък с фин блясък, покрит с дъски покрив и прозорци, обточени с бяла боя. Отпред имаше градина с билки и тя си помисли, че сигурно това е заниманието на монахините. Излизат на двора и се грижат за малки растящи същества. Пристъпи през главната порта и позвъни на звънеца.

За изненада на Джанет жената, която ѝ отвори, не беше възрастна, както тя очакваше. Нито пък носеше роба или както там се казват тези дрехи. Беше млада, малко по-възрастна от Джанет и ако се изключи воала на главата, дрехите ѝ бяха като на всички останали: пола, блуза и чифт кафяви евтини мокасини. Монахинята се оказа чернокожа. Преди да напусне Айова, Джанет беше виждала само един или двама чернокожи в живота си, ако не се броят онези от телевизията и филмите. В Мемфис обаче беше пълно с чернокожи. Знаеше, че някои имат проблеми с тях, но на Джанет не ѝ се беше случвало. Реши, че и чернокожата монахиня е подходяща.

— Простете за безпокойството — подхвана Джанет. — Колата ми се повреди там на улицата и се чудех…

— Разбира се — каза жената. Интонацията ѝ беше необичайна, Джанет за пръв път чуваше такава. Думите ѝ звънтяха със странна мелодичност. — Влезте, влезте и двете.

Жената се дръпна от вратата и пусна Джанет и Ейми да влязат в просторния салон. Някъде вътре в къщата, разбираше Джанет, имаше и други монахини, може и те да са чернокожи, които спяха, готвеха, четяха или се молеха. Предполагаше, че монахините се молят много, вероятно през по-голямата част от деня. Цареше почти пълна тишина, затова си помисли, че май има право. Сега трябваше да накара жената да ги остави насаме с Ейми. Знаеше как да постъпи, както знаеше и че предишната нощ е убила младеж, цялата история от начало до край. Сега ѝ предстоеше да постъпи по начин, който щеше да я нарани. Постъпката ѝ, както всички останалите събития от живота ѝ, щеше да ѝ причини мъка и да усили болката във вече болезнената рана.

— Госпожице…?

— О, наричайте ме просто Лейси — отвърна жената. — Тук не държим на официалностите. Това дъщеричката ви ли е? — коленичи пред Ейми. — Здравей, как се казваш? Имам малка племенница почти на твоята възраст, може да се каже, че е и също толкова хубава.

Жената погледна към Джанет.

— Дъщеря ви е много стеснителна. Вероятно заради акцента ми. Аз съм от Сиера Леоне, Западна Африка — обърна се към Ейми отново и я улови за ръка. — Знаеш ли къде се намира? Много е далече.

— Всичките ли монахини са оттам? — попита Джанет.

Жената се изправи засмяна. Усмивката ѝ разкриваше блестящи зъби.

— О, боже мой! Опасявам се, че само аз съм от там.

За миг и двете замълчаха. Джанет хареса жената. Понрави ѝ се интонацията ѝ. Допадна ѝ как се отнесе с Ейми, начинът, по който я гледаше в очите, докато говори с нея.

— Бързах да я оставя на училище, нали разбирате — каза Джанет, — когато старата ми кола се повреди. Просто отведнъж отказа.

Жената кимна.

— Моля. Оттук.

Тя поведе Джанет и Ейми по коридора към кухнята, просторно помещение с огромна дъбова маса за хранене и отделения с табелки пред тях: ПОРЦЕЛАН, КОНСЕРВИ, ПАСТА и ОРИЗ. Дотогава на Джанет и през ум не ѝ беше минавало, че монахините също се хранят. Реши, че с всичките тези монахини в сградата не е зле да се знае кое къде е в кухнята. Жената посочи към телефона, който беше стар, кафяв, с дълъг кабел и висеше на стената. Джанет добре беше планирала действията си. Набра някакъв номер, докато жената взе поднос с бисквити за Ейми — не купени от магазина, ами домашно приготвени и изпечени, после докато записаният глас от другата страна я осведомяваше, че днес ще е облачно, с температура от дванайсет градуса и вероятно привечер ще превали, Джанет с кимане се престори, че говори с пътна помощ.

— Аварийният автомобил идва насам — заяви тя и затвори телефона. — Казаха да изляза и да го посрещна. Имали човек наблизо.

— Значи новините са добри — ведро ѝ отвърна жената. — Днес имаш късмет. Ако искате, можете да оставите дъщеричката си с мен. Няма да е хубаво да се занимавате с нея на натоварена улица.

Ето това беше. Джанет не трябваше да прави повече каквото и да било. Оставаше ѝ само да се съгласи.

— Няма ли да ви притеснява?

Жената отново се усмихна.

— Ще си бъдем добре, нали? — погледна насърчително към Ейми. — Виждате ли? Съгласна е. Идете да се погрижите за колата си.

Ейми седеше на един от столовете на голямата дъбова маса, без да се е докоснала до подноса с бисквити и чашата мляко пред нея. Свалила беше раницата си и я гушкаше в ръцете си. Джанет задържа погледа си върху нея, колкото е възможно по-дълго, после коленичи и я прегърна.

— Бъди послушна — каза до рамото ѝ. Ейми кимна.

Джанет искаше да добави още нещо, но не намери думи. Сети се за бележката, която беше оставила в раницата, късчето хартия, което те със сигурност щяха да намерят, след като Джанет не се върне за нея. Удължи прегръдката, колкото можа. Обгръщаше я усещането за Ейми, топлината на тялото ѝ, аромата на косата и тялото ѝ. Джанет разбра, че ще се разплаче, а жената — Люси? Лейси? — не биваше да вижда, но си позволи още миг да прегръща Ейми, като се мъчеше да скъта усещането от тази прегръдка вътре в себе си, на сигурно място, където да го опази. После пусна дъщеря си и преди някой да изрече дума, излезе от кухнята, тръгна по пътеката към улицата и продължи да върви.

Две

От компютърните файлове на доктор Джонас Абът Лиър, професор, Департамент по молекулярна и клетъчна биология към Харвардския университет, назначен в Института за медицински изследвания на инфекциозни болести към армията на Съединените американски щати, Катедра по палеовирусология, Форт Детрик, Департамент по медицина.

От: lear@amedd.army.mil

Дата: понеделник, 6 февруари, 13:18 часа

До: pkiernan@harvard.edu

Относно: Сателитната връзка е готова

Пол,

Поздрави от боливийската джунгла, затънтена и затворена отвсякъде котловина в Андите. Сигурен съм, че както си седиш в мразовития Кеймбридж, идеята за един месец в тропиците ти се струва примамлива. Повярвай ми обаче, тук не е като на курорт. Вчера зърнах змия с размерите на подводница.

Пътуването мина спокойно. Шестнайсет часа полет от Ла Пас, после скромен държавен транспорт до Консепсион към източната, покрита с джунгла ниска част на страната, където няма истински пътища и си е съвсем дива територия. Вървяхме пеша. Целият екип е въодушевен. Освен групата от Калифорнийския университет, към нас в Ла Пас се присъедини Тим Фанинг от Колумбийския, както и Клаудия Суонсън от Масачузетския технологичен институт. (Май веднъж ми спомена, че се познавате от Йейл.) За подсилване на своето звездно очарование, ще се развеселиш да го научиш, Тим е взел със себе си шестима дипломанти. Така средната възраст на екипа пада с десетина години, а жените вземат превес. Великолепни учени са всички до една, настояваше Тим. Три бивши съпруги, коя от коя по-млади. Момчето никога няма да поумнее.

Трябва да призная, че въпреки опасенията си (разбира се и твоите, и тези на Рошел) за намесата на военните, положението далеч не е такова. Само в Института за медицински изследвания към армията имат властта и средствата, с които да съберат подобен на този екип, и то за месец. Години наред се мъчих да накарам хората да ме чуят и сега съм като пред внезапно отворила се врата, през която трябва само да прекрача. Познаваш ме, аз съм учен до мозъка на костите си. У мен няма и капка суеверност. Но част от мен вярва, че всичко е съдба. Каква ирония е чак сега, след болестта на Лиз и продължителната ѝ битка с нея, да имам възможност да разреша най-великата мистерия: смъртта. Мисля, че на Лиз тук би ѝ харесало. Виждам я пред очите си, с една от сламените си шапки, седнала на дънер до реката, да чете любимия си Шекспир, окъпана в слънчева светлина.

Впрочем поздравления за решението за преподавателското място. Точно преди да тръгна, комитетът гласува с всеобщо одобрение, което за мен не беше изненада след гласуването в департамента, за което обаче не мога да ти разкажа, но което беше единодушно. Не мога да ти опиша какво облекчение изпитвам.

Да не говорим, че ти си най-добрият ни биохимик, способен да накара протеина на микротубулния клетъчен скелет да се изправи и запее „Алилуя“. Ако партньорът ми по скуош не беше назначен на преподавателското място, какво щях да правя в обедната си почивка?

Предай поздравите ми на Рошел и кажи на Алекс, че чичо Джонас ще му донесе нещо интересно от Боливия. Какво ще кажеш за бебе-анаконда? Разправят, че от тях излизали добри домашни любимци, стига човек да ги храни редовно. Надявам се, че ще идем на първия мач на Сокс за сезона. Ум не ми го побира как си се добрал до билети.

Джонас

От: lear@amedd.army.mil

Дата: сряда, 8 февруари, 8:00 часа

До: pkiernan@harvard.edu

Относно: Re: Давай, тигре

Пол,

Благодаря за съобщението, което ми прати, както и за мъдрия съвет в отговора ти относно красивите докторантки от елитни университети. Не мога да кажа, че не съм съгласен с теб, пък и идеята ме е спохождала в не една самотна нощ в палатката ми. Но не влиза в плановете ми. Засега единствената жена за мен е Рошел, можеш да ѝ предадеш думите ми.

Новината тук — вече чувам как Рошел казва: Нали ти казах! — е, че изглежда се военизирахме. Предполагам било е неизбежно, особено след като приех парите на Военния институт за медицински изследвания. (При това много пари — проучванията във въздуха излизат страшно скъпо: двайсет хилядарки, за да пренасочим сателита, и то само за трийсет минути полезна работа.) Въпреки това изглежда като прахосничество. Вчера тъкмо привършвахме с приготовленията за заминаване, когато в базовия лагер кацна хеликоптер и естествено от него се изсипа взвод от Специалните части в камуфлажни облекла, покрити със зелена и черна бойна маскировка, инфрачервени бинокли и пълно свръхмощно и свърхмодерно въоръжение. Невероятно надъхани юнаци. Личеше, че са под командването на мъж в костюм. Цивилен. Насочи се с наперена походка към мястото, където стоях. Младок ми се видя, още нямаше трийсет. С тен на професионален тенисист. Какво правеше човек като него с взвод от специалните части? Вие ли сте онзи, вампира?, попита ме той. Знаеш как ми действа тази дума, Пол. Опитай се само да получиш финансиране от разузнавателните институции с думата „вампир“ някъде из бумагите. Единствено от учтивост и защото, да му се не види, зад гърба му имаше достатъчно огнева мощ, че да бутне правителството на някоя държавица, му отвърнах: Лично той. Марк Коул, д-р Лиър, ръкува се с мен, широко нахилен. Дълго пътувах, за да се срещна с вас. Дали ще отгатнете каква новина ви нося? Вече сте майор. А аз се чудя какъв майор съм? И какво правят всичките тия военни тук? Това е цивилна научна експедиция, обяснявам му. — Вече не е, осведомява ме той. И кой го реши?, питам. А той ми отвръща: Шефът ми го реши, доктор Лиър. — Кой е шефът ви?, интересувам се. А той: Доктор Лиър, моят шеф е президентът на Съединените щати.

Тим страшно се вбеси, защото получи само чин капитан. За мен е без значение. Капитан Сандърс от Кентъки фрайд чикън е единственият капитан, когото знам. Всъщност най-много пара вдигна Клаудия. Заплаши да си събере багажа и да се прибере. Не съм гласувала за този човек и няма да съм част от проклетата му армия, каквото и да разправя този идиот. Да не споменаваме, че всъщност никой от нас не е гласувал за него и цялата работа прилича на голям майтап. А Клаудия била квакерка. По-малкият ѝ брат се оказа убеден противник на войната с Иран. Накрая обаче се успокоихме и я убедихме да остане, съгласи се при условие, че не трябва да отдава чест на никого.

Въпросът е, че изобщо не разбирам кое налага военните да са тук. Не се питам защо армията проявява интерес, все пак те ни финансират, за което съм им благодарен. Защо им е обаче да пращат взвод от специалните части (по същество те са към Специалното разузнаване) да дундуркат група биохимици? Предполагам, че хлапето с костюма е от разузнаването, но кой знае. Каза ми, че пътуваме из район, известен като зона, контролирана от наркокартела Монтоя, а войниците били тук, за да ни защитават. Как ли ще изглежда избиването на екип американски учени от боливийските наркобарони?, попита ме той. Не ще да е хубав ден за американската външна политика, даже хич. Не му възразих, но съм дяволски сигурен, че там, където отиваме, няма никакви наркобарони. Наркотиците са на запад, във високите части на Андите. Източната част на практика е необитавана. Има само няколко индиански селища, повечето от които не са общували с външния свят от години. А той знаеше, че всичко това ми е известно.

Цялата тази работа ме човърка леко, но що се отнася до мен, присъствието им не променя работата на експедицията. Просто сме придружавани от тежка огнева мощ. Войниците странят от нас. Почти не съм чул някой от тях да си отвори устата. Дебнат, но поне не ни се пречкат.

Както и да е, на сутринта тръгваме. Предложението за змийчето като домашен любимец още важи.

Джонас

От: lear@amedd.army.mil

Дата: сряда, 15 февруари, 11:32 часа

До: pkiernan@harvard.edu

Относно: виж прикачения файл

Прикачен файл: DSC00392.JPG (596 KB)

Пол,

Минаха шест дни. Прости ми, че не се обадих досега и моля те, нека Рошел не се притеснява. Трудно си проправяхме път при всяка стъпка сред непроходима джунгла и непрестанен дъжд. Със страшни усилия нагласихме сателитната връзка. Вечер хапваме като земеделски ратаи и рухваме от умора в палатките. А и всички воним ужасно.

Тази нощ обаче съм твърде развълнуван, за да спя. От прикачения файл ще разбереш защо. Винаги съм вярвал в работата си, но съм имал и мигове, изпълнени със съмнения, безсънни нощи, в които съм се съмнявал дали цялата работа не е напълно безсмислена, забъркана от мозъка ми фантазия в периода на боледуването на Лиз. Знам, че и на теб ти е минавало през ума същото. Щях да съм кретен, ако не поставях под въпрос собствените си мотиви. Но вече не го правя.

Според джипиеса все още сме на цели двайсет километра от мястото. Релефът съответства на снимките от сателита: покрита с гъста джунгла равнина, по протежение на реката, дълбоко дефиле с канари от варовик, тук-там изпъстрени с пещери. Дори любител геолог би разчел като книга тези скали. Обичайните слоеве от речни седименти и четири метра под ръба, линия от черни дървени въглища. Съвпада и с легендата на племето чучоте: преди хиляда години цялата област била изпепелена от пожар — Страховит огън, пратен от бог Ауксол, повелителя на Слънцето, за да унищожи демоните на човека и да спаси света. Снощи лагерувахме на речния бряг, слушахме шумовете от ятата прилепи, които излетяха от пещерите по залез. На сутринта се отправихме на изток по дефилето.

Точно по пладне видяхме статуята.

Отначало си помислих, че всичко е плод на въображението ми. Но погледни снимката, Пол. Човешко същество, но не съвсем: прегърбена животинска стойка, ръце с хищнически нокти и подаващите се от устата дълги зъби, подчертана мускулатура на торса, подробности, които личат, а колко време е изминало? Колко векове на дъждове, вятър и слънце са минали в рушене на камъка? Все още дъхът ми секва, като го погледна. Приликите с останалите изображения, които ти показах, са безспорни: колоните от храма в Мансарха, каменните релефи в гробницата в Ксиан Янг, пещерните изображения в Кот д’Амор.

Тази вечер прилепите бяха още по-многочислени. Човек привиква с тях, а пък и прогонват комарите. Клаудия направи примка и улови един. Явно прилепите си падат по праскови от консерви. Тя използва такива за примамка. Дали пък на Алекс няма да му хареса повече прилеп за домашен любимец?

Джей

От: lear@amedd.army.mil

Дата: събота, 18 февруари, 18:51 часа

До: pkiernan@harvard.edu

Относно: още снимки

Прикачени файлове: DS00481.JPG (596 KB), DSC00486 (582 КВ), DSC00491 (697 КВ)

Разгледай снимките. Дотук сме преброили девет фигури.

Коул мисли, че ни следят, но кой ни следи — не казва. „Просто усещане“, повтаря той. По цяла нощ не се отделя от сателитния телефон, не иска да ми каже за какво става дума. Поне спря да ме нарича „майоре“. По-млад е от мен, но не е толкова зелен, колкото изглежда.

Най-накрая времето се пооправи. Близо сме, на около 10 километра, напредваме по графика.

От: lear@amedd.army.mil

Дата: неделя, 19 февруари, 21:51 часа

До: pkiernan@harvard.edu Относно:

От: lear@amedd.army.mil

Дата: вторник, 21 февруари, 1:16 сутринта

До: pkiernan@harvard.edu

Относно:

Пол,

Изпращам ти разказа си, в случай, че не се прибера. Не искам да те тревожа, но трябва трезво да преценявам ситуацията. Намираме се на по-малко от пет километра от мястото на гробницата, но се съмнявам, че ще сме в състояние да изпълним планираната екстракция. Твърде много членове на екипа са болни или мъртви.

Преди две нощи ни нападнаха — не наркотрафиканти, а прилепи. Нападнаха ни няколко часа след залез, докато повечето от нас бяха извън палатките, пръснати из лагера, занимаващи се с вечерните си задачи. Изглеждаше така, сякаш дълго време са ни дебнали. Изчаквали са подходящия момент, за да ни нападнат. Извадих късмет. Бях се отдалечил на около стотина метра нагоре по реката, далеч от дърветата, за да намеря по-добър обхват за джипиеса. Чух виковете, а после и изстрелите, но докато стигна до лагера, ятото се беше отдалечило надолу по реката. Четирима умряха още същата нощ, включително Клаудия. Прилепите направо изсмукаха до капка кръвта ѝ. Опита се да стигне до реката — предполагам, че се е надявала да ги накара да се махнат от нея, но не успя. Докато стигнем до нея, загуби толкова много кръв, че не ѝ остана никакъв шанс. В хаоса други шестима бяха нахапани или одрани, всички сега са болни от болест, която прилича на по-бързо протичащ вариант на боливийска хеморагична треска: кръвоизливи от устата и носа на болните, кожата и очите са зачервени от разкъсани капиляри, изгарят от температура, дробовете им се изпълват със секрет, изпадат в кома. Свързахме се с Центъра за контрол на заболяванията, но без тъканни проби всичко се основава на предположения и догадки. Двете ръце на Тим бяха целите разръфани, докато се опитваше да махне прилепите от Клаудия. Неговото състояние е най-тежко. Съмнявам се, че ще преживее нощта.

Снощи прилепите отново се появиха. Войниците установиха отбранителен периметър, но те бяха безброй. Налитаха със стотици, с хиляди, огромно ято, което закри небето. Трима войници бяха убити, сред тях и Коул. Стоеше точно до мен. Буквално го вдигнаха във въздуха, а после го насякоха както нажежени ножове масло. Не остана много от него, което да погребем.

Тази вечер е спокойно. В небето няма нито един прилеп. Обградихме лагера с огън, който май ги държи настрана. Дори войниците изглеждат потресени. Малцината останали от нас в момента решаваме какво да предприемем. Голяма част от екипировката ни е съсипана. Не е ясно как се е случило, но в един момент по време на снощното нападение, колан с гранати попадна в огъня, уби един от войниците, унищожи генератора и по-голямата част от вещите в палатката с екипировката. Остава ни сателитният телефон и достатъчно ток в батериите, за да поискаме евакуация. Май най-добре е всички да се разкараме оттук.

Мисля си и друго. Сега, когато си задавам въпроса дали има причина, заради която да се върна у дома, не намирам такава. Щеше да е различно, ако Лиз беше жива. Мисля, че през последната година част от мен е продължила да се преструва, че тя е заминала за известно време. Че един ден ще вдигна поглед и ще я видя, застанала на прага, с онази нейна усмивка, наклонила глава на една страна, за да не пада косата върху лицето ѝ. Моята Лиз най-после се е прибрала у дома, жадна за чаша Ърл Грей, готова за разходка до семейство Чарлз сред падащия сняг. Но вече знам, че това няма да се случи. Странно, но събитията от последните дни внесоха яснота в ума ми за случващото се с нас, за рисковете, на които сме изложени. Ни най-малко не съжалявам, че дойдох тук. Изобщо не се страхувам. Ако се окажем на ръба, мога да продължа и сам.

Пол, каквото и да стане, каквото и решение да взема, искам да знаеш, че за мен ти си невероятен приятел. Много повече дори — ти си ми като брат. Странно е да пиша тези неща, седнал на речния бряг насред боливийските джунгли, на седем хиляди километра от всичко и всички, които познавам и обичам. В живота ми сякаш е започнала нова епоха — така се чувствам. През какви странни места ни превежда съдбата, през какъв мрак ни кара да преминем.

От: lear@amedd.army.mil

Дата: вторник, 21 февруари, 5:31 часа

До: pkiernan@harvard.edu

Относно: Re: не бъди идиот, измъквай се от там, по дяволите

Пол,

Изпратихме по радиото сигнал за евакуация. Ще ни вземат след десет часа, това е определеният, важен за всички ни час. Не знам как ще оцелеем още една нощ на това място. Ние, все още здравите, решихме да използваме деня, за да се приближим към мястото. Готвехме се да теглим жребий, но се оказа, че всички искат да дойдат. Час по-късно — на зазоряване — потеглихме. Може би все още имаше какво да се спаси от бедствието. Малко добри новини: явно Тим прескочи трапа. Температурата му поспадна и макар все още да е неконтактен, кървенето спря и кожата му има по-добър вид. По мое мнение, както и това на останалите, е прекалено рисковано.

Знам, че твоят бог е науката, Пол, но ако не искам прекалено много от теб, би ли се помолил за нас? За всички ни.

От: lear@amedd.army.mil

Дата: вторник, 21 февруари, 11:16 часа

До: pkiernan@harvard.edu

Относно: Вече знам защо войниците са тук.

Три

Разположен върху четири хиляди акра от влажната територия на Източен Тексас, сред борова гора и ниска тревиста растителност, напомнящ повече на огромен парк около корпоративна сграда или около голямо държавно висше училище, затворът Полунски към Тексаския департамент по криминални престъпления, известен още като Теръл, означаваше само едно: ако сте осъден за углавно престъпление в щата Тексас, ще умрете на това място.

Онази мартенска сутрин Антъни Лойд Картър, затворнически номер 999642, осъден на смърт с инжекция за убийството на майка на две деца на име Рейчъл Ууд от Хюстън, чиято поляна пред дома ѝ косял всяка седмица срещу 40 долара и чаша студен чай, пребиваваше в Административното крило на изолатора на затвора Теръл вече хиляда триста трийсет и два дни. Далеч по-малко от едни, повече от други, не че според Картър времето щеше да окаже особена разлика върху хода на събитията. За продължителен престой нямаше награди. Хранеше се сам, правеше упражнения сам, взимаше си душ сам и седмицата му се виждаше равна на ден или месец. Единственото събитие, което имаше да се случва, щеше да настъпи в деня, в който на вратата на килията ще се появят надзирател и свещеник и той ще поеме към помещението, където се поставяше инжекцията. Този ден не беше далечен. Имаше право да чете, но четенето открай време му се опъваше, затова престана да се главоболи с книги. Килията му представляваше бетоново помещение с форма на кутия и размери два на три метра, с прозорче и метална врата с процеп, достатъчно широк, за да провре ръце през него — и толкова. Повечето време просто лежеше на леглото с лишено от мисли като празна кофа съзнание. Половината от времето не беше сигурен дали спи, или е буден.

Денят започна като всеки друг в три сутринта, когато запалиха лампите и пъхнаха подносите със закуска в процепите. Обикновено закуската се състоеше от студени зърнени храни или яйца и палачинки. Сложеха ли фъстъчено масло на палачинките, закуската си я биваше, а тази сутрин бяха направили точно това. Вилицата беше пластмасова и на всяко второ сервиране се случваше счупена, затова Картър седна на леглото и изяде палачинките, навити като такос. Някакъв мъж от другата страна се жалваше от храната, била противна, но като цяло на Картър не му се струваше никак зле. Къде по-лоши неща беше ял, а беше преживявал и дни, в които изобщо залък в уста не беше слагал, затова палачинките с фъстъчено масло сутрин бяха галеща окото гледка, въпреки че този час трудно можеше да се нарече сутрин — оставаше още до съмване.

Имаше си дни за свиждане, разбира се, но през целия му престой в Теръл никой не дойде на свиждане при Картър. С едно-единствено изключение, когато съпругът на убитата го беше посетил, за да му каже, че е открил Исус Христос, който бил Спасител и се молел стореното от Картър да му бъде простено, затова че отнел живота на красивата му съпруга и е лишил него и децата им от нея. През седмиците и месеците, прекарани в молитва, приел случилото се и решил да му прости. Седнал от другата страна на стъклената преграда с притисната до ухото си слушалка, мъжът плака дълго. От време на време се беше случвало и самият Картър да е християнин, затова напълно разбра думите на съпруга на жертвата. От начина, по който мъжът говореше, Картър подразбра, че действията и прошката му са резултат от избор, който е направил, за да се почувства по-добре. Не каза и дума, която да навежда на мисълта, че ще се опита да предотврати изпълнението на присъдата. Картър не виждаше кои казани от него думи по темата биха подобрили положението, затова благодари на мъжа, каза: „Бог да ви благослови и съжалявам; ако видя госпожа Ууд в рая, ще ѝ разкажа за стореното от вас днес“, което накара мъжа да скокне набързо и да го зареже със слушалка в ръка. От тогава никой не беше идвал на свиждане при Картър в Теръл. Бяха изминали поне две години от онзи ден.

Само че госпожа Ууд се беше държала винаги човешки с него. Даваше му по пет или десет долара отгоре. В горещите дни излизаше с чаша чай с лед, поставена задължително на малък поднос, както правеха в ресторантите. Случилото се между тях беше много объркано. Картър съжаляваше за начина, по който се бяха стекли събитията, съжаляваше с цялото си същество, не можеше и не можеше да ги проумее, независимо колко пъти ги премисля. Не твърдеше, че не е извършил престъплението, но му се струваше нечестно да умре заради събития, които не проумява. Не биваше да умре, преди да ги проумее. Непрестанно ги прехвърляше в ума си, но вече четири години споменът за събитията не се избистряше. Може би трябваше да приеме случилото се като господин Ууд и тогава щеше да успее да ги осмисли. А пък и случилото се имаше все по-малко значение и след изминалите дни, седмици, месеци, слели се в ума му, вече дори не беше сигурен, че ясно помни кое как е станало.

В 6:00 сутринта, при застъпването на новата смяна, пазачите отново събудиха всички, извикаха ги по име и по номер, после тръгнаха по коридора с торби за пране за смяна на бельото. Това означаваше, че денят е петък. Картър можеше да си взима душ веднъж седмично, а на бръснар ходеше на два месеца, затова преобличането в чисти дрехи му носеше облекчение. През лятото човек и по цял ден да стои като истукан, пак се потеше в дрехите си, а лепкавото усещане по кожата му беше къде по-зле. Преди шест месеца получи писмо от адвоката си, което изясняваше, че няма да му се наложи да преживява още едно тексаско лято. Краят му настъпваше на втори юни.

Размишленията му бяха прекъснати от два гръмки удара по вратата.

— Картър, Антъни Картър — гласът беше на шефа на охраната, когото наричаха Клещите.

— Е, стига, Клещи — отговори от леглото си Антъни, — кой според теб е тук в килията?

— За белезници, Тони.

— Не е време за разходка. Не ми е и ден за душ.

— Ти какво си въобразяваш, че имам цял ден за лафче с теб ли?

Картър се надигна от леглото, където гледаше в тавана и мислеше за жената и чашата чай с лед на подноса. Тялото му го понаболяваше. Движеше се тромаво. С усилие коленичи с гръб към вратата. Правил го беше хиляди пъти, а все не можеше да свикне. Номерът беше да запази равновесие. Вече коленичил, той се поприсви в раменете, изви ръце и промуши ръцете си с длани нагоре през процепа, през който подаваха храната. Усети хладния допир на метала, когато Клещите закопча белезниците около китките му. Наричаха началника на охраната „Клещите“ заради стегнатия начин, по който поставяше белезниците.

— Сега се изправи гърбом, Картър.

Картър постави единия си крак напред. Лявото му коляно изпука, докато променяше центъра на тежестта си, после внимателно се надигна на крака и едновременно с това измъкна окованите си ръце от процепа. От другата страна на вратата огромната връзка ключове на Клещите задрънча. Вратата се отвори и пред него застана Клещите с един от охраната, когото наричаха Денис Белята, защото косата му стърчеше като на момчето от комикса и защото обичаше да заплашва с палката. Биваше го да напипва такива места по тялото на човек, където от нищо и никакъв удар с дървото, удареният изведнъж го заболяваше непоносимо.

— Май са ти дошли на посещение, Картър — каза Клещите. — И не е майка ти, нито адвокатът ти.

В думите му нямаше и капка подигравка, Денис обаче си умираше от любопитство. Завъртя палката си като мажоретка.

— Мама отиде при Христос, когато бях на десет — отвърна Картър. — Сам знаеш, Клещи, сто пъти съм ти го разправял. На кого съм дотрябвал?

— Не мога да кажа. Надзирателят го урежда. От мен се иска да те заведа до помещенията за свиждане.

На Картър хич не му хареса тази работа. Много време беше изминало, откакто го посети съпругът на убитата жена. Може пък да е дошъл за последно сбогом или пък да му каже, че е променил позицията си, хич даже не ти прощавам, дано се пръждосаш в ада направо, Антъни Картър. И в двата случая Картър нямаше какво да каже на мъжа. Повтарял беше на всички и пред всички, че съжалява и вече му беше дошло до гуша.

— Хайде да тръгваме — каза Клещите.

Поведоха го по коридора. Клещите здраво го беше сграбчил за лакътя и го направляваше като хлапе през тълпа или като момиче, с което танцува. Така ги водеха навсякъде, дори до душа. Част от съзнанието привикваше да усеща непрестанния допир на нечии ръце по тялото, друга се противеше. Денис вървеше напред, отвори вратата, която отделяше изолатора от останалата част на крилото, после отвори следващата, втора врата, през която влязоха в помещението с останалите затворници към отделенията за свиждане. Картър не беше напускал крилото на изолатора от две години — Крилото с „к“ като кучешки гъз, като ковни ме с тая тояга още веднъж по черния ми гъз, като към Христос и аз съм се запътил, момче. Забил поглед надолу, вървеше и се озърташе, само и само очите му да попаднат на нещо ново. Но Теръл си беше съвсем същият, грамада от бетон и стомана с тежки врати, кисела воня във въздуха, примесена с мириса на мъжки тела.

В зоната за посещения съобщиха за пристигането си и влязоха в празна кабина. Въздухът там беше много по-спарен и така вонеше на белина, че очите на Картър се насълзиха. Клещите му махна белезниците, а в същото време Денис опря върха на палката си в меката част под челюстта на Картър. Оковаха го отпред, както и краката му. По цялата стена имаше надписи, които казваха на Картър какво може и какво не може да прави, а той не искаше да се труди да чете който и да било от тях, даже не ги поглеждаше. Заблъскаха го към стола и му дадоха телефонната слушалка, която Картър можеше да крепи към ухото си само ако присвие крака към тялото си и опъне веригата през гърдите си като дълъг цип.

— Последния път не ми слагахте белезници — каза Картър.

Клещите отвърна със смях като лай.

— Е, ще ни прощаваш, ама да не сме забравили любезно да ти поискаме позволение? Начукай си го, Картър. Имаш десет минути.

После си тръгнаха, а Картър зачака вратата от другата страна да се отвори и да види кой е дошъл на свиждане при него след толкова време.

Специален агент Брад Улгаст ненавиждаше Тексас. Ненавиждаше всичко в него.

Ненавиждаше времето: в един миг беше непоносима жега като в пещ, в следващия мразовито, с толкова влажен въздух, че човек го усещаше като влажна хавлия върху темето си. Ненавиждаше как изглежда това място, като се започне с хилавите, жалки, чепати и като надигнали се от комикс дървета и равната му, брулена от вятър пустош. Ненавиждаше билбордовете и магистралите, безличните им предградия, тексаското знаме, което се вееше над щяло и нещяло, затова пък огромно като циркова шатра. Ненавиждаше грамадните коли, каквито караха всички, какво като петролът стигна трийсетачка за галон, а светът бавно и предсмъртно се гърчи като пакетче грахови зърна в микровълнова. Ненавиждаше тексаските ботуши и коланите с катарами, говорът на тексасци „дай с’аа“ и „стой с’аа“, които по цял ден дърпаха конски юзди без да слизат от седлото и не си миеха зъбите, не продаваха застраховки, нито се занимаваха със счетоводство като хората от останалата част на света.

Най-вече го ненавиждаше, защото родителите му го бяха накарали да живее тук в началните класове на гимназията. Улгаст беше на четирийсет и четири, все още в добра форма, но с прошарена и оредяваща коса, която ги издаваше. Времето в шести клас беше отдавна отминало, нямаше място за съжаление, но при все това, докато пътуваше с Дойл по магистралата на север от Хюстън, а завладяният от пролетта Тексас го обграждаше отвсякъде, старата рана се събуди. Тексас беше порция мизерия с размерите на щат. В един миг беше щастливо дете в Орегон, което ловеше риба на кея при устието на река Кус, безкрайни, лениви часове играеше с приятелите си в гората зад къщата, а в следващия миг се оказа приклещен в градското гъмжило на Хюстън, живееше в разнебитено ранчо без никаква сянка и ходеше на училище в неистова жега, която усещаше като огромна обувка, блъскаща го по главата. Накрай света, помисли си той. Там се намираше. Хюстън, Тексас се намираше на края на света. В първия му учебен ден в шести клас, учителят го накара да се изправи и да рецитира обета за вярност, изписан на знамето на Тексас, сякаш черно на бяло подписваше, че ще живее в съвсем друга държава. Три нещастни години. Удоволствието, с което беше напуснал мястото, беше неописуемо и повече не се повтори, дори начинът по който го напусна остана уникален. Баща му беше машинен инженер. Родителите му се запознали, докато баща му работел като учител по математика в резервата в Гранд Ронд в годината след завършване на университета. Майка му, която наполовина беше индианка, семейството ѝ дори се наричаше Мечките, работела като помощничка на медицинската сестра. Преселиха се в Тексас заради парите, но после през петролната криза от 86-а, баща му загуби работата си. Опитаха се да продадат къщата, но не успяха и в крайна сметка баща му просто метна ключовете в банката. Местиха се в Мичиган, после в Охайо, след това в Ню Йорк в непрестанно търсене на някаква работа, но той така и не успя да стъпи на крака след сполетялата го беда. Когато накрая почина от рак на панкреаса два месеца преди Улгаст да завърши колежа, третия колеж през годините, момчето лесно хвърли вината за случилото се върху Тексас. Майка му се върна в Орегон, но сега вече и тя не беше сред живите.

Всички си бяха отишли.

Първият, когото издири, беше Бабкок от Невада. Другите бяха от Аризона, Луизиана, Кентъки, Уайоминг, Флорида, Индиана и Делауеър. На Улгаст тези места му бяха безразлични. Което и да е от тях обаче беше по-добро от Тексас.

Улгаст и Дойл бяха дошли със самолет от Денвър предишната нощ. Пренощуваха в хотел от веригата Радисън близо до летището. Подвоуми се дали да не отскочи до града, дори да намине към старата им къща, но после се запита защо, по дяволите, да го прави. На сутринта взеха кола под наем, нов крайслер, който миришеше като мастилото на доларова банкнота, и се насочиха на север. Денят беше ясен, над тях се извисяваше небе с цвят на метличина. Улгаст шофираше, Дойл пиеше лате и четеше досието — купчина документи в скута му.

— Среща с Антъни Картър — каза Дойл и подаде снимката. — Обект номер дванайсети.

На Улгаст снимката не му се гледаше. Знаеше, че ще види поредното лишено от живот лице, поредните очи, които едва са се понаучили да различават буквите, поредната душа, която твърде дълго се е взирала в себе си. Мъжете бяха черни или бели, млади или стари, но погледите им бяха винаги идентични: празни, като черни дупки, способни да погълнат целия свят в себе си. На теория не беше трудно да им се съчувства. Но само на теория.

— Не искаш ли да разбереш какви ги е свършил?

Улгаст сви рамене. Не бързаше, все едно беше сега ли ще научи или по-късно.

Дойл отпи шумно от латето си и зачете:

— Антъни Лойд Картър, афроамериканец, метър и шейсет, четирийсет и пет килограма.

Дойл вдигна поглед.

— Ето откъде идва прякорът. Познай какъв е!

Улгаст вече се почувства уморен.

— Хвана ме на тясно. Дребосъка Тони?

— Възрастта ти личи, шефе. Тони Дре. „Дре“ от „Дребен“, но знае ли човек така ли е, или не. Майката е починала, баща не се споменава още от ден първи в житието на Тони. Върволица приемни домове на издръжка на щата. Навсякъде не потръгвало. Списък с предишни провинения, като цяло маловажни: просия, нарушения на обществения ред, такива работи. Та каква е историята. Нашият човек Антъни коси ливадата на дамата всяка седмица. Името ѝ е Рейчъл Ууд, живее в Ривър Оукс, две дъщерички, съпругът е адвокат, важна клечка. Всякакви там благотворителни балове, благотворителни акции, кънтри клубове. Антъни Картър е нейният проект. Започва да коси поляната на дома ѝ, след като тя го вижда да седи под надлез със саморъчен плакат: ГЛАДЕН СЪМ, ПОМОГНЕТЕ, МОЛЯ. Поразговорили се. И тя го води у дома си, прави му сандвич, обажда се на този и онзи, намира му място за живеене, някакви приюти, за които събира пари. После се обажда на всичките си приятели в Ривър Оукс и им казва: Я да помогнем на момчето, какво имате да ви се свърши по къщата и двора? Като с магия се превръща в най-прилежна девойка скаут, която събира отрядите. Човекът започва да коси ливадите около къщите на приятелите ѝ и на дома ѝ, подрязва плетовете, знаеш, върши всичко, което има да се върши из големите къщи. И така около две години. Всичко е екстра до деня, в който нашият човек Антъни идва да коси ливадата, а едно от момиченцата отсъства от училище, защото е болно. На пет годинки е. Мама говори по телефона или е заета със свои си неща, момиченцето излиза на двора, вижда Антъни. Познава го, виждала го е много пъти, но този път нещата се объркват. Изведнъж я хваща страх от него. Случило се е нещо, вероятно я е докоснал, съдебният психиатър е уклончив по този въпрос. Както и да е, момиченцето се разпищява, мама изхвърча от къщата като за сто метра гладко бягане, започват шибаните Олимпийски игри по надпищяване. В един миг Антъни е свестен човек, който не закъснява за косенето на поляната, а в следващия, сещаш се, той е чернилката, останал насаме с детето ти — и целият дух на Майка Тереза се изпарява. Сборичкват се. Здраво. Някак си мама пада или е изблъскана към басейна. Антъни тръгва към нея, вероятно за да ѝ помогне, но тя не спира да пищи, нахвърля му се. Вече всички са мокри до кости, крещят и се налагат. — Дойл го стрелна с присмехулен поглед. — Ясен ли ти е вече краят?

— Удавил ли я е?

— Бинго! Там, пред погледа на момиченцето. Някакъв съсед чул всичко и повикал ченгетата, затова като пристигнали, го заварили да седи на ръба на басейна, а тялото на жената плувало на повърхността на водата. — Поклати глава. — Грозна гледка.

Енергията, с която Дойл разказваше подобни истории, на моменти беше леко смущаваща за Улгаст.

— Дали не е било нещастен случай?

— Жертвата е участвала в университетския отбор по плуване. Всяка сутрин плувала по петдесет дължини. Прокурорът пожънал голяма реколта от тази незначителна подробност. От тази подробност и фактът, че Картър напълно си признал, че я е убил.

— Какво е казал при ареста си?

Дойл сви рамене.

— Искал само да я накара да спре да пищи. А после помолил за чаша чай с лед.

Улгаст поклати глава. Историите винаги бяха страшно потискащи, но споменаването на тази особеност в събитието го трогна. Чаша чай с лед. Мили Боже.

— На колко години каза, че е?

Дойл прелисти няколко страници назад.

— Не съм казвал. Трийсет и две. На двайсет и осем при ареста. И ето важна подробност. Няма никакви близки. Последният път, когато е имал посещение в затвора, преди около две години, го е посетил съпругът на жертвата. Адвокатът му напуснал щата, след като обжалването е отхвърлено. Прехвърлили случая на някой друг от служебната защита към полицейското управление, но така и не са го отворили. Затова и никой не се е поинтересувал. Антъни Картър го очаква смъртоносна инжекция на втори юни за убийство първа степен от престъпна небрежност и на тази земя няма човек, който да се интересува от това. Човекът вече може да се брои за споминала се душа.

Стигнаха до Ливингстън за деветдесет минути, последните петнайсет минути пътуваха по пътищата, по които фермерите стигаха до пазара. Пътят им минаваше през редуващи се сенчести борови гори и участъци от изпъстрената с метличина прерия. Точно по пладне. С малко късмет, мина през ума на Улгаст, до вечерта може и да се приключили, да се върнат в Хюстън, да хвърлят обратно колата под наем и да хванат полета за Колорадо. По-хубаво беше, когато тези пътувания протичаха бързо. На Улгаст започваше да му се повдига от цялата работа, щом някой от мъжете започнеше да се мотае твърде дълго, да хъмка, да се покашля и протака, какво като накрая се съгласяваше на сделката. Сещаше се за пиеса, която беше чел в колежа — Дяволът и Даниел Уебстър. Струваше му се, че е дяволът в сделката. Дойл беше различен: младок, в началото, нямаше и трийсет години, румено, израсло във ферма момче от Индиана, което си умираше да се прави на Робин, а Улгаст беше Батман. Наричаше го „шефе“ и „началство“, с нотка на старомоден, характерен за Средния Запад патриотизъм. Родолюбието му беше толкова искрено, че Улгаст го беше виждал да се просълзява на националния химн в началото на мач на бейзболния отбор на Колорадо. Мач, излъчван по телевизията. На Улгаст главата не му го побираше как още се раждат хора като Фил Дойл. Дойл беше интелигентен, несъмнено го чакаше блестящо бъдеще. Съвсем скоро беше завършил право, кандидатствал на различни места и се беше присъединил към Бюрото веднага след касапницата в търговския център Мол ъф Америка. Триста, излезли на пазар почиващи, разстреляни от повели джихад ирански фундаменталисти. Целият ужас на сечта е бил заснет най-старателно от охранителните камери и излъчен по Си Ен Ен до последния разтърсващ детайл. Онзи ден сякаш половината население на страната настояваше да се предприемат някакви мерки. И след като приключил обучението си в Куонтико, Дойл получил назначение в офиса в Денвър, разпределен в отдел „Антитероризъм“. А когато на армията ѝ потрябваха двама агенти с опит в работата на терен, първият доброволец беше Дойл. На Улгаст смисълът на цялата работа някак му убягваше. На книга онова, което наричаха ПРОЕКТЪТ НОЙ, му се видя като път без изход. По тази причина именно Улгаст беше приел назначението. Тъкмо беше приключил разводът му. Бракът му с Лайла не изглеждаше чак толкова безсмислен, затова краят го изненада. Решението на съда го потопи в тъга. Перспективата да прекара няколко месеца в пътуване му се стори подходящо средство, с което да сложи в ред мислите си. Получи известно имуществено обезщетение при развода — неговият дял от къщата им в Чери Чийк плюс част от пенсионния фонд на Лайла от болницата. Всъщност обмисляше да напусне Бюрото, да се върне в Орегон и с парите да отвори малък магазин. За компютърни компоненти или спортни стоки, не че разбираше от това. Бившите агенти на Бюрото неизменно се прехвърляха в охранителния бизнес, но на Улгаст идеята да има малък магазин, нещо просто и спретнато, с рафтове, запълнени с бейзболни ръкавици и бухалки, предмети с конкретно предназначение, което човек разпознава от пръв поглед, му се струваше по-привлекателна. Ангажиментът му към НОЙ изглеждаше лесен и нелош начин да прекара последната си година в Бюрото, докато дойде време да напусне.

Оказа се, че задълженията му съвсем не включваха само занимания с документация и дундуркане, бяха къде по-сложни. Чудеше се дали Дойл от самото начало е знаел какво го очаква.

В затвора Полунски провериха личните карти и оръжията им, после ги поведоха към офиса на надзирателя. Полунски беше потискащо място, каквито бяха всички затвори. Докато чакаха, Улгаст провери вечерните самолети, излитащи от Хюстън, с джобния си компютър. Имаше полет в 20:30 и ако не се разтакаваха, можеха да успят да го хванат. Дойл мълчеше и прелистваше брой на Спортс Илюстрейтид, като да се намираше в чакалнята на зъболекарски кабинет. Минаваше един, когато секретарката ги покани в кабинета.

Шефът на охраната беше чернокож мъж около петдесетте, с прошарена коса, а под сакото на костюма му бе приклещен гръден кош на щангист. Нито се изправи, нито се ръкува с тях, когато влязоха. Улгаст му подаде документите, за да ги прегледа.

Надзирателят приключи с четенето и ги погледна.

— Агент, това е най-налудничавото нещо, попадало пред очите ми. За какво, по дяволите, ви е дотрябвал Антъни Картър?

— Опасявам се, че не мога да ви кажа. Тук сме единствено за прехвърлянето му.

Надзирателят остави настрана документите и скръсти ръце на бюрото си.

— Разбирам. Ами ако откажа?

— Тогава ще ви дам телефонен номер, на който да позвъните, а човекът от другата страна на линията ще положи всички усилия да ви обясни, че става дума за въпрос, свързан с националната сигурност.

— Телефонен номер.

— Точно така.

Надзирателят въздъхна подразнен, завъртя се на стола си и посочи с жест огромните прозорци зад себе си.

— Господа, знаете ли какво е това отвън?

— Не разбирам.

Той се обърна отново към тях. Не изглежда да е ядосан, помисли си Улгаст. Просто мъж, свикнал да става на неговото.

— Това е Тексас. Четиристотин трийсет и две хиляди петстотин двайсет и осем квадратни километра от Тексас, за да съм точен. А последния път, когато проверих, агент, се оказа, че това е моят работодател. Не работя за някого във Вашингтон, нито в централата на ЦРУ в Лангли, или за който и да било от другата страна на проклетата телефонна линия. Антъни Картър е поверен на мен, а аз съм натоварен от гражданите на този щат да изпълня присъдата му. Кратък телефонен разговор с губернатора, това ще направя.

Проклет да е Тексас, помисли си Улгаст. Щеше да им убие целия ден.

— Можем да уредим въпроса, надзирател.

Надзирателят подаде документите на Улгаст.

— Щом е така, агент, най-добре го уредете.

На входа за посетители двамата си прибраха оръжието и се върнаха в колата. Улгаст позвъни в Денвър, откъдето го прехвърлиха на кодираната линия на полковник Сайкс. Улгаст му разказа за протеклата среща с надзирателя. Сайкс се ядоса, но се нае да уреди въпроса. Най-много до ден, така каза. Останете там и чакайте да ви позвъня, после накарайте Антъни Картър да подпише документите.

— Както знаете, могат да настъпят промени в протокола, по който действате — каза им Сайкс.

— Какви промени?

Сайкс се подвоуми.

— Ще ви кажа. Само накарайте Картър да подпише.

Отидоха в Хънтсвил и си наеха стаи в мотел. Не се сблъскваха за пръв път с неотстъпчивост на надзирател. Процесът се забавяше допълнително и толкова. До няколко дни, най-много седмица Картър щеше да бъде включен в системата и всички следи от съществуването му да бъдат заличени от лицето на земята. Дори шефът на охраната щеше да се кълне, че не е и чувал за такъв човек. Някой щеше да се свърже със съпруга на починалата, разбира се. На адвокатът от Ривър Оукс сега му се налагаше сам да гледа две момиченца, но това не влизаше в работата на Улгаст. Щяха да измислят някакъв смъртен акт, в него причината за смъртта вероятно щеше да е инфаркт и последвала бърза кремация. В крайна сметка правосъдие щеше да се въздаде. Нямаше значение, задачата щеше да е изпълнена.

До пет никой не им се обади, затова смениха костюмите си с джинси и излязоха. Тръгнаха нагоре по улицата, за да намерят къде да хапнат по пържола, избраха си място на търговската улица между универсален магазин и магазин за компютри. Ресторантът беше от добра верига. Предполагаше се, че трябва да пътуват без много багаж, за да не привличат вниманието на хората около тях. Улгаст се изнерви от забавянето, но изглежда на Дойл му беше все едно. Вкусно хапване и малко свободно време в непознат град на разноските на федералното правителство — нима има от какво да се оплаква? Дойл си проправи път през огромния ресторант, пълен до пръсване, докато Улгаст избра ястие от ребърца и след като платиха сметката в брой, с измъкнати от пачка нови банкноти, които Улгаст държеше във вътрешния си джоб, двамата се настаниха на бара.

— Според теб ще подпише ли? — попита Дойл.

Улгаст разклати леда в чашата си със скоч.

— Всички подписват.

— Предполагам, нямат кой знае какъв избор — Дойл намръщи чело над чашата си. — Или иглата, или онова, което е скрито зад завеса номер две. И все пак.

Улгаст знаеше какво си мисли Дойл. Нищо добро не се криеше зад завесата. Защо ще са им иначе осъдени на смърт престъпници, хора, които нямат какво да губят?

— И все пак — съгласи се и той.

По поставения над бара телевизор излъчваха бейзболен мач, Рокетс срещу Голдън Стейтс. Известно време наблюдаваха мача мълчаливо. Играта беше започнала скоро и двата отбора протакаха, разиграваха топката привидно безцелно.

— Чу ли се с Лайла? — попита Дойл.

— Всъщност да — Улгаст замълча. — Ще се омъжва.

Дойл ококори очи.

— За онзи ли? Доктора?

Улгаст кимна.

— Не си губи времето. Защо не ми каза? Исусе, какво е намислила, да те кани на сватбата ли?

— Не точно. Изпрати ми имейл, въпреки че и сам трябваше да се сетя.

— Какво каза?

Улгаст сви рамене.

— Нищо.

— Защо не каза нищо?

Не беше никак просто за обяснение, а на Улгаст не му се и захващаше. „Скъпи Брад — беше написала Лайла, — мисля, че трябва да ти съобщя, че двамата с Дейвид очакваме дете. Следващата седмица ще се женим. Надявам се да се радваш за нас.“

Прекара десет минути с поглед, втренчен в съобщението.

— Нямаше нищо за казване. Разведени сме, може да прави каквото иска — допи си скоча и извади още банкноти, за да плати. — Идваш ли?

Дойл обходи с поглед помещението. При влизането им мястото беше почти празно, но сега идваха все повече хора. Дойдоха и компания момичета, които се настаниха на три високи, събрани заедно маси, наливаха се с маргарити и разговаряха високо. Наблизо имаше колеж и Улгаст предположи, че учат в него или пък работят на едно и също място. За един-единствен миг светът можеше да се стопи в небитието, но часът за почивка си оставаше час за почивка, а красивите момичета неизменно пълнеха баровете в Хънтсвил, Тексас. Носеха прилепнали ризи, джинси с ниска талия, срязани по модата в коленете. Имаха грим и прически за вечер навън в града. Пиеха с настървение. Едно от момичетата, леко пълничко, седеше точно с гръб към тях, носеше панталони с толкова ниска талия, че Улгаст виждаше дребничките сърчица по долното ѝ бельо. Не беше сигурен дали иска да се приближи и да погледне по-отблизо, или пък да я покрие с одеяло.

— Май ще се позадържа — каза Дойл и вдигна чашата си за лека наздравица. — Да погледам мача.

Улгаст кимна. Дойл не беше женен, дори си нямаше постоянна приятелка. Предполагаше се, че между тях отношенията оставаха само служебни, но не разбираше как начинът, по който Дойл възнамерява да прекара вечерта, няма да му влиза в работата. Жегна го нотка завист, прогони я.

— Хубаво. Но не забравяй…

— Добре — отвърна Дойл. — Както казва Смоуки Беър: прави само снимки, оставяй само отпечатъци. В момента съм представител на компания за оптични кабели от Индианаполис.

Зад тях момичетата избухнаха в смях. Улгаст различи влиянието на текилата в гласовете им.

— Хубав град е Индианаполис — каза Улгаст. — По-добър от този тук. Както и да е.

— Не съм много съгласен — възрази му Дойл и лукаво се усмихна. — Май престоят ни доста ще ми допадне.

Улгаст си тръгна от ресторанта и пое по магистралата. Оставил беше джобния си компютър в мотела с мисълта, че може да им се обадят по време на вечерята и да им се наложи да я прекъснат. Когато го провери, не видя съобщения. След врявата и суетенето в ресторанта, тишината в стаята му го притесняваше. Прииска му се да беше останал с Дойл, макар да осъзнаваше, че през последните дни не е мечтана компания. Събу обувките си и легна на леглото с дрехите, за да догледа мача до края, без да е нито за единия, нито за другия отбор. Имаше нужда да намери върху какво да съсредоточи мислите си. Най-накрая, малко сред полунощ, единайсет в Денвър, малко късничко, но голяма работа, по дяволите, направи онова, което си беше забранил да прави — набра телефонния номер на Лайла. Обади се мъжки глас.

— Дейвид, обажда се Брад.

За миг Дейвид остана безмълвен.

— Късно е, Брад. Какво искаш?

— Лайла там ли е?

— Имаше тежък ден — решително каза Дейвид. — Уморена е.

„Знам, че е уморена — помисли си Брад. — Спях с нея в същото това легло цели шест години“.

— Ще я извикаш ли?

Дейвид въздъхна и тресна слушалката. Улгаст чу шумоленето на завивките и гласът на Дейвид, който казваше на Лайла: „Брад е, и му кажи да се обажда в нормално време.“

— Брад?

— Съжалявам, че звъня толкова късно. Не си дадох сметка колко е часът.

— Изобщо няма да ти се хвана. Какво си намислил?

— В Тексас съм. В един мотел. Не мога да ти кажа къде точно.

— Тексас — тя замълча. — Ти ненавиждаш Тексас. Май не ми се обаждаш, за да ми кажеш, че си в Тексас?

— Съжалявам, не биваше да те будя. Дейвид изглежда се подразни.

Лайла въздъхна на телефона.

— Нищо му няма. Оставаме си приятели, нали? Дейвид е голямо момче. Ще го понесе.

— Получих имейла ти.

— Така — чу дишането ѝ. — Представям си какво ти е. Сигурно затова се обаждаш. Мислех си, че рано или късно ще ми позвъниш.

— Направи ли го? Ожени ли се?

— Да. Миналата седмица, тук в къщата. Присъстваха само няколко приятели. Родителите ми. Питаха за теб, искаха да знаят как си. Винаги са те харесвали. Хубаво ще е да им позвъниш. Мисля, че на татко му липсваш повече от който и да било друг.

Пропусна забележката покрай ушите си. Повече от който и да било друг ли? Повече от теб ли, Лайла? Чакаше да каже още нещо, но тя мълчеше, а мълчанието извика образ в мислите му, който придоби ясна форма. Образ, който всъщност беше спомен: Лайла лежи в леглото, облечена в стара тениска и в чорапите, които винаги обуваше, защото краката ѝ мръзнеха независимо от сезона, между коленете ѝ имаше подпъхната възглавница, за да поизправи гърба си заради бебето. Тяхното бебе. Ева.

— Исках само да ти кажа, че бях…

Приглушено Лайла попита:

— Беше какво, Брад?

— Че бях… щастлив заради теб. Както ме помоли. Мислех си, че трябва, нали знаеш, този път да напуснеш работа. Да си вземеш малко почивка, да се погрижиш по-добре за себе си. Винаги съм се чудел, знаеш, дали…

— Ще го направя — прекъсна го Лайла. — Не се притеснявай. Всичко е наред, всичко е нормално.

Нормално. Беше всичко друго, помисли си той, но не и нормално.

— Аз само…

— Моля те — пое дълбоко въздух. — Натъжаваш ме. Трябва да ставам сутринта рано.

— Лайла…

— Трябва да приключвам, казах ти.

Знаеше, че плаче. От плача ѝ не се чуваше нищо, но той знаеше. И двамата мислеха за Ева, а спомените за Ева я разплакваха. Това беше и причината вече да не са заедно, да не могат да са заедно. Колко часа от живота си я беше държал в прегръдките си, докато тя плаче? И там беше проблемът: никога не знаеше какво да каже, когато Лайла плачеше. Чак по-късно, твърде късно, беше осъзнал, че не трябва да казва каквото и да било.

— По дяволите, Брад. Не искам да съм тъжна, не сега.

— Прости ми, Лайла. Просто… си спомних за нея.

— Знам, че си спомняш за нея. По дяволите, по дяволите! Не прави така повече, недей!

Чу я да хлипа, а после по линията дойде гласът на Дейвид.

— Не се обаждай повече, Брад. Сериозно ти говоря. Осмисли какво ти говоря.

— Майната ти — каза Улгаст.

— Говори каквото си искаш. Само не я разстройвай повече. Остави ни на мира — и затвори телефона.

Улгаст хвърли един поглед към джобния си компютър, а после го запрати към стената. Компютърът описа красива дъга, завъртя се като фризби и накрая се тресна в стената над телевизора. Изтрещя на потрошена пластмаса. На мига съжали за действията си. Коленичи и го взе, увери се, че му няма нищо, само батерията беше изпаднала, работеше си направо безупречно.

В комплекса Улгаст беше стъпвал един-единствен път. Миналото лято, за среща с полковник Сайкс. Посещението му не беше съвсем за кандидатстване за работа. Дадоха му да разбере, че пожелае ли, получава назначението в НОЙ. Двама войници го качиха на ван със затъмнени прозорци, но Улгаст знаеше, че се движат западно от Денвър, в посока на планините. Пътуваха шест часа и когато влязоха в огражденията около сградите на комплекса, той се беше унесъл в сън. Улгаст излезе от вана и попадна под ярката светлина на летния следобед. Протегна се и се заозърта. По релефа на околностите предположи, че се намират някъде около Оурей. Или още по̀ на север. Вдишваше рядък и чист въздух. Усети тъпо пулсиране ниско на тила, причинено от високата надморска височина.

На паркинга го посрещна цивилен, добре сложен мъж, облечен с джинси, риза каки с навити ръкави. На широкия му, леко топчест нос се мъдреха чифт старомодни авиаторски очила. Това беше Ричардс.

— Надявам се, че пътуването е било поносимо — каза Ричардс, докато се ръкуваха. Лицето на Ричардс беше изпъстрено със стари белези от акне, които Улгаст видя, щом се приближи. — Височко сме тук. Ако не сте свикнали с височината, ще ви се иска да я караме по-полека.

Ричардс съпроводи Улгаст през паркингите до сграда, която наричаха Хижата. Хижата си беше точно това: обширна постройка в стил Тюдор на три етажа, с открити греди като старомодно жилище на някогашни ловци. Улгаст знаеше, че преди време из цялата планина е имало постройки, тромави реликви от времената на преотстъпваните за определен период апартаменти и модерните курорти. Сградата гледаше към открита поляна, а след нея на около стотина метра имаше група от по-обикновени сгради: постройки от сиви тухли, шест военни палатки и ниска сграда, която приличаше на крайпътен мотел. Военни коли, големи и по-малки джипове и петтони камиони се разминаваха в двете посоки по пътя. В средата на поляната неколцина широкоплещести, късо подстригани, голи до кръста мъже, събираха тен на столове.

Улгаст влезе в Хижата, позагубил ориентация и обзет от усещането, че надзърта към снимачна площадка. Вътрешността на сградата явно беше напълно преобразена. Първоначалната вътрешна архитектура и обзавеждане бяха заместени от неутрални тъкани, типични за модерните офиси: сивеещи килими, осветление като в офис, изолиращ окачен таван. Приличаше му на зъболекарски кабинет или на високата сграда встрани от магистралата, където се срещаше със счетоводителя си веднъж годишно, за да изчисли данъците си. Спряха се при първото бюро, където Ричардс го помоли да предаде джобния компютър и оръжието си на охраната, която беше дете, облечено в камуфлажни дрехи. Охраната ги отбеляза. Имаше асансьор, но Ричардс го подмина и поведе Улгаст през тесен коридор към солидна метална врата на площадката на стълбище. Отвори я. Качиха се на втория етаж и тръгнаха по следващия безличен коридор към офиса на Сайкс.

При влизането им Сайкс се изправи иззад бюрото си: висок, добре сложен мъж в униформа. Гърдите му бяха обсипани с различни лентички и малки цветни петна, чието значение си остана загадка за Улгаст. Офисът на Сайкс беше в изряден ред. Предметите бяха така подредени чак до поставените в рамки снимки, че да се вижда как подредбата им пести време. В средата на бюрото му лежеше кафява папка, претъпкана с документи. Улгаст беше почти сигурен, че в папката е описан личният му живот или някаква негова версия.

Ръкуваха се, Сайкс му предложи кафе, а Улгаст прие. Не беше сънлив, но кофеинът щеше да облекчи главоболието.

— Съжалявам за неприятното пътуване с проклетия ван — каза Сайкс и го покани с жест да седне. — При нас нещата стават така.

Един войник донесе кафе в пластмасова каничка и две порцеланови чаши на поднос. Ричардс остана прав зад бюрото на Сайкс, с гръб към широките прозорци с изглед към обграждащите сградите гори. Сайкс обясни какво ще иска от Улгаст. Било просто и ясно, каза му, досега Улгаст знаел основните неща. Армията имала нужда от десет-дванайсет осъдени на смърт престъпници, за да участват в третия етап на изпитанията на ново лечение с кодово название ПРОЕКТ НОЙ. В замяна на тяхното съгласие присъдите на осъдените ще бъдат отменени, а самите осъдени — освободени без никакви условия. Работата на Улгаст била да придума затворниците писмено да декларират съгласието си. Нищо повече. Всичко било законово обосновано, но тъй като проектът имал отношение към националната сигурност, всички осъдени щели да бъдат обявени за мъртви според закона. След това щели да прекарат живота си под грижите на федералната наказателна система в затвор за престъпници с леки престъпления под фалшива самоличност. Участниците в проекта трябвало да отговарят на няколко условия, но всичките да са между двайсет и трийсет и пет години, без близки роднини. Улгаст щял да се отчита директно на Сайкс. Друга връзка с проекта нямало да има, макар технически да продължавал да работи за Бюрото.

— Аз ли трябва да ги избирам? — попита Улгаст.

Сайкс поклати глава в отрицание.

— Това е наша работа. Ще получаваш заповедите си от мен. От теб се иска само да получиш съгласието им. Щом веднъж подпишат, армията ще ги измъкне от там. Ще бъдат преместени до най-близката сграда за задържане под стража, а после ще ги транспортираме до тук.

Улгаст се позамисли.

— Полковник, бих искал да знам…

— С какво се занимаваме ли? — за миг май щеше да се усмихне почти човешки.

Улгаст кимна.

— Разбирам, че не трябва да задълбавам в подробности, но ще искам с подписа си те да променят целия си живот. Трябва да им обясня поне отчасти в името на какво го правят.

Сайкс и Ричардс се спогледаха. Ричардс вдигна рамене.

— Оставям ви — каза Ричардс и кимна към Улгаст. — Агент.

След като Ричардс излезе, Сайкс се облегна назад в стола си.

— Аз не съм биохимик, агент. Налага се да се задоволите с обясненията ми на лаик. Предисторията, поне тази, която мога да ви разкажа, е следната. Преди около десет години Центърът за контрол на заболяванията е получил обаждане от лекар в Ла Пас. Имал четирима пациенти, американци, които, по всичко личало, били болни от хантавирус — силна треска, повръщане, болки в мускулите, главоболие, хипоксемия. Четиримата били част от група, отправила се на екоекспедиция в дълбините на джунглата. Твърдели, че групата се състояла от четиринайсет души, но се отделили от останалите и със седмици се лутали из джунглата. Чист късмет си било, че излезли на отдалечен търговски обект, поддържан от група францискански монаси, които уредили транспортирането им до Ла Пас. Хантавирусите не причиняват обичайната настинка, но не са и точно рядкост, та и този случай щял да е само примигване върху радара на Центъра за контрол на заболяванията, ако е нямало една малка подробност: всичките били болни от рак в последен стадий. Обиколката била дело на организация, наречена „Последно желание“. Да сте чували за тях?

Улгаст кимна.

— Мислех, че организират скачане с парашути и други подобни.

— И аз. Но явно не е съвсем така. От четиримата един бил с неподлежащ на опериране мозъчен тумор, двама били с остра левкемия, а четвъртият случай бил рак на яйчниците. Оздравели и четиримата. Не от треската, причинена от хантата или там каквото било. Ами и от рака. Не останала и следа от него.

Улгаст се объркал.

— Не разбирам.

Сайкс отпи от кафето.

— Не разбирал и никой от Центъра за контрол на заболяванията. Но нещо се случило, някакво взаимодействие между тяхната имунна система и друг фактор, вероятно вирус, на чието влияние са били изложени в планината. Дали е било нещо, което са яли? Дали е било от водата, която са пили? Никой не можел да отговори на тези въпроси. Не можели дори да кажат къде точно са били — облегна се на бюрото си. — Знаеш ли какво представлява тимусът?

Улгаст поклати отрицателно глава.

Сайкс посочи гърдите си, точно над гръдната кост.

— Малка жлеза, разположена ето тук, между гръдната кост и трахеята, с големината на жълъд. При повечето хора до пубертета тя атрофира напълно и можеш цял живот да си живееш без да знаеш, че си имал такава, ако не се появи заболяване. Никой не знае каква всъщност е точната ѝ функция, или каква не е била, докато не направили скенер на тези четирима пациенти. По някакъв начин тимусът бил възстановил функцията си. И не само това: размерите му били три пъти по-големи от обичайните. Приличало на злокачествено образувание, но не било такова. А имунната им система работела на пълни обороти. Имали невероятно ускорено ниво на клетъчна регенерация. Благоприятните последствия били няколко. Нали не си забравил, че говорим за болни от рак хора, всичките на възраст около петдесетте. Ами те сякаш отново били тийнейджъри. На тази младежка възраст съответствали мирисът на телата им, слузта, зрението, тенът на кожата, обемът на дробовете, физическата сила и издръжливост, дори сексуалната функция. На един от мъжете дори оплешивялата му глава се покрила с коса.

— И всичко като следствие от някакъв вирус?

Сайкс кимна.

— Вече казах, че се изразявам като лаик. Но долу има хора, които вярват, че точно това е причината. Някои от тях имат дипломи от специалности, които дори не мога да произнеса. Говорят ми като на дете и са прави.

— Какво се е случило с тях? С четиримата пациенти.

Сайкс се облегна на стола си леко помръкнал.

— Опасявам се, че това не е най-веселата част от историята. Всичките са мъртви. След осемдесет и шест дни починал и последният от тях. Церебрална аневризма, сърдечен пристъп, инфаркт. Телата им сякаш се пръснали.

— А останалите?

— Пълна неизвестност. Изчезнали без следа, с тях и екскурзоводът, който се оказа доста съмнителен тип. Вероятно е работел като муле, пренасящо наркотици, и е използвал екскурзиите за прикритие. — Сайкс сви рамене. — Разприказвах се май. Но според мен чутото ще ти е от полза да видиш нещата в перспектива. Не говорим за лечението на едно заболяване, агент. Говорим за лечението на всички заболявания. Каква продължителност би имал човешкият живот без рака, сърдечните заболявания, диабета, болестта на Алцхаймер? И стигнахме до точката, в която вече не можем да минем без изпитания върху хора. Условието е неприятно, но е неизбежно. Тук вече идва вашият ред. Нужен сте ми, за да ми осигурите съгласни да се подложат на изпитанията хора.

— Защо не избрахте военните юристи?

Сайкс поклати глава с неодобрително изражение.

— Възвеличаваните военни от изправителните домове, ще ми простиш, че така ги наричам. Повярвайте ми, с тях започнахме. Ако ми трябваше помощ да пренесем някой диван на горния етаж, най-напред ще повикам тези момчета. Но такава задача не бих им поверил.

Сайкс отвори папката на бюрото си и зачете.

— Брадфорд Джоузеф Улгаст, роден в Ашланд, Орегон, на 29 септември 1974 година. Бакалавърска степен по криминалистика от 1996 година, университета в Бъфало с отличие. Отклонява опитите на Бюрото да го привлекат на работа при тях, приема стипендия за докторантура по политически науки в Стоуни Брук, но две години по-късно напуска университета и постъпва на работа в Бюрото. След обучението си в Куонтико е изпратен в… — изви вежди и погледна към Улгаст — Дейтън?

Улгаст сви рамене.

— Не беше особено вълнуващо.

— Е, всички минаваме през това. Две години сте работил в пущинаците, малко тук, малко там, повечето незначителни длъжности, но винаги с добри отзиви за свършената работа. След атентатите на 11 септември сте помолил да ви преместят в антитероризъм, обратно в Куонтико за нови осемнайсет месеца на обучение, през септември 2004 сте назначен в офиса в Денвър, като офицер за връзка с финансовото министерство. Проследявал сте парични суми, прехвърляни през американски банки от руски националисти, т.е. от руската мафия, макар да избягваме да ги наричаме така. В личен аспект: никакви политически пристрастия, не сте членувал никъде, дори абонамент за вестник нямате. Родителите ви са починали. Спорадични връзки, без сериозен ангажимент. Оженил сте се за Лайла Кайл, хирург-ортопед. Четири години по-късно сте се развел. — Затвори папката и вдигна поглед към Улгаст. — За да съм напълно откровен, агент, нуждаем се от човек с известна шлифовка. Да умее да преговаря не само със затворниците, но и със затворническите власти. Човек, който пипа меко, но сигурно и неусетно. Дейността ни тук е напълно съобразена със закона. По дяволите, може да се окаже, че сме се впуснали в най-важната част от медицинските изследвания за човечеството. Но същността ѝ лесно може да се интерпретира превратно. Казвам ви всички тези подробности, защото мисля, че ще ви помогнат да осъзнаете колко важен е залогът, колко е голям.

Улгаст предположи, че Сайкс му казва около десетина процента от цялата история. Онези десетина процента, които звучат убедително, но какво от това?

— Безопасна ли е дейността ви?

Сайкс повдигна рамене.

— Има безопасност и безопасност. Няма да ви лъжа. Рискове съществуват. Но ще сторим всичко по силите си, за да ги ограничим до минимум. Тук никой няма интерес от лоши резултати. А и ви напомням, че говорим за осъдени на смърт затворници. Не за някои приятни хора, с които ви е драго да се видите. Възможности за тях едва ли съществуват. Даваме им възможност да изживеят живота си и в същото време да имат вероятен принос към медицинската наука. Сделката си я бива, хич не е лоша даже. Тук всички сме малко или много жители на райските селения.

Улгаст се замисли отново. Някак не му беше лесно да се наеме със задачата.

— Не разбирам защо военните са замесени.

При този въпрос Сайкс замръзна. Изглеждаше леко обиден.

— Не разбирате значи? Ами замислете се, агент. Представете си, че някой войник в Корамабад или Грозни е ранен от шрапнел. От мина край пътя, например, парче от С-4, в оловна тръба, натъпкана с грамадни винтове. Бомбата може да е руски артилерийски снаряд, купен на черния пазар. Повярвайте ми, с очите си съм виждал какво причиняват тези оръжия. Налага се да го махнем веднага от там. По пътя вероятно ще кърви до смърт, но ще извади късмет и ще се добере до полевата болница, където хирургът, двама асистенти и три сестри ще го закърпят с цялото умение, на което са способни, преди да го евакуират в Германия или Саудитска Арабия. Случила се е страшна, мъчителна трагедия, която евентуално слага край на военната му кариера. Той е извадил лош късмет. Но той е и огромна загуба на средства. Всичките пари, които сме похарчили за обучението му, са отишли на вятъра. Има и по-лошо. Войникът се прибира у дома в депресия, изпълнен с гняв, вероятно без някой крайник или още по-лошо, без да може да каже нищо добро за когото и да било и за каквото и да било. В кръчмата на ъгъла разправя на приятелите си: отрязаха ми крака, ще пикая в торбичка до края на дните си и за какво? — Сайкс се облегна назад в стола си, за да даде възможност да осмислят историята. — От петнайсет години сме във война, агент. Ако погледнем как стоят нещата, ще воюваме още петнайсет, ако извадим късмет. Няма да се будалкам с вас. Най-голямата и най-важна цел на военните е да направят така, че войникът да е на бойното поле. Затова нека си представим, че същият редник е ранен от същия шрапнел, но става така, че за половин ден тялото му се самоизцелява и той отново се връща в своята част, за да се бие в името на Бог и на своята страна. Според вас дали военните няма да проявят интерес към подобна възможност?

Улгаст се почувства смъмрен.

— Разбирам гледната ви точка.

— Хубаво, защото така и трябва — изражението на Сайкс се смекчи. Поучението беше приключило. — Затова военните могат да поемат изплащането на чека. Ако питат мен, нека да е така, защото ако знаехте на колко възлизат похарчените досега средства, очите ви щяха да изскочат от орбитите си. Не знам за вас, но на мен ми се иска да доживея да видя своите пра-пра-пра-правнуци. Да му се не види, иска ми се да запратя топката за голф на триста метра на своя стотен рожден ден, а после да се прибера у дома и толкова дълго да правя любов с жена си, че тя да се разхожда засмяна цяла седмица. Кой не иска такова нещо? — погледна Улгаст изпитателно. — Райските селения, агент. Нито повече, нито по-малко. Споразумяхме ли се?

Стиснаха си ръцете и Сайкс го поведе към вратата. Ричардс го чакаше, за да го отведе обратно до вана.

— Последен въпрос — рече Улгаст. — Защо НОЙ? Какво означава името?

Погледът на Сайкс се стрелна към Ричардс и в този миг Улгаст долови как равновесието на силите в стаята се промени. Сайкс командваше само технически, Улгаст беше сигурен, че всъщност той отговаря пред Ричардс, който вероятно беше връзката между военните и онзи, който в действителност движеше конците: Военният институт за медицински изследвания, Министерството на вътрешната сигурност, може би Националната разузнавателна агенция.

Сайкс отново се обърна към Улгаст.

— Нищо специално. Ще ви го обясня. Чел ли сте Библията?

— Чел съм нещо — Улгаст изгледа и двамата. — Като дете. Майка ми беше методистка.

Сайкс замълча за секунда, след което се усмихна.

— Поровете се в нея. Историята за Ной и ковчега. Проверете колко е продължил животът му. Само това ще ви кажа.

Същата вечер в апартамента си в Денвър, Улгаст изпълни съвета на Сайкс. Нямаше Библия, вероятно не беше и виждал такава от деня на венчавката му, но намери цитати в интернет.

И живя Ной деветстотин и петдесет години, и умря.

И тогава осъзна кое е липсващото парче от пъзела, какво Сайкс беше премълчал. Премълчаното е отсъствало от папката с документи за живота му, разбира се. То обясняваше защо от всички федерални агенти те бяха избрали него, а не друг.

Избрали го бяха заради Ева, защото беше наблюдавал как детето му умира.

На сутринта се събуди от мелодията на джобния си компютър. Сънуваше и в съня му беше и Лайла, казваше му да се върне, за да му съобщи, че бебето се е родило — не нейното и на Дейвид, а тяхното. За момент Улгаст изпитваше щастие, но после се разсъни и осъзна къде се намира — Хънтсвил, мотела. Протегна ръка към телефона на нощното шкафче и удари с юмрук бутона за повикване, без дори да погледне кой го търси. Чу шума от кодирането и после отварянето на линията.

— Всичко е уредено — каза му Сайкс. — Повече пречки не би трябвало да имаш. Просто накарай Картър да подпише. И е рано да си стягаш багажа. Вероятно ще имаме още една поръчка към теб.

Улгаст погледна към часовника: 06:58. Дойл беше под душа. Улгаст чуваше шуртенето на водата, а после воя от сешоара. Мъгливо си спомняше как Дойл се прибра от бара, през отворената врата нахлу глъчката на улицата, приглушено му извинение. После шум от течащата вода. Погледна към часовника и видя, че е малко след два сутринта.

Дойл влезе в стаята с хавлия около кръста. Сред облак пара.

— Станал си, това е добре.

Очите му сияеха, кожата му блестеше от горещата вода. Как беше възможно да прекара половината нощ в пиене и пак да има вид на човек, готов за маратон, недоумяваше Улгаст. Прокашля се.

— Как върви бизнесът с оптични кабели?

Дойл се метна на леглото отсреща и прокара ръка през влажната си коса.

— Ще се изненадаш колко вълнуващ е този бизнес. Според мен хората го подценяват.

— Я да отгатна. Онази с панталоните, нали?

Дойл се ухили и веждите му заиграха палаво.

— Ами те всичките бяха с панталони, шефе — наклони глава към Улгаст. — С теб какво става? Сякаш те е премазала кола.

Улгаст се огледа и видя, че е спал с дрехите. Явно му се превръщаше в навик. Пристигнеше ли имейл от Лайла, най-често прекарваше нощта на дивана в апартамента си, загледан в телевизора, докато не се унесе в сън. Сякаш вече не можеше като всички нормални хора да си легне в леглото.

— Остави тази работа — каза. — Сигурно мачът е бил досаден — изправи се и се протегна. — Чухме се със Сайкс. Да решаваме проблема.

Закусиха и поеха отново към Полунски. Надзирателят ги чакаше в кабинета си. Сутрешното настроение ли беше такова, запита се мислено Улгаст, или и надзирателят не беше спал като хората?

— Няма за какво да сядате — каза надзирателят и им подаде плик.

Улгаст разгледа съдържанието на плика. Видя почти всичко, което очакваше да види там. Писмена заповед за промяна на присъдата от офиса на губернатора и съдебна заповед за прехвърлянето на Картър под тяхно разпореждане като федерален затворник. При условие, че Картър дадеше писменото си съгласие, можеха да го прехвърлят във федералния затвор в Ел Рино до вечерта. От там щеше да бъде преместван в три различни федерални институции и след всяко преместване следите му щяха да се заличават. След около две или три седмици, най-много месец, черен ван щеше да влезе в загражденията на Комплекса и от него да излезе мъж, който е просто Дванадесети номер присвиващ очи от блясъка на слънцето на Колорадо.

Последните документи в плика бяха смъртният акт на Картър и медицинското заключение за причината за смъртта. Двата документа бяха с дата 23 март. Сутринта на 23 март, следователно след три дни, Антъни Лойд Картър щеше да умре в килията си от мозъчен аневризъм.

Улгаст върна документите в плика и го постави в джоба си. Побиха го ледени тръпки. Колко лесно беше да изчезне едно човешко същество, просто така.

— Благодаря ви, офицер. Оценяваме вашето съдействие.

Шефът на охраната на затвора ги огледа един след друг със здраво стисната челюст.

— Получих инструкции да казвам, че никога не съм чувал за вас, момчета.

Улгаст напрегна всичката си воля да се усмихне.

— Проблем ли е?

— Предполагам, че ако беше, ще се появи още едно медицинско заключение за причините за смъртта с моето име на него. Имам деца, агент. — Вдигна телефона и набра номер. — Нека двама офицери придружат Антъни Картър до отделенията за свиждане, после да дойдат в кабинета ми.

Затвори телефона и погледна Улгаст.

— Ако няма да ви затрудни, бихте ли изчакали отвън, ще ми бъде по-лесно да забравя случилото се. Приятен ден, господа.

Десет минути по-късно от другия офис излязоха двама офицери. По-възрастният имаше вид на благ и добре охранен Дядо Коледа от търговски център. Другият беше над двайсетгодишен и имаше изражение на зло куче, което никак не допадна на Улгаст. Винаги се намираше по някой надзирател, който си харесваше работата по съвсем погрешни причини, и младокът беше от тях.

— Вие ли, момчета, търсите Картър?

Улгаст кимна и показа документите си.

— Няма значение какви сте и кои сте — каза едрият. — Шефът на охраната каза да ви заведем при него и ние ще ви заведем.

Поведоха Улгаст и Дойл към зоната за свиждане. Картър седеше от другата страна на стъклената преграда, приклещил телефонната слушалка между ухото и рамото си. Както каза Дойл, беше дребничък. Гащеризонът висеше на него. Като дрешки на куклата Кен. Осъдените изглеждаха различно, беше научил Улгаст, Картър не изглеждаше нито гневен, нито уплашен, а само примирен, сякаш светът беше ръфал от живота му късче по късче, откакто се е родил.

Улгаст посочи към белезниците и се обърна към двамата от охраната.

— Свалете ги, моля.

По-възрастният поклати глава.

— Такава е процедурата.

— Не ме интересува каква е процедурата. Свалете ги. — Улгаст вдигна телефонната слушалка от апарата на стената.

— Антъни Картър? Аз съм специален агент Улгаст. Това е специален агент Дойл. От ФБР сме. Тези мъже ще дойдат и ще ти свалят белезниците. Помолих ги да го направят. Ще им съдействаш ли?

Картър леко кимна. Гласът му от другата страна на слушалката прозвуча тихо.

— Да.

— Какво да направим, за да ти е по-удобно?

Картър го погледна озадачено. Колко време беше изминало, откакто някой го беше питал подобно нещо?

— Всичко е наред — каза той.

Улгаст се обърна към охраната.

— Е? Какво става? Сам ли си говоря, или какво? На началника на охраната ли да позвъня?

Двамата надзиратели се спогледаха, обмисляха какво да предприемат. После онзи, който се казваше Денис, излезе от помещението и малко след това се появи от другата страна на стъклената преграда. Улгаст стоеше и наблюдаваше, като не сваляше погледа си от надзирателя, докато онзи сваляше оковите.

— Това ли е? — попита едрият надзирател.

— Това е. Бихме искали да ни оставите насаме за известно време. Ще уведомим началството, когато привършим.

— Правете каквото щете — отвърна охраната и излезе, като затвори вратата след себе си.

В помещението имаше само един метален стол, взет все едно от аудитория на университет. Улгаст го издърпа и се настани на него. Дойл застана до него. Говоренето спадаше към задълженията на Улгаст, който отново взе телефонната слушалка.

— По-добре ли е?

Картър се подвоуми за момент, докато го преценяваше, а после кимна.

— Да, сър. Благодаря. Клещите винаги ги пристяга силно.

Клещите. Улгаст си го отбеляза наум.

— Гладен ли си? Донесоха ли ти закуската?

— Палачинки — сви рамене Картър. — Ама беше преди пет часа.

Улгаст се завъртя и погледна Дойл с повдигнати вежди. Дойл кимна и излезе от помещението. Улгаст прекара няколко минути в очакване. Въпреки огромните надписи, забраняващи пушенето, ръбът на масата беше стопен на безброй места и обсипан от кафяви следи прогорено.

— От ФБР ли казахте, че сте?

— Точно така, Антъни.

По лицето на Картър премина едва доловима усмивка.

— Каква работа само, а?

Улгаст не разбра за какво говори Картър, но така беше добре. Имаше повод да обясни някои въпроси на Картър.

— Каква работа, Антъни?

— Онази с жената. Жената с извънземните.

Улгаст се замисли за момент, после се сети. Ама разбира се: Досиетата X. Свалиха го от ефир преди колко, двайсет години май? Вероятно Картър е гледал като дете повторенията. Улгаст не си спомняше много от сериала, само основната интрига — вманиаченост по извънземните, примесена с конспирация за изостряне на напрежението. Такава беше представата на Картър за ФБР.

— И аз харесвах сериала. Добре ли се справяш тук вътре?

Картър изправи рамене.

— Дойдохте да ме питате това ли?

— Ти си умно момче, Антъни. Не това е причината да сме тук.

— Каква е тогава причината?

Улгаст се приближи към стъклената преграда. Улови погледа на Картър и впи своя в него.

— Знам що за място е това, Антъни. Затворът Теръл. Знам какво става тук. Просто искам да се уверя, че към теб са се отнасяли добре.

Картър го гледаше недоверчиво.

— Търпимо е, викам.

— Добре ли се държат с теб надзирателите?

— Клещите много стяга белезниците, но през повечето време се държи добре. — Картър сви костеливите си рамене. — Денис не е мой човек. Някои от останалите също.

Вратата зад Картър се отвори и Дойл влезе с жълт поднос с храна от затворническата будка. Постави подноса на масата пред Картър: хамбургер със сирене и картофки, лъщящи от мазнина, увити с гланцирана хартия в малка пластмасова кутия. До хамбургера имаше кутия мляко с шоколад.

— Хайде, Антъни — каза Улгаст и посочи към подноса. — Можем да говорим, след като се нахраниш.

Картър постави слушалката на масата и вдигна сандвича към устата си. С три хапки го беше преполовил. Избърса уста с опакото на ръката си и се съсредоточи върху картофките, а Улгаст го наблюдаваше. Картър беше погълнат от храната. Приличаше на куче, което се храни, помисли си Улгаст.

Дойл отново застана встрани от Улгаст.

— Това момче — тихо продума той — наистина е било гладно, да му се не види.

— Тук долу имат ли някакви десерти?

— Куп изсъхнали кексове и някакви еклери като кучешки лайна.

Улгаст се замисли.

— Да зарежем десерта най-добре. Донеси му чаша чай с лед. Постарай се и с него. Понатъкми го малко.

Дойл се намръщи.

— Нали има мляко. Дори не знам имат ли чай с лед долу. Прилича на обор.

— Това е Тексас, Фил — Улгаст потисна нетърпението в гласа си. — Имай ми доверие, имат чай с лед. Само иди и го намери.

Дойл сви рамене и отново излезе. Щом Картър приключи с яденето, облиза солта от пръстите си един по един и дълбоко въздъхна. Когато вдигна слушалката, Улгаст направи същото.

— Как е, Антъни? По-добре ли си?

През слушалката Улгаст усещаше как дъхът на Картър е изпълнен със слюнка. Погледът му се беше разтопил и блестеше от удоволствие. Всичките калории, всичките белтъчини молекули, всичките въглехидрати нахлуваха в организма му с мощта на парен чук. Улгаст можеше да му даде и едно малко уиски за същия ефект.

— Да, сър. Благодаря.

— Мъжът трябва да се храни. Не може да я кара на палачинки.

Измина миг в мълчание. Картър бавно облиза устни. Когато проговори, почти шепнеше.

— Какво искате от мен?

— Отзад напред я подхващаш, Антъни — закима Улгаст. — Аз трябва да разбера какво мога да направя за теб.

Картър сведе поглед към масата, към изпоцапаните с мазнина следи от храната му.

— Той ви е изпратил, нали.

— За какъв той говориш, Антъни?

— Съпругът на жената — Картър се намръщи при спомена. — Господин Ууд. Веднъж идва тук. Каза, че е открил Исус.

Улгаст си спомни разказаното от Дойл в колата. Две години бяха изминали, а Картър още размишляваше върху събитието.

— Не ме е изпраща той, Антъни. Честна дума.

— Казах му, че съжалявам — настоя Картър с треперлив глас. — На всички казах. Няма да го повтарям вече.

— Никой не иска да го правиш, Антъни. Знам, че съжаляваш. Затова бих целия този път до тук.

Улгаст замълча и заоглежда лицето на Картър. Имаше нещо различно в него, не беше като другите. Обхвана го чувство на прозрение, сякаш се отвори врата.

— Антъни, какво ще кажеш, ако разбереш, че мога да те измъкна от тук?

Зад стъклото, Картър го гледаше предпазливо.

— Какво говорите?

— Каквото чуваш. Сега веднага. Можеш да излезеш от Теръл и повече кракът ти да не стъпи тук.

Картър замести поглед неразбиращо. Трудно му беше да осмисли чутото.

— Ще кажа, че разбирам как ми се подигравате.

— Не те лъжа, Антъни. Затова сме били толкова път. Може и да не знаеш, но ти си специален. Може да се каже, че си уникален.

— За излизане от тук ли ми говорите? — горчиво се намръщи Картър. — Няма смисъл. Никакъв. След толкова време. Не може да се обжалва. Така писа адвокатът.

— Не става дума за обжалване, Антъни. По-хубаво е. Ти просто ще излезеш от тук. Как ти се струва?

— Страхотно ми се струва — Картър се облегна назад и скръсти ръце на гърдите със скептичен смях. — Струва ми се, че е твърде хубаво, за да е истина. Това е Теръл.

Улгаст винаги оставаше изненадан до каква степен перспективата за замяна на присъдата прилича на петте етапа на скръбта. Точно в този момент Картър беше в етапа на отрицанието. Идеята за напускането на затвора му идваше в повече.

— Знам къде си. Знам какво е това място. Това е домът на смъртта, Антъни. Но не е твоето място. Затова съм тук. И не съм дошъл за кого да е. Не съм дошъл просто за някого от затворниците тук. Дойдох за теб, Антъни.

Позата на Картър вече не беше така отбранителна.

— С нищо не съм специален. Ясно ми е.

— Напротив. Може ти да не го осъзнаваш, но си такъв. Имам нужда да ми направиш една услуга, Антъни. Можем да спечелим и двамата, ако се споразумеем. Аз мога да те измъкна от тук, а ти също можеш да направиш нещо за мен в замяна.

— Услуга ли?

— Хората, за които работя, Антъни, разбраха какво ти предстои тук и не мислят, че това е правилно. Вярват, че с теб не са се отнесли както трябва, че адвокатът ти е претупал нещата и просто те е зарязал тук. Разбрали са, че могат да направят нещо, за да променят положението ти и да ти предложат работа, която ти да свършиш за тях в замяна.

Картър объркано се мръщеше.

— Да сека, това ли? Като поляната на онази госпожа?

Исусе, помисли си Улгаст. Всъщност осъзна, че той иска да коси трева.

— Нищо подобно, Антъни. Много по-важна задача. — Улгаст понижи глас. — В това е въпросът, нали разбираш. Искам от теб да се заемеш с толкова важна задача, че дори не мога да ти кажа каква. Защото дори аз не знам каква е.

— Откъде тогава знаеш, че е толкова важна, щом не знаеш каква е?

— Умен човек си, Антъни, и с право ми задаваш този въпрос. Но ще се наложи да ми се довериш. Мога веднага да те измъкна от тук. Ти само трябва да кажеш, че си съгласен.

И Улгаст измъкна от джоба си плика от шефа на охраната и го отвори. На това място винаги се чувстваше като фокусник, който вдига шапката си, за да се покаже отдолу заека. Със свободната си ръка залепи документа на стъклото, за да може Картър да го види.

— Знаеш ли какво е това? Това е заповед за замяна на присъдата, Антъни. Подписана от губернатор Джена Буш. Носи днешната дата, точно тук, най-отдолу. Знаеш ли какво означава замяна на присъдата?

Картър примигваше към документа.

— Няма да ми слагат инжекцията, така ли?

— Точно така, Антъни. Нито през юни, нито когато и да било.

Улгаст прибра документа в джоба на сакото си. Сега това вече беше примамка, обект на желание. Другият документ, онзи, който Картър трябваше да подпише, който щеше да подпише, Улгаст беше сигурен, след като всичките увъртания и съмнения приключеха, онзи, с който Антъни Лойд Картър, осъден от щата Тексас, със затворнически номер 999642 поверяваше сто процента от тялото, личността си, миналото, настоящето и бъдещето си на ПРОЕКТА НОЙ, беше сгънат до него. Докато се стигнеше до мига, в който да се извади втората част от документа, цялата работа щеше да се сведе до там, той да не бъде четен.

Картър бавно кимна.

— Винаги съм я харесвал. Харесвах я, когато беше първа дама.

Улгаст не поправи грешката.

— Тя е една от онези, за които работя, Антъни. Има и други. Вероятно ще разпознаеш някои от имената, ако ти ги кажа, но не мога. Те ме помолиха да дойда, да те видя и да ти кажа каква нужда имат от теб.

— Значи ако направя онова нещо за теб, ти ще ме измъкнеш от тук, така ли? Но не можеш да ми кажеш какво е?

— Такава е сделката в общи линии, Антъни. Ако откажеш, аз ще си тръгна. Съгласиш ли се, още тази вечер ще напуснеш Теръл. Много е просто.

Вратата на помещението отново се отвори. Влезе Дойл с чаша чай. Изпълнил беше заръката на Улгаст и внимателно крепеше стъклената чаша върху чинийката с дълга лъжица, поставена до нея, резен лимон и пакетчета захар. Постави всичко това на масата пред Картър. Картър се взря в чашата и лицето му помъртвя. И в този миг Улгаст прозря истината. Антъни Картър беше невинен, поне не беше виновен така, както съдът беше отсъдил. При останалите винаги веднага ставаше ясно с кого се пазареше Улгаст, историята отговаряше на случилото се. В този случай не беше така. Нещо се беше случило онзи ден в двора и жената беше умряла. Но имаше и още нещо, може би още много неща. Докато наблюдаваше Картър, Улгаст разбра, че се движи в пространство, подобно на изпълнено с мрак помещение без прозорци и с една заключена врата. В това пространство, разбра той, щеше винаги да намира Антъни Картър, щеше да го открива в мрака, а намери ли го, Картър щеше да му покаже ключа, който отваря вратата.

Заговори вперил поглед през стъклото.

— Ами, да, съгласен… — започна той.

Улгаст го изчака да довърши. Не го направи и Улгаст отново заговори.

— Какво искаш, Антъни? Кажи ми.

Картър вдигна свободната си ръка отстрани на стъклото и обърса връхчетата на пръстите си о него. Стъклото беше студено и изпотено. Картър отдръпна ръка и потри капчиците вода в пръстите си, бавно, съсредоточено, напълно погълнат от жеста. Толкова погълнат беше, че Улгаст долавяше как цялото съзнание на мъжа се отваря към действието и го поглъща в себе си. Сякаш усещането от студената вода по пръстите му беше ключа към всяка тайна от живота му. Вдигна погледа си към Улгаст.

— Трябва ми време… да го обмисля — кротко каза той. — Случилото се. С дамата…

И живя Ной деветстотин и петдесет години…

— Мога да ти дам това време, Антъни — каза Улгаст. — Цялото време на света. Океан от време.

Измина още един миг. И Картър кимна.

— Какво трябва да направя?

Улгаст и Дойл стигнаха до международното летище Джордж Буш малко след седем.

Трафикът беше убийствен, но успяха да пристигнат час и половина по-рано. Върнаха колата под наем и се качиха на автобуса до терминала, показаха документите си на охраната на пропуска и си запроправяха път през тълпите до изхода в другия край на залата.

Дойл се извини и отиде да потърси нещо за хапване. Улгаст не беше гладен и ако полетът им закъснееше, сигурно щеше да съжалява за решението си. Провери джобния си компютър. Сайкс все още не се беше обаждал. Зарадва се. Искаше само да се махне час по-скоро от Тексас и толкова. На изхода чакаха едва няколко пасажери: семейни двойки, няколко студенти, забили поглед в мобилните си телефони или миникомпютрите си, неколцина мъже в костюми, които говореха по мобилните си телефони или щракаха по клавиатурата на лаптопите си. Антъни Картър, помисли си той, вече пътува към Ел Рино на задната седалка на някой ван. У него щеше да остане само неясна каша от откъслечни впечатления и смътен спомен за съществуването му. До края на деня дори и номерът на личната му карта щеше да е заличен. Човекът Антъни Картър щеше да се превърне в повей, слабо и едва доловимо вълнение върху повърхността на света.

Улгаст се облегна назад на стола и усети изтощението си. Умората винаги връхлиташе така, като внезапно отпускане на юмрук. Тези пътувания го оставяха физически и емоционално опустошен и с неспокойна съвест, която непрестанно да заглушава. Много го биваше в работата, умееше да открива верния жест и най-подходящите думи. Поседял е някакъв мъж в бетонната си килия достатъчно дълго, поразмислил е върху собствената си смърт и мислите са го изпепелили до бял прах, като след вода в чайник, забравен на печката. За да се проумее начинът му на мислене, стига да се проучи произходът на праха, какво е останало от него, след като са се изпарили досегашният му живот, миналото и бъдещето. Обикновено е нещо съвсем просто: гняв, тъга, срам или нуждата от опрощение. Малцина не искаха нищо. У тях нямаше друго, освен ням животински гняв към света и всички системи. Антъни беше различен, като жива въпросителна, дишащо въплъщение на озадачеността. Та той дори не беше съвсем наясно защо е в Теръл. Не че не разбираше присъдата си. Нея я осъзнаваше и приемаше. Доколкото можеше да се приеме по силата на принудата. Човек само трябваше да прочете последните думи на осъдените мъже, за да го разбере. „Кажи на всички, че ги обичам. Съжалявам. Добре, надзирател, да приключваме с тази работа.“ Неизменно изричани думи със сходно въздействие. Четящият се смразяваше от тях. И Улгаст беше останал смразен от изписаните страници. Но при Антъни Картър все още липсваше някакво парченце от пъзела. Улгаст го долови, щом видя Картър да докосва стъклото и преди това, може би дори когато попита за съпруга на Рейчъл Ууд и съжалението му пролича, без да произнесе и дума. Дали Картър не си спомняше случилото се онзи ден в двора на семейство Ууд или пък действията му тогава не се вписваха в представата му за човека, който си мислеше, че е, Улгаст не можеше да е сигурен. И в двата случая Антъни Картър трябваше да открие липсващото от него парченце, преди да умре.

От мястото му се откриваше красива гледка през прозорците на терминала към пистите. Слънцето вървеше към залез. Лъчите му огряваха под ъгъл корпусите на наредените самолети. Винаги с удоволствие летеше към дома. Няколко часа полет в посока към залязващото слънце и отново щеше да се почувства като себе си. Никога не пиеше, не четеше, нито спеше, само седеше абсолютно неподвижен, вдишваше въздуха в самолета, вперил поглед през илюминатора, докато земята под него потъваше в мрак. Веднъж, при полет от Талахаси, самолетът на Улгаст попадна в силен буреносен фронт като изпълнена с гняв въздушна планинска грамада. Мъгливата ѝ, разсичана от мълнии вътрешност се люлееше. Септемврийска нощ. Някъде над Оклахома, спомни си той, или Канзас. Някое пусто и равно място. Може да е било и доста по̀ на запад. Тъмно беше, почти всички в самолета спяха, включително Дойл, който седеше на съседната седалка, подпъхнал възглавница под наболата си брада. Цели двайсет минути самолетът се плъзгаше по ръба на бурята с люлеене. Улгаст за пръв път в живота си виждаше подобно нещо, за пръв път се чувстваше толкова близо до величието на природата, мощта ѝ, която се измерваше с цялата планета. Въздухът в бурята беше наситен с атмосферно електричество, макар в самолета да беше застинал, тих. Носеха се над някакви си девет хиляди метра височина, а той наблюдаваше бурята като на киноекран. Като ням филм. Очакваше по интеркома с пращене да се разнесе провлеченият говор на капитана, който да каже нещо за времето, да запознае пасажерите със случващото се навън, но това така и не стана. Когато след четирийсет минути кацнаха в Денвър, Улгаст изобщо не спомена случилото се, дори на Дойл не каза нищо.

Помисли си колко хубаво щеше да е да позвъни на Лайла и да ѝ разкаже. Усещането беше толкова силно, така ясно в паметта му, че му трябваше известно време да осъзнае колко необмислено беше желанието му, че за него машината на времето беше заработила по друг начин. Машината на времето, така го беше нарекла психоложката, приятелка на Лайла от болницата. Посетиха я само два пъти. Жена над трийсетте с преждевременно посивели, дълги коси, големи очи и вечно изпълнена със симпатия. Помоли ги да си събуват обувките преди всеки сеанс и седна с присвити под себе си крака, като лагерен отговорник, който щеше да ги води при пеенето. Говореше така тихо, че Улгаст се привеждаше от дивана, за да я чува. От време на време им обясняваше с тихия си глас, че съзнанието им ще им играе номера. Не ги предупреждаваше, думите ѝ не прозвучаха така, просто установяваше определен факт. Двамата с Лайла щели да идат някъде, да видят нещо и да изпитат остро чувство за вече преживяно. Можели например да се озоват пред касата в кварталния магазин с пакет пелени в количката си за пазаруване или пък да минат на пръсти покрай стаята на Ева, сякаш тя спи. Това щели да са най-тежките моменти, обясни им жената, защото тогава болката от загубата им щяла да се разгаря отново, но ги увери, че с времето подобни преживявания щели да са все по-редки.

На Улгаст обаче тези мигове не му причиняваха болка. Продължаваха да го спохождат и след трите изминали години, а той нямаше против да се случват. Бяха като неочаквани подаръци от съзнанието му. Но Лайла ги изживяваше по друг начин и той го знаеше.

— Агент Улгаст?

Обърна се на стола си. Обикновен сив костюм, нескъпи, тъмносиви удобни обувки, скучна до незабележимост вратовръзка: Улгаст май виждаше огледалния си образ. Само дето не познаваше лицето.

Изправи се и посегна към джоба си, за да извади личната си карта.

— Аз съм.

— Специален агент Уилямс. Хюстънски офис. — ръкуваха се. — Страхувах се, че все пак ще се качите на самолета и ще ви изпусна. Отвън има кола за вас.

— А съобщение има ли?

Уилямс извади от джоба си плик.

— Вероятно търсите това.

Улгаст взе плика. Вътре имаше факс. Седна и зачете, после отново го прочете. Продължаваше да го чете, когато Дойл се върна. Отпиваше от сламка и носеше пакет с тако.

Улгаст вдигна поглед към Уилямс.

— Ще ни дадете ли минутка?

Уилямс се отдръпна встрани.

— Какво има? — тихо попита Дойл. — Какво не е наред?

Улгаст поклати глава. Подаде му факса.

— Мили Боже, Фил. Става дума за цивилен.

Четири

Сестра Лейси Антоанет Кудото не проумяваше волята Божия. Знаеше само, че Той иска нещо.

Откакто се помнеше, светът ѝ говореше по този начин, с шепот и приглушени слова, скрити в шумоленето на палмовите листа, разлюлени от океанския бриз над селото от нейното детство; с шуртенето на струите студена вода, стичаща се върху скалите в потока зад дома ѝ; дори със забързаната шумотевица на хората, двигателите, машините и гласовете от човешкия свят. Беше шест или седемгодишно момиченце, когато попита сестра Маргарет, която ръководеше монашеското училище в Порт Локо какво чува, а сестрата се засмя.

— Лейси Антоанет — каза тя. — Как само ме изненада. Ами не знаеш ли? — Сниши глас и сведе лицето си до нейното. — Ами че това друго освен гласът на Бог не може да е.

Тя обаче вече знаеше. Разбра, още докато монахинята изричаше думите, че винаги го е знаела. На никого другиго не сподели за този глас. Начинът, по който монахинята говори с нея, сякаш двете споделят тайна, я убеди, че го е чула във вятъра и листата, във всяка нишка от съществуването, че това е лично между тях. Случваше се да изминат седмици или дори месец, когато гласът заглъхваше и светът отново ставаше обикновено място, сътворено от обикновени неща. Според нея повечето хора гледаха на света точно така. Дори най-близките ѝ хора го възприемаха по този начин — родителите ѝ, сестрите ѝ и приятелите в училище. Те прекарваха целия си живот като затворници на сива тишина, в безмълвен свят. Осъзнаването на този факт така я натъжаваше, че понякога плачеше по цели дни. Родителите я водиха на лекар, французин с дълги бакенбарди, който смучеше бонбони с аромат на камфор. Лекарят я мушкаше, оглеждаше и докосваше с хладната слушалка на стетоскопа си, но не намираше нищо нередно. „Колко е ужасно — мислеше си тя, — колко е ужасен такъв живот, във вечна самота“. Някой ден обаче, докато вървеше сред какаовите насаждения, вечеряше със сестрите си или пък нищо не правеше, само стоеше и гледаше неподвижна като камък на земята или лежеше будна в леглото, отново чуваше гласа, който не беше точно глас, излизаше от нейния вътрешен свят, но също и от всичко, което я заобикаляше, приглушен шепот, но сякаш създаден не от звук, а от самата светлина, носеща се леко като бриз. Когато навърши осемнайсет и се присъедини към монахините, знаеше какво шепне, шепнеше името ѝ.

Лейси, казваше ѝ светът. Лейси. Чуй.

Отново чу гласа, години по-късно и много далече от океана, както си седеше на кухненската маса в Обителта на сестрите на милосърдието в Мемфис, Тенеси.

Не мина много време, след като майката си тръгна, и сестра Лейси откри бележката в раницата на момичето. Някакво безпокойство около самата случка беше обхванало Лейси и докато наблюдаваше момиченцето, изведнъж разбра: майката ѝ така и не каза как се казва. Момиченцето очевидно беше нейна дъщеря. Имаше същата тъмна коса, същата бледа кожа и дълги, извити в краищата като повдигнати от слаб повей мигли. Хубаво момиченце беше, но косата ѝ трябваше да се среше. В косата ѝ имаше кичури, сплъстени като кучешка козина, а освен това държеше якето си на масата, сякаш е свикнала да си тръгва набързо от различни места. Изглеждаше здрава, макар и малко слабичка. Панталоните ѝ бяха възкъсички и вкоравени от мръсотия. Момиченцето привърши с яденето, от което не остави и троха. Лейси взе стол и се настани до нея. Попита я дали в раницата няма нещо, с което би искала да си поиграе, или пък книга, която да почетат заедно. Момиченцето, което и дума не беше отронило, само кимна и я подаде в скута ѝ. Лейси огледа розовата раница с апликация на някакви момиченца от анимационни сериали, чиито огромни тъмни очи ѝ заприличаха на очите на момиченцето. Спомни си какво ѝ разказа жената, че е водела дъщеричката си на училище.

Лейси дръпна ципа на раницата и извади отвътре плюшения заек и чифт навито бельо, чорапи, четка за зъби и кутия със зърнени блокчета с ягодов вкус, наполовина празна. В чантата нямаше друго, но после забеляза малкия затворен с цип джоб отвън. Твърде късно беше вече за училище, даде си сметка Лейси. Момиченцето нямаше приготвен обяд, нито учебници. Затаи дъх и отвори ципа на джоба. Вътре откри листчето хартия, разгърна го.

Съжалявам. Казва се Ейми. На шест години е.

Лейси дълго не откъсна поглед от бележката. Не се взираше в думите, чието значение ѝ беше съвършено ясно. Взираше се пространството около тях. Една цяла празна страница. На този свят момиченцето имаше само трите кратички изречения, с които да обясни коя е. Само три изречения и няколкото вещи в чантата. По-тъжно нещо сестра Лейси Антоанет Кудото не беше виждала в своя живот. Толкова тъжно беше, че дори да заплаче не можеше.

Нямаше смисъл да търсят жената. Сигурно вече беше много далече. А и какво щеше да прави Лейси, дори да я откриеха? Какво да ѝ каже? „Май забравихте нещо. Мисля, че допуснахте грешка.“ Никава грешка нямаше. Жената, проумя Лейси, беше изпълнила своя предварителен замисъл.

Сгъна бележката и я пъхна в джоба на ризата си.

— Ейми — каза тя и също както сестра Маргарет беше постъпила преди толкова много години там, в двора на училището на Порт Локо, сестра Лейси сведе лице до това на момиченцето и се усмихна. — Нали така се казваш, Ейми? Имаш красиво име.

Момиченцето огледа стаята бързо и малко крадешком.

— Къде е Питър?

Лейси за миг се замисли. Братче ли имаше? Да не би да е бащата на момиченцето?

— Ами — каза тя — кой е Питър, Ейми?

— Той е в чантата — заяви момиченцето.

Лейси си отдъхна, първата молба на момиченцето към нея беше лесна за изпълнение. Извади зайчето от чантата. Играчката беше направена от кадифен плюш, излинял от износване, на места с лъщящи участъци, малко зайче с малки блещукащи очета и уши, чиято форма се поддържаше от тел. Лейси го подаде на Ейми, която припряно го сложи в скута си.

— Ейми — отново започна тя, — къде отиде майка ти?

— Не знам — отвърна ѝ Ейми.

— Ами Питър? — продължаваше Лейси. — Знае ли Питър? Питър може ли да ми каже?

— Той нищо не знае — каза Ейми. — Той е плюшена играчка.

Момиченцето се намръщи.

— Искам да се върна в мотела.

— Кажи — не спираше Лейси — къде е мотелът, Ейми?

— Не мога да кажа.

— Тайна ли е?

Момиченцето кимна с вперен поглед в масата. Толкова голяма беше тайната, че дори не можеше да каже, че е тайна, помисли си Лейси.

— Не мога да те заведа там, ако не знам къде е, Ейми. Ти това ли искаш? Да се върнеш в мотела?

— На голям път е — обясни момиченцето и задърпа ръкава си.

— Двете с майка ти там ли живеете?

Ейми мълчеше. Умееше някак хем да не говори, хем да не гледа каквото и да било, да се затваря в себе си, дори в присъствието на друг човек. Лейси за пръв път се сблъскваше с подобно умение, което донякъде плашеше. Когато момиченцето се затваряше така, Лейси имаше чувството, че самата тя е изчезнала.

— Имам идея — заяви Лейси. — Искаш ли да поиграем на една игра?

Момиченцето я загледа предпазливо.

— Каква?

— Наричам я „тайни“. Много е лесна. Първо аз ти казвам тайна, после си ти. Разбираш ли? Разменяме си ги, една моя тайна за една твоя. Какво ще кажеш?

Момиченцето се сгуши.

— Добре.

— Хубаво. Аз започвам. Моята тайна е такава: веднъж когато бях на твоята възраст избягах от вкъщи. Случи се в Сиера Леоне, там, откъдето съм. Страшно се бях разсърдила на майка си, защото не ме пускаше да ида на карнавала, преди да съм си научила уроците. Нямах търпение да видя карнавала, защото ми бяха казали, че ще изпълняват номера с кончета, а пък аз си умирах за кончета. Обзалагам се, че и ти обичаш кончета, така ли е, Ейми?

Момиченцето кимна.

— Май да.

— Всички момиченца обичат кончета. Аз обаче направо ги обожавах! За да накарам майка си да разбере колко много ги обичам, отказах да си уча уроците и тя ме наказа да си седя в стаята цялата вечер. Така се ядосах! Непрекъснато сновях из стаята като обезумяла. Тогава си помислих, че ако избягам, на нея ще ѝ е мъчно, че се е отнесла така с мен. Помислих си, че после ще ме оставя да правя, каквото си пожелая. Глупаво беше, но точно така си мислех. Затова през нощта, след като родителите ми и сестрите ми заспаха, избягах от къщата. Не знаех къде да ида, затова се скрих в полето зад двора. Беше много студено и тъмно. Исках да остана цяла нощ, за да чуя на сутринта как майка ми плаче, след като се е събудила и е открила, че ме няма. Но не можах. Постоях още малко в полето, но накрая вече бях много изплашена и съвсем премръзнала, затова се прибрах и си легнах. Така и никой не разбра за моето бягство — погледна към момиченцето, което съсредоточено я наблюдаваше и вложи цялата си воля, за да се усмихне ведро. — Ето, на никого досега не съм разказвала тази история. Ти си първият човек в живота ми, на когото я разказвам. Какво ще кажеш?

Погледът на момиченцето беше станал предпазлив.

— Ти просто… се прибра, така ли?

Лейси кимна.

— Ами ядът ми беше поразминал, а на сутринта всичко ми се струваше като сън. Не бях сигурна дали се е случило, но сега, след толкова години знам, че е било така. Знам, че съм избягала от къщи — потупа насърчително ръката на Ейми. — Сега е твой ред. Имаш ли да ми кажеш някоя тайна в замяна, Ейми?

Момиченцето мълчаливо сведе лице.

— Може да е някоя съвсем мъничка тайна?

— Според мен тя няма да се върне — каза Ейми.

Полицаите, мъж и жена, които приеха обаждането, също не стигнаха доникъде. Жената-полицай, с едра конструкция и с подстригана късо по мъжки коса, разговаряше с момиченцето в кухнята. В същото време другият полицай, красив чернокож мъж с гладко, тясно лице, взе описанието на майката от Лейси. Зададе обичайните въпроси: Била ли е притеснена? Била ли е пияна или дрогирана? Как е била облечена? Видяла ли е Лейси колата ѝ? Не преставаше да задава въпроси, но Лейси чувстваше, че го прави по задължение. Не вярваше и че майката на момиченцето ще се появи. Записа отговорите ѝ с малък молив на хартиен бележник, който върна в предния джоб на униформата си, щом приключи с разпита. От кухнята блесна светкавица: полицайката направи снимка на Ейми.

— Искате ли да се свържете с Отдела за защита на детето или ние да го направим? — попита полицаят Лейси. — Защото като вземем предвид кои сте и с какво се занимавате, може би няма да е лошо да почакаме. Няма смисъл да я вкарваме в системата, особено сега в почивните дни, стига да нямате против да остане при вас. Можем да вкараме в системата описанието на жената и да видим дали ще ни отведе някъде. Ще включим момичето в базата за изоставени деца. Майката може и да се върне, но ако се върне, ще трябва все пак да задържите детето и да ни се обадите.

Пладне тъкмо минаваше. Другите сестри вече трябваше да са се прибрали в един часа от Кухнята за бедни, където прекарваха сутрините в подреждане на рафтове и в разпределяне на консерви, закуски, сос за спагети и пелени. Както всеки вторник и петък. Лейси обаче беше лекувала настинката си цяла седмица. Вече три години в Мемфис не можеше да привикне към влажните зими. Сестра Арнет ѝ беше казала да си остане в обителта, нямало защо още повече да се поболява. Сестра Арнет беше взела типично за нея решение, макар Лейси да се беше събудила напълно здрава.

Вперила поглед в полицая, тя бързо реши и каза:

— Така ще направя.

Затова щом сестрите се прибраха, Лейси не успя да им каже истината за момиченцето. Това е Ейми, каза им тя, докато те сваляха палтата и шаловете си в салона. Майка ѝ е моя приятелка. Обадиха ѝ се, че неин роднина е болен и тя замина при него, а Ейми ще прекара почивните дни в края на седмицата при нас. Изненада се колко лесно успя да излъже. За пръв път лъжеше, а въпреки това думите с лекота сами излизаха от ума и устата ѝ. Говореше и гледаше Ейми. Питаше се дали ще я издаде, но видя как в очите на момиченцето проблесна съгласие. Лейси разбра, че момиченцето е свикнало да пази тайни.

— Сестра — каза сестра Арнет с характерното за възрастните жени вечно неодобрение, — радвам се да видя, че предлагате помощта си на това момиченце и на майка му. Но трябваше, разбира се, да се посъветвате с нас.

— Много съжалявам — отвърна Лейси, — трябваше да взема спешно решението. Само до понеделник.

Сестра Арнет изпитателно изгледа Лейси, после Ейми, която стоеше вкопчена в полите на Лейси. След това сестра Арнет свали ръкавиците си, като издърпа пръстите един по един. Нахлулият отвън студен полъх продължаваше да се носи из входното антре.

— Това е монашеска обител, а не сиропиталище. Не е място за деца.

— Разбирам, сестро. Наистина съжалявам. Не можах да сторя друго.

Измина още миг. Свети Боже, помисли си Лейси, помогни ми да започна да харесвам тази жена, сестра Арнет, която е властна и твърде много мисли за себе си, но служи на Теб, както и аз.

— Добре — каза сестра Арнет най-накрая и въздъхна с раздразнение. — До понеделник. Може да я настаним в свободната стая.

Едва след това сестра Лейси се размисли над случилото се: защо беше излъгала и как така лъжата излезе с такава лекота, сякаш в малко по-широк смисъл думите ѝ не бяха лъжа. Разказът ѝ беше пълен с несъответствия. Какво щеше да стане, ако полицаите се върнат или се обадят по телефона, а сестра Арнет какво е сторила? Какво щеше да стане в понеделник, когато се наложи да се обади на властите? И въпреки всичко сестра Лейси не усещаше страх от въпросите. Момиченцето беше загадка, изпратена им от Бог, и дори не беше изпратено на тях, ами на нея. На Лейси. На нея се падаше задължението да разреши загадката. А с лъжата си пред сестра Арнет, не точно лъжа, защото кой казваше, че все пак майката не е отишла при свой болен роднина, тя си беше осигурила необходимото време за разрешаването на тази загадка. Вероятно затова беше излъгала с такава лекота. Светият Дух беше говорил чрез нея, беше я изпълнил с пламъка на различна, по-дълбока в същината си истина, според която момиченцето беше в беда и имаше нужда от помощта на Лейси.

Останалите монахини останаха доволни от присъствието на момиченцето. Никой не ги посещаваше или пък се случваше много рядко, а и посетителите им винаги бяха свързани с църквата: свещеници или други монахини. Едно момиченце беше съвсем необичаен посетител. Щом сестра Арнет се качи по стълбите към стаята си, всички заговориха. Откъде сестра Лейси познава майка ѝ? На колко години е Ейми? Какво обича да прави? Ами да яде? Да гледа? Да носи? Бяха толкова развълнувани, че не забелязаха колко рядко продумва Ейми — всъщност непрекъснато мълчеше. Лейси говореше. За вечеря Ейми искала хамбургери и хотдог, това най-много обичала, с чипс и шоколадов сладолед. Обичала да оцветява и да си майстори разни неща, харесвали ѝ филми с принцеси и зайчета, дали имали нещо такова в магазина. Нямала си дрехи, в бързината майката забравила куфара на момиченцето, толкова притеснена била от добрината, която се заела сама да извърши (до Арканзас, близо до Литъл Рок, бабата на момиченцето била диабетичка и имала заболяване на сърцето). Когато казала, че ще се върне у дома им, за да го донесе, Лейси настояла да не го прави, щяла да се справи без проблеми. Лъжите се лееха с такава лекота към слушатели, които с готовност ги приемаха за чиста истина, че за около час сякаш всяка от монахините знаеше своя версия за случилото се и всяка версия беше с по нещичко по-различна от останалите. Сестра Луиза и сестра Клер заминаха да купят хамбургери, хотдог и чипс, а после отидоха до универсалния магазин за дрехи, филми и играчки. В кухнята сестра Трейси обмисляше какво да вечерят, като заяви, че не само щяло да има хамбургери, хотдог и сладолед, но със сладоледа вървяла и триетажна шоколадова торта. (Всички с нетърпение чакаха петъците, когато беше ред на сестра Трейси да готви. Дете на собственици на ресторант в Чикаго, преди да се присъедини към сестрите на милосърдието, тя беше преминала обучение за майстор-готвач.) Дори сестра Арнет се зарази от царящия дух и поседя с Ейми и останалите монахини да гледат Сватбата на принцесата, докато вечерята се готвеше.

Същевременно сестра Лейси съсредоточи мислите си върху Бог. Когато филмът, който всички харесаха, свърши, сестра Луиз и сестра Клер заведоха Ейми в кухнята, за да ѝ покажат купените за нея играчки. Книжки за оцветяване, цветни моливи, лепило и блокчета за апликации, комплект на Барби, който отне на сестра Луиз петнайсет минути, докато го разопакова от пластмасовата опаковка с какви ли не мънички дреболийки в него: гребени и четки за кученца, мънички чинийки и всичко останало. През това време Лейси се качи горе. В тишината на своята стая тя се помоли за загадката, загадката на Ейми, съсредоточена в очакване гласът да прозвучи в нея и да ѝ открие Неговата воля. Но като съсредоточи мислите си върху Бог, в нея се оформи усещането за въпрос, който няма точен отговор. А тя знаеше, че това също е един от начините, по които Бог говори. Много често волята Му оставаше неясна и макар тази неяснота да беше изнервяща, нямаше да е лошо от време на време Той да благоволява да направи замисъла Си по-разбираем, но не по този начин се развиваха събитията. Макар повечето от монахините да се молеха в малкия параклис зад кухнята, както правеше и Лейси, тя запазваше най-горещите си, най-изпълнените с въпроси молитви за часовете на усамотение в стаята си, когато дори не коленичеше, ами седеше на писалището си или на ръба на тясното си легло. Поставяше ръце в скута си, затваряше очи и освобождаваше, доколкото ѝ беше възможно, съзнанието си. Още в детските си години тя си го представяше като птица, вързана за нишка, която се издига все по-високо, докато започваше разговора и чакаше да види какво ще последва. Сега, седнала на леглото си, изпрати птицата толкова високо, колкото се осмели, въображаемото кълбо на нишката в ръката ѝ се смаляваше все повече, самото птиче вече приличаше на цветно петънце над главата ѝ, но друго освен спусналия се над нея полъх от небесните селения не почувства, величествена сила срещу нещо толкова нищожно.

След вечеря сестрите се върнаха в дневната, за да гледат по телевизията болничния сериал, който следяха вече цяла година, а сестра Лейси заведе Ейми на горния етаж, за да я подготви за лягане. Беше осем часът, обикновено докъм девет монахините си бяха легнали, за да станат в пет сутринта за сутрешната служба и на Лейси ѝ се струваше, че по това време на деня момиченце на възрастта на Ейми би трябвало да си е легнало. Изкъпа Ейми, изми косата ѝ с шампоан с аромат на малина, сложи малко балсам за сплъстените кичури, после я реса, докато косата ѝ не стана права и лъскава. Наситеният черен нюанс на косата ѝ потъмняваше с всяко движение на гребена. После взе старите ѝ дрехи и ги отнесе в пералнята. Когато се върна, Ейми вече беше облякла пижамата, купена следобеда в универсалния магазин от сестра Клер. Пижамата беше розова с шарки на засмени луни и звезди, ушита от тъкан, която шумолеше и блестеше като коприна. Лейси завари Ейми да се взира озадачена в ръкавите и крачолите, които бяха прекалено дълги и висяха от ръцете и краката ѝ като на клоун. Лейси ги нави, а после се загледа как Ейми си мие зъбите и връща четката си за зъби в чантата, след което отмести поглед от огледалото и я погледна.

— Тук ли ще спя?

Толкова часове бяха изминали, без да чуе гласа на момичето, та Лейси помисли, че ѝ се причува. Огледа лицето на момиченцето. Въпросът на момиченцето беше странен, но в него имаше скрит смисъл.

— Защо да спиш в банята, Ейми?

Тя сведе поглед към пода.

— Мама казва, че не трябва да вдигам шум.

Лейси не знаеше какво да отговори.

— Не, естествено, че няма да спиш тук. Ще спиш в стаята си. Тя е до моята, ще ти я покажа.

Стаята беше чиста и скромна, с голи стени, обзаведена само с легло, скрин и малко писалище, на пода нямаше дори килимче, което да пази топлина. На Лейси и се прииска да я направи по-уютна за момиченцето. Обеща си на другия ден да попита сестра Арнет дали не би могла да купи малко килимче, което да постави пред леглото, за да не се налага Ейми да стъпва с крачетата си по дъсчения под сутрин. Зави Ейми в леглото и приседна на края му. Долавяше тихото бръмчене на телевизора долу, пропукването на скритите зад стените тръби. Отвън вятърът се прокрадваше сред мартенските листа на дъбовете и яворите. Приглушено се чуваше и вечерното движение по булеварда отвън. Зоопаркът беше през две преки от манастира, в другия край на парка. През лятото нощем, когато прозорците бяха отворени, се чуваше как маймуните надават радостни крясъци и дращят по клетките си. За Лейси беше едновременно странно и прекрасно да чува тези звуци на толкова хиляди мили от дома. Когато отиде да разгледа зоологическата градина, видя, че мястото е ужасно, като затвор. Клетките бяха тесни, животните от семейство Котки стояха в клетки от железни пръти, зад плексигласови стени, слоновете и жирафите носеха вериги на краката си. Всички животни излъчваха отчаяние. Повечето от тях почти не се движеха. Посетителите бяха шумни и груби, позволяваха на децата си да замерят животните с пуканки през прътите, за да ги забележат. Лейси не понесе гледката и почти разплакана си излезе бързо. Сърцето ѝ се късаше да гледа колко жестоко се отнасят към Божиите създания, с какво безсмислено безсърдечие. Сега обаче, приседнала на ръба на леглото, си помисли, че на Ейми може и да ѝ хареса. Може никога да не е била в зоопарк. Лейси не можеше да стори нищо, за да облекчи страданията на животните, и не ѝ се струваше грях, все едно наслагваше втори грях върху първия, да заведе едно момиченце, което почти не познаваше щастието, да ги види. На сутринта освен за килимчето щеше да попита сестра Арнет и за зоопарка.

— Ето така — каза тя и нагласи одеялото на Ейми. — Всичко е наред. Аз съм в съседната стая, ако нещо ти дотрябва. Утре ще се позабавляваме. Само двечките.

— Може ли лампата да остане да свети?

Лейси ѝ обеща да я остави. После се приведе и я целуна по челото. От шампоана около нея се носеше ухание на малиново сладко.

— Харесват ми сестрите ти — каза Ейми.

Лейси се усмихна. След цялата неразбория беше пропуснала да забележи как се е стигнало до това объркване.

— Добре. Трудно е за обяснение, но всъщност ние не сме истински сестри. Не сме такива сестри, за каквито ни вземаш. Нямаме едни и същи родители. И въпреки това сме сестри.

— Тогава как сте сестри?

— Ами има и други начини да сме сестри. Ние сме сестри по дух. Ние сме сестри в очите на Бог — залюля ръката на Ейми. — Дори със сестра Арнет.

Ейми се намръщи.

— Проклета е.

— Такава си е. Такъв е характерът ѝ. Но и тя се радва, че си при нас. Всички се радваме. Според мен дори не сме знаели какво и колко пропускаме, докато не се появи ти — отново погали Ейми по ръката и се изправи. — Хайде, стига толкова приказки. Трябва да се наспиш.

— Обещавам да пазя тишина.

На вратата Лейси спря.

— Не е необходимо — каза тя.

През нощта Лейси сънува кошмар. Сънува, че отново е малко момиченце, в нивите зад дома ѝ. Свила се беше на кълбо под нисък палмов храст, клоните му я обвиваха като палатка, докосваха ръцете и лицето ѝ. Сестрите ѝ хем бяха там, хем не бяха. Сестрите ѝ бягаха. След тях видя мъже, по-скоро долови мрачното им присъствие. Чу пукот от оръжие и гласа на майка си, която крещеше и пищеше, казваше им Бягайте, деца, бързо, колкото можете, макар тя, Лейси, да беше окаменяла на мястото си, скована от страх. Вече не беше тя, сякаш беше изтъкана от някакво ново вещество, беше се превърнала в същество от дърво, не можеше да помръдне нито едно мускулче. Отново се разнесе пукот от оръжие, а след пукота дойдоха проблясъците, които насякоха тъмнината. На светлините можа да огледа всичко около нея: къщата им и нивите, и мъжете, които вървяха през нивите, мъже, които ѝ приличаха на войници, но не бяха облечени като войници, които обсипваха земята пред себе си с куршуми от оръжията си. Видя заобикалящия я свят като поредица от картини. Нозете и ръцете ѝ бяха мокри, не беше премръзнала, ами обхваната от странна топлина. Осъзна, че се е напишкала, но не си спомняше кога е станало. В носа си и устата си усещаше горчивия вкус на пушек, пот и нещо друго, което знаеше какво е, но не можеше да назове. Вкус на кръв.

Изведнъж усети нечие близко присъствие. Беше един от мъжете. Долавяше хрипливото дишане в гърдите му, прокрадващите се стъпки. Долавяше страха и гнева, просмукали се в тялото му като проблясваща пара. Не мърдай, Лейси, каза гласът, свиреп и изгарящ. Не мърдай. Лейси затвори очи, дори не смееше да диша. Сърцето ѝ биеше толкова силно, че все едно цялата беше едно пулсиращо сърце. Сянката му падна отгоре ѝ, мина по лицето ѝ, по тялото ѝ като огромно черно крило. Когато отново отвори очи, него го нямаше и тя беше сама.

Събуди се рязко, скована от ужас. Дори след като осъзна къде се намира, кошмарът продължи да я разкъсва отвътре, отдалечи се и накрая се стопи. Докосването на листата по лицето ѝ. Гласът, който шепнеше. Мирис като на кръв. Но вече и тези усещания се бяха разпръснали.

И тогава усети присъствието. В стаята ѝ имаше някой.

Седна рязко в леглото и видя Ейми да стои на прага. Лейси погледна часовника. Точно полунощ. Спала беше едва два часа.

— Какво има, мила? — попита нежно. — Добре ли си?

Момиченцето пристъпи в стаята. Пижамата ѝ просветна на светлината, идваща от уличните лампи пред прозореца на Лейси, така че тялото ѝ изглеждаше обсипано със звезди и лунички. За миг Лейси се почуди да не би момиченцето да е сомнамбул.

— Лош сън ли сънува, Ейми?

Ейми мълчеше. В тъмнината Лейси не виждаше лицето ѝ. Дали не плачеше? Отметна завивките, за да ѝ направи място до себе си.

— Всичко е наред, ела при мен — каза Лейси.

Без да продума, Ейми се покатери на тясното легло до нея. От тялото ѝ се носеха вълни от топлина, не беше треска, но не беше и нещо обичайно. Грееше като жар.

— Не бива да се страхуваш — успокои я Лейси. — Тук си на сигурно място.

— Искам да остана — каза момиченцето.

Лейси разбра, че не говори за стаята или леглото на Лейси. Имаше предвид да остане за постоянно, искаше да живее тук. Лейси не знаеше как да отговори. До понеделник трябваше да каже истината на сестра Арнет. Не можеше да го избегне. Какво щеше да се случи с нея, с двете им, тя не знаеше. Но ясно виждаше, че лъжата за Ейми бе обединили съдбите им.

— Ще видим.

— На никого нищо няма да кажа. Не давай да ме отведат.

Тръпка на страх мина през Лейси.

— Кой, Ейми? Кой да те отведе?

Ейми не каза нищо.

— Помъчи се да се успокоиш — каза Лейси. Обви с една ръка Ейми и я придърпа към себе си. — Сега заспивай. Трябва да си починем.

В тъмното обаче Лейси остана будна в продължение на дълги часове.

Малко след три сутринта Улгаст и Дойл стигнаха до Батон Руж, където свиха на север, към границата с Мисисипи. Първо шофираше Дойл, който пое кормилото от Хюстън, на изток от Лафайет, докато Улгаст се опитваше да заспи. Малко след два отбиха от магистралата, за да сменят местата си и оттогава Дойл почти не беше помръднал. Заръмя леко, само колкото да зацапа предното стъкло.

На юг се простираше Федералната индустриална зона на Ню Орлиънс, която Улгаст с радост заобиколи. Дори само мисълта за нея го потискаше. Веднъж беше ходил до старата част на Ню Орлиънс. С приятели от колежа дойдоха за карнавала Марди Гра, на мига бяха грабнати от кипящата енергия на града, от неговата толерантност, жизнелюбието му. Три нощи почти нито спаха, нито им се спеше. Една ранна сутрин се озова в Презървейшън хол, която, въпреки името си, се оказа ни повече, ни по-малко от барака и там беше по-горещо и от самия ад. Слушаше джаз, изпълняван от квартет с име „Блусовете на Сейнт Луис“. Даде си сметка, че не е спал в продължение на почти четирийсет и осем часа. Въздухът беше спарен като в оранжерия. Всички танцуваха, поклащаха се и пляскаха. Навалицата беше от всякакви по възраст и цвят на кожата хора. Къде другаде човек можеше да слуша изпълнения на шестима чернокожи старци, до един прехвърлили осемдесетте, как свирят джаз в пет сутринта? Но през 2005-а градът беше връхлетян от урагана Катрина, а пет години по-късно дойде ред и на Ванеса, тайфун пета степен, вилнял с двеста и деветдесет километра в час. Надигнала се вълна с височина над девет метра и сложила край на всичко. Сега мястото не беше кой знае колко повече от гигантска петролна рафинерия. Водата от замърсените лагуни свличаше кожата от ръката на човек. Самият град вече беше напълно безлюден. Дори небето над него беше затворено и се охраняваше от ескадрила реактивни самолети, излитащи от авиобаза Кеслър. Цялата му територия беше оградена и охранявана от военни в пълно бойно снаряжение. В радиус от шестнайсет мили беше окръг Ню Орлиънс, пълен с фургоните, използвани преди за евакуации. Сега фургоните служеха за гигантски подслон на хиляди хора — работниците, които ден и нощ поддържаха живота в индустриалния комплекс. Мястото приличаше едновременно на гигантски квартал от съборетини, бежански лагер и отдалечен пограничен пост в Дивия запад. По отношение спазването на законите беше известно, че нивото на убийствата в границите на окръг Ню Орлиънс изобщо не се вписва в никакви статистики. Тъй като обаче това изобщо не беше град като останалите, нито се числеше към някой щат, този факт си оставаше премълчаван.

Малко преди зазоряване пред тях се показа контролният пункт на границата с Мисисипи, селце от примигващи светлинки в здрача на зазоряването. Дори в този час върволиците по пътя бяха дълги и се състояха най-вече от цистерни, запътили се на север към Сейнт Луис или Чикаго. Охрана с кучета, гайгерови броячи и дълги огледала на високи прътове вървяха нагоре-надолу по редиците. Улгаст се включи зад камион с кални врати и изображения на анимационния герой Йосемит Сам и лепенка, на която пишеше: БИВШАТА МИ СЪПРУГА МИ ЛИПСВА, НО МОЯТА ЦЕЛ Е УСЪВЪРШЕНСТВАНЕТО.

Зад него Дойл се разшава и разтърка очи. Надигна се на мястото си и се заозърта.

— Пристигнахме ли, тате?

— Това е само контролен пункт. Хайде, заспивай пак.

Улгаст отклони колата от върволицата и потегли към най-близкия униформен. Свали прозореца и показа документите си.

— Федерални агенти. Има ли начин да ни помогнете да минем по-бързо?

Униформеният си беше истинско дете, с нежно лице, обсипано с пъпчици.

Бронираната жилетка го правеше по-едър, но Улгаст беше сигурен, че малко остава да е хилав. Би трябвало да го пратят обратно вкъщи, помисли си Улгаст, и завит уютно в леглото, да сънува някое момиче от класа по алгебра, а не да стои на магистрала в Мисисипи, навлечен с десет килограма кевлар и провесил боен автомат на гърдите си.

Момчето огледа документите на Улгаст с бегъл интерес, после наклони глава към бетонената постройка до магистралата.

— Налага се да отбиете встрани при станцията, сър.

Улгаст въздъхна с раздразнение.

— Нямам време за това, синко.

— Искате да нарушите правилата.

В този момент, в светлината на фаровете им към тях се приближи втори човек от охраната. Обърна се гърбом към колата им и свали оръжието си. Какво бе, мамка му, помисли си Улгаст.

— За Бога. Това нужно ли е?

— Дръжте ръцете си така, че да ги виждаме, сър! — излая вторият военен.

— Защото сме били шумни ли? — намеси се Дойл.

Първият военен от охраната се обърна към мъжа, застанал в светлините на фаровете. Махна му, за да го накара да свали оръжието си.

— Полека, Дуейн. Федерални са.

Вторият се подвоуми, после сви рамене и се отдалечи.

— Съжалявам за случилото се. Просто отбийте. Няма да ви бавят.

— Най-добре — каза Улгаст.

В станцията дежурният офицер огледа документите им и ги помоли да изчакат, докато провери идентификационните им номера във ФБР, щатския офис, дори щатските и местните полицейски служби. Вече всички работеха с обща система, а движението им се проследяваше. Улгаст си наля чаша отвратително кафе от кафеварката, отпи насила няколко глътки и го метна в боклука. Имаше табела, че пушенето е забранено, но стаята вонеше като стар пепелник. Според часовника на стената тъкмо минаваше шест. След около час слънцето щеше да изгрее.

Дежурният офицер излезе иззад бюрото си с документите им. Беше стегнат мъж, безличен и облечен в сивата щатска униформа.

— Добре, господа. Можете да поемате на своето приятно пътешествие. Само още нещо: според системата снощи сте имали резервации за полет до Денвър. Вероятно е грешка, но трябва да го впиша.

Отговорът на Улгаст беше готов:

— Имахме. Но ни изпратиха в Нашвил за федерален свидетел.

Дежурният офицер обмисли отговора му за миг и после кимна. Вписа информацията в компютъра си.

— Много добре. Лошо е, че не са ви изпратили с полет. Дотам сигурно има към хиляда и шестстотин километра.

— На мен ли го казвате! Съобщават ми къде да отида и отивам, толкова.

— Така да е, приятел.

Върнаха се при колата си, а човек от охраната ги чакаше на изхода. Минута по-късно вече бяха на магистралата.

— Нашвил ли? — попита Дойл.

Улгаст кимна, вперил поглед в пътя отпред.

— Помисли само. Тази магистрала има контролни пунктове в Арканзас и Илинойс, един на юг от Сейнт Луис и един на половината разстояние между Нормал и Чикаго. Но като тръгнеш по 40 магистрала през Тенеси, първият контролен пункт е чак в другия край на щата, на междущатската 40 и 75. Ще рече, че това е последният контролен пункт от тук до Нашвил, затова системата изобщо няма да отчете, че ние изобщо не сме били там. Можем да вземем човека в Мемфис, да прекосим Арканзас, да минем покрай контролния на Оклахома, като поемем по обиколния път около Тулса, да излезем на магистрала 70 северно от Уичита и да се срещнем с Ричардс на границата с Колорадо. Един контролен пункт до Телърайд и Сайкс може да се справи с него. И никъде не се казва, че сме ходили до Мемфис.

Дойл се намръщи.

— Ами моста на 40 магистрала?

— Налага се да го заобиколим, но има доста лесен обиколен маршрут. На около осемдесет километра южно от Мемфис над реката има стар мост, който се свързва с щатската магистрала откъм страната на Арканзас. Мостът не се отчита заради големите танкери, които идват от Ню Орлиънс, затова по него преминават само коли и освен това е автоматизиран. Скенерът за баркода ще ни регистрира, ще ни засекат и камерите, но ако се наложи да се справяме с това, няма да е трудно. После ще поемем по пътя си на север, ще тръгнем по междущатска 40 на юг от Литъл Рок.

Потеглиха. Улгаст си помисли да включи радиото, да чуе евентуално прогнозата за времето, но се отказа. Въпреки часа все още беше напрегнат и се налагаше да запази съзнанието си съсредоточено. Когато небето избледня до сиво, те се намираха северно от Джаксън и се движеха по график. Дъждът спря, после отново започна. Движеха се сред леко хълмиста местност като слаби морски вълни. На Улгаст му се струваше, че са изминали дни, откакто получиха съобщението на Сайкс, но не спираше да мисли за него.

Пол женски, бяла. Ейми БФ. Няма пръстови отпечатъци. 20323 Попюлър Авеню, Обител на сестрите на милосърдието, Мемфис, Тенеси. Осигурете я до събота следобед най-късно. Без контакт. ПИОР. Сайкс.

ПИОР: пътувайте извън обсега на радар.

Не само трябва да ловиш призраци, агент Улгаст, трябва да бъдеш призрак.

— Искаш ли да карам аз? — наруши тишината Дойл, а по гласа му Улгаст разбра, че и той мисли за същото. Ейми БФ. Коя беше Ейми БФ?

Поклати глава в отрицание. Около тях се зазоряваше и светлината се простираше над делтата на Мисисипи като просмукано с влага одеяло. Включи чистачките, за да поизчисти замъглилите се стъкла.

— Не — каза той. — Добре съм.

Пет

Имаше някакъв проблем с Обект Нула.

Шест последователни дни не беше излизал от ъгъла, дори не се хранеше. Просто си висеше там като някакво огромно насекомо. Грей го различаваше на инфрачервения апарат като светещо петно в тъмнината. От време на време сменяше позицията си, няколко стъпки надясно или наляво, но само толкова. Грей за пръв път го виждаше да се държи така. Грей отместваше поглед от монитора или нарушаваше усамотението си само за да си вземе кафе или да изпуши цигара в стаята за почивка. Когато отново погледна към монитора, откри Нула да виси над друго място.

Да виси ли? Залепен ли е? По дяволите, той левитираше.

Никой не беше обяснил проклетото събитие на Грей. И думица не бяха му разяснили. Като се започне с това, що за чудо беше Нула? Притежаваше някои белези, за които Грей можеше да каже, че са характерни за човешко същество. Като например две ръце и два крака. Там, където трябваше да има глава, имаше глава, както и уши, очи и уста. Имаше и израстък надолу от кръста, който се мяташе, сгърчен и подобен на морско конче. Но с това приликите се изчерпваха.

Например: Обект Нула излъчваше светлина. На инфрачервените детектори който и да е източник на топлина щеше да излъчва такава. Само че изображението на Обект Нула блестеше на екрана като запалена клечка, толкова ярка, че почти караше човек да присвие очи. Дори изпражненията му светеха. Лишеното му от каквато и да е окосменост тяло, гладко и лъскаво като стъкло, беше огънато, това дойде на ума на Грей. Като кожа, пръсната върху навити въжета, а очите му бяха оранжеви като светлоотразителните конуси, дето ги поставяха по пътищата за пренасочване на движението. Всеки път, щом Грей чуеше звук в слушалките, знаеше, че е чул шума от падането на поредния зъб от устата на Нула върху цимента. Ръсеше по пет-шест на ден. Зъбите отиваха в пещта за изгаряне на смет, както и всичко останало. Грей имаше задължението да ги смита и тръпки го побиваха, докато ги гледаше. Зъбите бяха дълги като малки мечове. Точно такива например щяха да му дотрябват, ако искаше да разкъса заек и да го разфасова за няма и две секунди.

Нула по някакъв начин се различаваше и от останалите. Не че изглеждаше напълно различно. Светещите пръчки всичките бяха шайка грозни кучи синове. За шестте месеца, в които Грей работеше на Ниво 4, беше привикнал с външния им вид. Разликите бяха незначителни, разбира се, забелязваха се при съзнателно търсене. Номер Шест беше малко по-нисък от останалите, Номер Девет малко по-буен, Номер Седем си падаше по похапването във висящо състояние и мърляше на поразия, Номер Едно не млъкваше да дрънка с онзи странен звук, който издаваха като влажно приплясване дълбоко в гърлата им, което Грей чуваше за пръв път.

Не, Нула не се отличаваше с някакви физически белези. Извикваше някакво особено усещане. Грей не можеше да го определи по друг начин. Останалите се интересуваха от лицата зад стъклената преграда, колкото и от шимпанзетата в зоопарка. Но с Нула не беше така. Нула наблюдаваше. Когато и да спуснеха решетките, които заключваха Нула в задната част на помещението, а Грей се промъкваше, облечен в биопредпазната си екипировка, през въздушния шлюз, за да почисти или да внесе зайци — зайци, мили Боже защо точно зайци трябваше да са? — по тила му пролазваха тръпки, сякаш по кожата му запълзяваше мравуняк. Приключваше с работата си бързо, без дори да вдигне поглед от пода. Докато излезе от въздушния шлюз и влезе в обсега за обеззаразяване, вече цял плуваше в пот и се задъхваше. Дори сега, през дебелото петсантиметрово стъкло между него и Нула, който висеше така, че виждаше светещия му гръб и хищническите му крака, Грей долавяше съзнанието на Нула да блуждае из тъмното помещение и да го оплита в невидима мрежа.

Като цяло обаче Грей не се оплакваше от работата си. Не ще и дума, беше вършил и по-лоши неща в живота си. Повечето време чисто и просто седеше през цялата осемчасова смяна, решаваше кръстословици, проверяваше екрана и въвеждаше в отчета си какво е ял Нула, какво не е ял, колко е изпикал, колко е изходил в отходното място и правеше резервно копие на хард дисковете, когато се препълнеха със стотици часове запис от нищо неправенето на Нула.

Чудеше се дали и останалите са престанали да се хранят. Реши да попита някой от техническите. Може пък всички до един да са обявили нещо като гладна стачка. Може да им е писнало от зайците и да им се ще да похапнат някоя катерица, опосум или кенгуру. Странно беше да си го помисли човек, като се има предвид как се хранеха светещите пръчки. Веднъж Грей го видя и гледката му беше предостатъчна. След това на практика се превърна във вегетарианец. Но трябваше да признае, че по отношение на храната притежаваха известна придирчивост. Имаха си и правила, като се започне с десетия заек. Кой ли знае по каква точно причина? Човек им даваше десет заека, те изяждаха само девет, а десетия оставяха където си беше, сякаш го пазеха за по-късно. Някога Грей имаше куче, което имаше същата привичка. Наричаше го Кафявата мечка без някаква особена причина. Нищо мечешко нямаше във външния му вид, дори козината му не беше кафява, ами жълтеникава с бели шарки по муцуната и гърдите. Всяка сутрин Кафявата мечка изяждаше половината от купичката си, а вечерта я довършваше. Обикновено Грей вече беше заспал, когато кучето си дояждаше храната. Събуждаше се в два или три през нощта от шума, който кучето вдигаше в кухнята. Шумно предъвкваше кашата. На сутринта купичката стоеше празна на мястото си до печката. Добро куче беше Кафява мечка, по-добро не беше имал. Години бяха изминали оттогава, наложи се да го изостави и сигурно Кафява мечка отдавна вече не е живо.

Всички цивилни работници, чистачите и някои от техниците бяха настанени на едно място в бараките в южния край на загражденията. Помещенията ги биваше, имаха кабелна телевизия и топла вода, не плащаха сметки. Известно време щяха да живеят само там, без да излизат, такава беше сделката, но на Грей това не му пречеше. Имаше всичко, от което се нуждаеше, а и заплатата беше добра, парите течаха като от петролната сонда и се трупаха в офшорна сметка на негово име. Дори не му удържаха данъци, нещо като специален жест към цивилните, които работеха под действието на Федералния закон за защита на държавата при извънредни ситуации. След година-две, мислеше си Грей, стига да не му писнеше от служебната будка за цигари и стоки, щеше да е спестил достатъчно, за да осигури прилично разстояние между себе си и Нула, както и останалите. Другите чистачи бяха читави хора, но предпочиташе да се държи настрана от всички. Вечер в стаята си обичаше да гледа каналите за далечни земи или Нешънъл Джиографик, като си избираше къде да отиде, щом приключеше с тази работа. Известно време му се въртеше идеята за Мексико. Грей реши, че там ще има колкото си иска пространство, понеже цялата страна изглеждаше като обезлюдена и сега се тълпеше на паркинга пред Службата за визи. Миналата седмица обаче гледа предаване за Френска Полинезия. За пръв път виждаше толкова синя вода, имаше малки наколни къщички, стърчащи направо над нея и гледката го накара сериозно да се позамисли. Грей беше на четирийсет и шест и пушеше като комин, затова предполагаше, че има пред себе си още около десетина годинки да се порадва на живота си. И неговият старец пушеше по толкова. Прекара последните пет години от живота си в количка, търкаляше се с нея, докато не се спомина, паднал по лице, месец преди шейсетия си рожден ден.

Въпреки това нямаше да е лошо от време на време да можеха да мръднат някъде, да се поогледат поне. Знаеше, че се намират в Колорадо, от регистрационните номера на някои от колите, а пък и все се случваше някой, вероятно от офицерите или от научния състав, които идваха и си отиваха, когато решат, да остави брой на Денвър Пост. Та не беше някаква страшна тайна, каквото и да разправяше Ричардс. Един ден след силен снеговалеж, Грей и част от останалите чистачи се качиха на покривите на бараките, за да изринат нападалия там сняг, и Грей успя да зърне над върховете на отрупаните със сняг дървета нещо като ски курорт, кабинки на лифт, които пълзяха нагоре по хълма, и склон с мънички фигури, които се движеха зигзагообразно. Сигурно имаше десетина километра от мястото, където се намираше. Гледката беше странна, като се вземеше предвид, че бяха във война, а светът се беше обърнал с главата надолу. Грей никога не беше карал ски, но знаеше, че на такива места там някъде зад гората има и барове, и ресторанти, както и екстри като нощни заведения с момичета и сауни, в които хората седят, приказват си и отпиват вино от чашите си сред парата. И това го беше гледал по телевизията.

Беше март, все още зима. Земята беше покрита с дебел сняг, което означаваше, че щом слънцето залезе, температурата стремглаво пада надолу. Тази вечер излезе противен вятър. Грей пристъпваше тромаво, с ръце в джобовете и брадичка, завряна в яката на якето си, обзет от чувството, че са му ударили поне сто шамара. Заради целия мраз все повече се замисляше за Бора-Бора и онези наколни къщурки. Ни най-малко не го интересуваше Нула, който очевидно съвсем беше загубил апетита си към малките, сладки и игриви зайчета. Какво ядеше Нула и какво не ядеше, изобщо не влизаше в работата на Грей. Ако му наредяха да поднася на Нула яйца по бенедиктински върху филийки препечен хляб, щеше да го стори с усмивка. Чудеше се колко ли би излязла една от онези къщурки. С подобна къщичка, на човек и канализация не му трябва, можеше да излезе на оградата и да си свърши работата по всяко време на денонощието. Когато Грей работеше на платформа в Залива, си умираше да го прави рано сутрин или късно вечер, когато наоколо не се навърташе никой. Трябваше само се нагласи с гръб към вятъра. Малко удоволствия можеха да се сравнят с това да се пусне една вода от шейсетметрова платформа над Залива и да се наблюдава как описва дъга във въздуха, преди да се потопи двайсет етажа по-долу в синята вода. Човек хем се чувстваше нищожен, хем велик.

Сега цялата петролна индустрия беше под федерален контрол, а всичките му познати от миналото бяха изчезнали от лицето на земята. След случилото се в Минеаполис, взривяването на нефтеното хранилище в Сикокъс, нападението на метрото в Ел Ей и останалите събития, както и, разбира се, онова, което ставаше в Иран и Ирак и къде ли още не, цялата икономика беше засякла като сдала трансмисия. С тези негови колене, пушенето и нещата, вписани в досието му, никой не искаше да вземе Грей на работа в родината или където и да е. Почти година стоя безработен, преди да му се обадят. Отначало си помисли, че става дума пак за работа на платформа, по всяка вероятност за някой чуждестранен доставчик. Онези някак му го внушиха, без да го изказват, затова се изненада, когато стигна на адреса и откри, че се намира пред някогашен магазин в изоставен търговски център близо до увеселителните паркове на Далас, а по прозорците му беше размазан сапун. Преди време там се беше помещавала видеотека. Грей успя дори да различи името ѝ, от което едва личаха някои букви по мрачната мазилка над вратата. До него се беше помещавал китайски ресторант, след това химическо чистене, а за останалото не можеше да се каже със сигурност. Няколко пъти мина с камиона напред-назад. Мислеше, че е сбъркал адреса. Не изгаряше от желание да излиза от прохладната заради климатика кабина на камиона, за да гони безсмислено оня, дето духа, но после спря. Жегата отвън беше над трийсет и пет градуса, съвсем нормално за август в северен Тексас. С нея човек не свикваше. Въздухът беше тежък и вонящ, слънцето лъщеше като главата на стоварващ се чук. Вратата беше заключена, но имаше звънец. Грей позвъни и зачака. Под ризата му вече започваше да се стича пот, когато чу подрънкването на голяма връзка ключове от другата страна на вратата и прещракването при отключването.

Имаше наредени бюра и два шкафа за документи зад тях. В помещението още си стояха празни рафтове, на които някога са били наредени дискове. От окачения таван на места висяха оплетени жици и други боклуци. Опрян на задната стена на магазина, стоеше плакат с размер на човешки ръст, покрит със слой прах. Грей не можа да разпознае филмовата звезда на плаката. Някакъв плешив юначага със слънчеви очила. Бицепсите му се издуваха от ръкавите на тениската му като два свински бута, които се опитва да задигне незабелязано от бакалията. И името на филма нищо не му говореше. Грей попълни формуляра, но хората там, някакви мъж и жена, едва го погледнаха. Докато тракаха на компютрите, го помолиха да пикае в бурканче, а после го сложиха на детектора на лъжата, което си беше стандартна процедура. Опита се да отпъди чувството, че лъже дори когато говори истината, и когато го попитаха за прекараното в затвора Бийвил време, а той си знаеше, че ще го попитат, не се и опита да шикалкави. Никой не можеше да преметне жиците, а и беше вписано в досието му. Особено тук, в Тексас, човек можеше да иде на уебсайта, да види лицето на всеки и да научи цялото му минало. Но сякаш историята там не беше проблем. Изглежда, вече знаеха много неща за живота му и му задаваха основно въпроси за личния му живот, за подробности, които могат да се научат само ако човек попита за тях. Имал ли приятели? (Ами не съвсем.) Сам ли живеел? (Че кога не е?) Има ли живи роднини? (Само една леля в Одеса, която не беше виждал около двайсет години и двама братовчеди, чиито имена май дори не си спомняше точно.) Ами на паркинга за тежкотоварни камиони в Алън, където живееше, кои са съседите му? (Какви съседи?) И така нататък, в тази посока. Всичко, което им казваше, май ги преизпълваше с щастие. Опитваха се да го прикрият, но четеше по лицата им като в отворена книга. Когато реши, че не са от полицията, осъзна, че е бил с нагласата да са полицаи.

Два дни по-късно, когато осъзна, че така и не научи имената на мъжа и жената, не можеше и да каже как са изглеждали, вече беше на път за Шайен. Обясниха му какво е заплащането и онази част от споразумението, според която няма право да напуска една година, което не беше проблем за него. Дадоха му ясно да разбере, че не бива да казва на никого къде отива, а той и да искаше, не можеше да каже, защото не знаеше. На летището в Шайен го посрещна мъж в анцуг, за когото по-късно научи, че се казва Ричардс — жилав мъж, висок около метър и шейсет, с постоянно навъсено лице. Ричардс го дръпна към тротоара. Двама мъже, очевидно пристигнали с различни полети, стояха до един ван. Ричардс отвори вратата на шофьора и се върна с голяма чанта. Разтвори я като раззината уста.

— Портфейли, клетъчни телефони, всички лични вещи, снимки, всичко, на което има нещо написано, чак и химикалката от банката — каза им той. — Не ми пука, ако ще да е листче с късметче, което сте получили в кафенето. Тук, в чантата.

Изпразниха джобовете си, наблъскаха връхните си дрехи в отделението за багаж и се качиха във вана. Чак когато Ричардс затвори вратата след тях, Грей видя, че прозорците са напълно затъмнени. Отвън ванът изглеждаше като обикновен автомобил, отвътре обаче беше съвсем друга работа. Отделението за шофьора беше изолирано. Отделението за пътниците представляваше просто оградено с метал пространство със седалки от винил, прикрепени към пода с болтове. Ричардс им каза, че могат да се представят с първите си имена и толкова. Другите двама се казваха Джак и Сам. Бяха като две копия на Грей. Бели мъже на средна възраст, с ниско остригани коси, подпухнали, зачервени ръце и тен на работници, който свършваше при яката и ръкавите. Малкото име на Грей беше Лоурънс, но той рядко го използваше. Звучеше странно, когато го изричаше. Щом си каза името и се ръкува с мъжа на име Сам, се почувства чужд на себе си, едва ли не в Далас на самолета се е качил един човек, а в Шайен е слязъл друг.

В тъмния ван не можеше да се каже закъде пътуваха, освен това от движението леко им прилошаваше. Грей само подразбра, че обикалят около летището. Тъй като нямаше какво да гледат или правят, скоро и тримата заспаха. Когато се събуди, беше загубил представа за времето. Освен това му се пикаеше, та щеше да се пръсне. Заради действието на хапчетата му. Надигна се от мястото си и почука с пръсти по плъзгащата се преграда към предното помещение.

— Трябва да спрете — каза той.

Ричардс спусна прозореца и така Грей можа да види гледката през предното стъкло. Слънцето беше залязло, пътят продължаваше напред, двулентов асфалтов път, тъмен и пуст. В далечината видя виолетова линия — там, където слънцето озаряваше хребета на планината.

— Налага се да пусна една вода — обясни Грей. — Съжалявам.

В отделението на пътниците другите двама също се надигнаха. Ричардс се пресегна към пода и подаде на Грей чиста пластмасова бутилка с широко гърло.

— В това ли трябва да пикая?

— Такъв е замисълът.

Без повече приказки Ричардс затвори прозореца. Грей седна на седалката и заоглежда бутилката в ръката си. Прецени, че е достатъчно голяма. Но мисълта, че трябва да се съблича във вана, пред други мъже, като че не е голяма работа, накара всичките мускули на пикочния му мехур да се сгърчат като клещи.

— Това не мога да го направя — каза мъжът на име Сам. Очите му бяха затворени. Седеше, стиснал ръце в скута си. Лицето му беше напрегнато и съсредоточено.

— Ще стискам.

Продължиха пътуването. Грей се опита да се поразсее с нещо и да отклони мисълта си от препълнения пикочен мехур, но това само влоши нещата. Имаше чувството, че у него се плиска цял океан. Попаднаха в дупка на пътя, при което океанът се разплиска до крайбрежната ивица. Грей простена.

— Ей! — затропа по прозореца отново. — Ей, вие! Случаят е спешен!

Ричардс отново свали преградата.

— Какво има сега?

— Слушай — Грей вмъкна главата си в тесния процеп. Сниши глас, така че останалите да не го чуят. — Не мога. Честно. Не мога да ползвам бутилката. Трябва да спрете.

— Ами стискай, мамка му.

— Майтапът настрана. Много моля. Не мога… Не издържам повече. Забранено ми е по медицински причини.

Ричардс въздъхна с раздразнение. Погледите им се засякоха в огледалото за обратно виждане и Грей се почуди дали е разбрал.

— Стой така, че да те виждаме, и без да се оглеждаш.

Отби автомобила от пътя. Под носа си Грей мърмореше.

— ’Айде, ’айде.

Вратата се отвори и той излезе. Хукна далеч от светлината от вана. Запрепъва се надолу по насипа, а с всяка секунда напрежението в мехура му заплашваше да се взриви като бомба в слабините му. Май беше попаднал в пасище. Лунният сърп се издигаше високо на небето и обливаше със студена светлина върховете на тревите. Трябваше да се отдалечи поне на петнайсет метра, прецени той, а и повече, за да свърши работа като хората. Стигна до ограда и въпреки коленете си и натиска на пикочния си мехур, пъргаво я прескочи. Зад себе си чуваше как Ричардс му крещи да спре, спри, мамка му, спри, а после го чу да крещи същото и по другите двама. Крачолите на панталоните му се намокриха от росата по тревата, а върховете на ботушите му овлажняха. Червена точица подскачаше през полето пред него, не знаеше от какво можеше да е. Усещаше мирис на крави, долавяше присъствието им около себе си, някъде из полето. Прониза го нов пристъп на паника: ами ако те го наблюдаваха?

Само че вече беше прекалено късно, чисто и просто трябваше да се облекчи, вече и секунда повече не можеше да чака. Спря, докъдето беше стигнал, и разкопча ципа си. Простена от облекчение, докато пикаеше. Какви ти горещи арки, урината зашуртя от него като вода от отвинтен противопожарен кран. Пикаеше и пикаеше, и пикаеше. Всемогъщи Боже, това е най-великото усещане в света — да се изпикае човек така, сякаш от него се е измъкнала огромна тапа. Беше едва ли не доволен, че толкова дълго стиска.

Накрая свърши. Резервоарът му беше източен. Постоя миг, погълнат от усещането за нощната прохлада по голата си кожа. Обзе го невероятно спокойствие, почти небесно блаженство. Пред него полето се простираше като огромен килим, обсипан с пеещи щурци. Извади от джоба на ризата си цигара и запали. Щом димът от цигарата стигна до дробовете му, вдигна лице към хоризонта. Преди рядко беше спирал поглед на луната. Светлият сърп проблясваше като провесен над планините нокът. Небето беше обсипано със звезди.

Обърна се и погледна в посоката, от която беше дошъл. Виждаше светлината от фаровете на вана, там, където беше спрял до пътя. Облеченият в анцуг Ричардс чакаше, в ръцете си държеше нещо светло и проблясващо. Грей прескочи оградата точно когато от полето изскочи и Джак, а после съгледаха и Сам да пресича пътя от другата страна. Всичките едновременно стигнаха до вана.

Ричардс стоеше в конусовидната светлина на фаровете с ръце на кръста. Каквото и да беше държал в ръцете си, вече го нямаше.

— Благодаря — надвика боботенето на работещия двигател Грей. Допуши цигарата си и я хвърли на пътя. — Наистина трябваше да се облекча.

— Да ти го начукам — отвърна Ричардс. — Изобщо не вдяваш.

Джак и Сам гледаха в земята. Ричардс кимна с глава към отворената врата на вана.

— Всички вътре. И повече нито една шибана дума.

Настаниха се по местата си в смирено мълчание. Ричардс запали двигателя и се насочи към пътя. И тогава Грей разбра. Излишно беше да ги поглежда, за да разбере. Другите двама, Джак и Сам, бяха също като него. Имаше и друго. Досети се какво беше държал Ричардс и което, Грей предполагаше, сега е втъкнато отзад на кръста му или прибрано на сигурно място в жабката на вана. Малката танцуваща светлинка в тревата, като една-единствена капка кръв.

Още една стъпка да беше направил, убеден беше Грей, и Ричардс щеше да го застреля.

Веднъж месечно на Грей му биеха противозачатъчен стероид, а всяка сутрин взимаше звездовидно, дребно хапче спиролактон. От шест години спазваше лечението като условие за неговото освобождаване.

Всъщност му беше все тая. Вече не трябваше да се бръсне толкова често, както навремето. Спиролактонът беше антиандроген и водеше до смаляване на тестисите. Откакто го взимаше, се бръснеше на два или три дни. Косата му беше отъняла и станала по-мека, като на момче. Кожата му се беше избистрила и станала по-нежна, въпреки пушенето. Естествено имаше и „благотворно психологическо въздействие“, както се изразяваше психиатърът в затвора. Вече не възприемаше нещата така, както преди. Навремето определено чувство можеше да го тормози с дни, сякаш е глътнал парче стъкло. Сега спеше като пън и не си спомняше сънищата си. Каквото и да го беше накарало да отбие с камиона от пътя в онзи ден, преди петнайсет години, в който всичко започна, отдавна вече беше изчезнало. Замислеше ли се за онзи период от живота си и последвалите събития, продължаваше да му е зле. Но дори това чувство беше притъпено, споменът беше размазан. Като лошо настроение в дъждовен ден, за което никой нищо не може да направи.

Само дето стероидът разказваше играта на пикочния му мехур. Що се отнася до това, че не искаше пред никой да се разсъблича, според него беше заради начина, по който сега работеше психиката му. Психиатърът му беше разказал за този ефект, както и за всички останали. Всичко протичаше така, както той го беше описал. Неудобствата бяха незначителни, но Грей отделяше доста усилия и време погледът му да не попада на определени гледки. Едното беше деца, което обясняваше и защо така добре беше понесъл работата на платформа. Бременни жени. Отбивки на магистрали. Повечето от нещата, които избягваше да се мяркат пред погледа му, бяха по телевизията. Предавания, които преди би гледал, без да се замисли, не само със секси красавици, но и бокс мачове и дори новини. Имаше забрана да се приближава на по-малко от двеста метра от училище или детска градина, което той приемаше. Стига да можеше да го избегне, никога не караше в часовете между три и четири и с готовност заобикаляше цели квартали, за да не се засече с училищния автобус. Дори вече не харесваше жълтото, което беше цветът на тези автобуси. Поведението му беше странно и несъмнено трудно за обяснение пред други, но със сигурност го спасяваше от онзи пъкъл затвора. Нещо повече, спасяваше го от начина, по който беше живял преди, изпълнен с чувството, че е като готова да се взриви граната.

Да можеше да го види сега неговият старец, мислеше си. Така, както се чувстваше с лечението. Може би Грей щеше да успее да му прости за стореното от него. Психиатърът в затвора, доктор Уайлдър, му беше говорил много за прошката. Прошката беше непрестанната му тема, по-любима дума от тази нямаше. Прошката, обясняваше Уайлдър, била първата крачка по дълъг път. Дългият път на възстановяването. Била път, а понякога и врата, само преминаването през тази врата можело да го помири с неговото минало и да го изправи пред вътрешния му демон, неговото „лошо аз“, скрито в неговото „добро аз“. Пръстите на Уайлдър неуморно шаваха, докато приказваше, описваха малки въпросителни във въздуха. Грей беше на мнение, че Уайлдър поначало е кръгъл идиот. Вероятно на всички ги разтяга едни и същи. Но трябваше да признае, че в думите му за „лошия аз“ има смисъл. Лошият Грей беше съвсем истински и дълго време, всъщност през по-голямата част от живота му, лошият Грей беше единственият Грей, който съществуваше. Ето това беше най-доброто следствие от лекарствата и причината, заради която възнамеряваше да продължи лечението до края на живота си, дори след като изтекат определените от съда десет години. Лошият Грей беше някой, с когото той никога повече не искаше да се сблъсква.

Грей вървеше с усилие към бараките през снега и хапваше тако от служебния магазин, преди да се прибере в стаята си. Вторник вечер беше определена за бинго вечер, но Грей много не го влечеше да играе. Веднъж-дваж беше играл и загуби най-малко двайсет долара, а пък войниците винаги печелеха, което го наведе на мисълта, че работата е нагласена. Така или иначе, играта беше глупава, чисто и просто извинение да изпуши някоя цигара, което можеше да прави и безплатно в стаята си. Лягаше на леглото, наблъскваше две възглавници зад себе си, поставяше пепелник на стомаха си и започваше да прехвърля телевизионните канали. Много от каналите бяха спрени — новинарските, музикалните и дори рекламните. Не че той би ги гледал вече, а когато идваше време за реклами, екранът ставаше син, докато те преминат, после програмата отново започваше. Поразгледа каналите, докато не намери нещо интересно. Предаване по военния канал за нахлуването на Съюзниците във Франция. Открай време историята му беше интересна и дори в училище се справяше много добре по този предмет. Биваше го да запомня имена и дати, а пък ако човек ги запомнеше в главата си, всичко останало май вече пасваше само. Излегнат на леглото си, все още облечен в работния си комбинезон, Грей гледаше и пушеше. На екрана американските войници се изсипваха от лодките, стреляха, прикриваха се в скалите и мятаха гранати. Зад тях, откъм морето, огромни оръдия обсипваха с оглушителни изстрели скалните брегове на окупираната от нацистите Франция. Ето това, помисли си Грей, беше война. Филмът беше накъсан и през половината от времето размазан, но на един кадър Грей ясно различи ръка, ръка на нацист, която се пресяга от открехнатия прозорец на бункер, който някое американско хлапе бе обстреляло с огнепръскачка. Ръката беше цялата овъглена и пушеше като прегоряло на скара пилешко крилце. Старецът на Грей беше ходил два пъти като лекар във Виетнам и той се зачуди какво би казал за подобна гледка. Понякога Грей забравяше, че баща му е бил лекар. Когато Грей беше дете, на момчетата просто се лепваше лейкопласт на коляното и толкова.

Изпуши още една цигара и загаси телевизора. Преди два дни онзи на име Джак и онзи на име Сам си бяха заминали, без да кажат никому нито дума, затова Грей се съгласи да поеме двойна смяна. Това означаваше да се върне на Ниво 4 в шест сутринта. Срамота беше онези двамата да се ометат така. Ако не работиш една година, губиш парите. Ричардс пределно ясно беше дал да се разбере, че онези двамата нищо хубаво не ги чака. А ако още някой обмислял да се омете, трябвало да го обмисли много дълго и много сериозно, много дълго и много сериозно, беше казал и огледал бавно присъстващите в залата, като вбесен училищен треньор. Говорил беше в трапезарията по време на закуска, а Грей не откъсна поглед от бърканите си яйца. Реши, че съдбата на Джак и Сам не го засяга, и че така или иначе предупреждението не се отнася до него. Той никъде не се готвеше да ходи, пък и всъщност с онези, двамата не бяха истински приятели. Разговаряха понякога за едно или друго, но само колкото да минава времето, а и заминаването им означаваше повече пари за Грей. Допълнителната смяна щеше да му донесе още петстотин долара, ако се умножи по три на седмица, даваха и по още сто долара премия. Докато парите течаха и пълнеха сметката му, като умножават нулите в редичката като яйчица в картон, Грей щеше да седи на планинския връх, докато жив човек не остане.

Свали комбинезона си и загаси лампата. Пред прозореца се сипеше сняг на парцали, звукът напомняше този на пясък по хартиена кесия. На всеки двайсет секунди проблясваше светлина, когато лъчът на фара, осветяващ западния периметър, преминаваше през прозореца. Понякога лекарствата правеха Грей неспокоен или му докарваха мускулни спазми на краката, но две хапчета ибупрофен оправяха работата. Понякога се будеше посред нощ, за да изпуши цигара или да пусне една вода, макар че обикновено спеше непробудно цяла нощ. Лежеше в мрака и се опитваше да успокои мислите си, които обаче непрекъснато се връщаха към Нула. Може би причината беше в обгорялата нацистка ръка. Май не можеше да прогони Нула от ума си. По някакъв начин Нула беше затворник. Поведението му при хранене не беше за похвала и хич не беше лесно да се наблюдава какво им се случва на зайците. И въпреки това храната си беше храна, а Нула изобщо не я докосваше. Само си висеше там като задрямал, макар Грей да не вярваше, че спи. Чипът във врата на Нула предаваше всевъзможна информация към главния компютър. Грей разбираше известна част от нея, а друга изобщо не проумяваше. Той обаче знаеше какво означава сънят и че не изглежда като будното състояние. Сърдечният ритъм на Нула винаги беше един и същ, 102 удара в минута. Техническите лица, които влизаха в контролната стая, за да прочетат данните, никога не го обсъждаха, само кимваха и отмятаха кутийките в своите джобни бележници. На Грей пулс 102 му се струваше съвсем като на буден.

А пък и самият Нула излъчваше усещането, че е буден. Грей отново се замисли за начина, по който Нула го караше да го усеща, което беше идиотско, но дори и така да беше. Грей от край време не си падаше по котките, но при тях го имаше същото. Котка, която спи на прага, всъщност не спи наистина. Котка, която уж спи на стълбите, всъщност е като опъната струна и чака някоя мишка да притича покрай нея. Какво ли очаква Нула? Може би, помисли си Грей, просто му бяха втръснали зайците. Може да му се е дояла шоколадова торта или сандвич с месо или пък макарони. Грей би казал, че Нула и дърво би ял. С неговите сатъри нямаше нещо, което да не съсече и погълне на две хапки.

Грей въздъхна недоволно и сви рамене, зъбите. При тази мисъл вече разбра, че се налага да вземе мерки, за да заспи, вместо да лежи и да се тормози с разни размишления. Наближаваше полунощ. Нямаше и да усети как ще стане шест сутринта. Стана, взе две хапчета ибупрофен, изпуши цигара, изпразни пикочния си мехур просто като предпазна мярка и отново се пъхна под завивките. През прозореца премина проблясване, веднъж, два пъти, три пъти. Насили се да затвори очи и да си представи ескалатор. На този номер го научи Уайлдър. Според Уайлдър Грей лесно се поддаваше на внушение, което означаваше, че може лесно да бъде хипнотизиран и за тази цел Уайлдър използваше ескалатора. Нямаше значение къде се намира, дали на летище, в търговски център или другаде, така че ескалаторът на Грей не се намираше на някое определено място. Въпросът беше да е ескалатор и той да е на него, сам. Ескалаторът се спускаше надолу, надолу, надолу, към дъното, което не беше дъно в обичайния смисъл на думата като край на нещо, ами място, изпълнено с прохладна, синя светлина. Понякога ескалаторът беше един, понякога поредица от кратички ескалатори, които слизаха с по едно ниво и се завъртаха на следващото. Тази вечер ескалаторът беше един. Механизмът му тихичко прищракваше под краката му. Подвижното и покрито с гума перило беше гладко и хладно на допир. Ескалаторът се движеше, Грей виждаше очакващата го в ниското синева, но не отклони поглед към нея, защото това не беше нещо, което се вижда. То идваше от вътрешния свят на човек. Когато синевата го изпълни и обгърне, човек вече знаеше, че е заспал.

Грей.

Сега светлината беше в него, но не беше синя, а особена. Имаше топъл портокалов цвят и пулсираше като сърце. Част от съзнанието му каза, Грей, ти спиш, ти спиш и сънуваш. Но другата част, онази, която всъщност беше в съня, не го осъзнаваше. Той премина през пулсиращата оранжева светлина.

Грей, тук съм.

Сега светлината премина в златиста. Грей се намираше в хамбар, в слама. Сън, който беше и спомен, но не съвсем. Навсякъде около него и по него имаше слама. Бодеше го по ръцете, лицето и косата. Там беше и другото момче, братовчед му Рой, който не му беше истински братовчед, но така го наричаше. И Рой беше покрит със слама и се смееше. Търкаляха се в сламата, бореха се или нещо такова, а после настроението се промени, както се променяше настроението на песен. Усещаше уханието на сламата. Неговата пот се примесваше с тази на Рой, всичко се сливаше в сетивата му и съставяше уханието на летен следобед от детството му. Рой тихо говореше, Добре, свали си джинсите и аз ще сваля моите, никой няма да дойде. Просто прави като мен, ще ти покажа как се прави, това е най-хубавото усещане на света. Грей коленичи до него в сламата.

Грей, Грей,

Рой имаше право. Това беше най-хубавото усещане на света. Като да се катериш по въже в гимнастическия салон, но още по-хубаво, като назряваща у него кихавица, която започва ниско долу и пропълзява нагоре през пътеките и проходите в него. Затвори очи и остави чувството да изригне.

Да. Да. Грей, слушай. Аз идвам.

Но с него вече не беше само Рой, като дотогава. Грей чу бръмченето и после стъпалата на стълбата, сякаш песента отново се промени. С крайчеца на окото си той отново видя Рой за последен път и той беше целия обгорял и пушеше. Баща му използваше колана, онзи черния, тежкия, познаваше го добре и без да го види. Зарови лице в сламата, докато коланът се стоварваше върху голия му гръб, плющеше и разкъсваше и после пак, и пак, а после се появи друго, по-дълбоко, което го разкъсваше отвътре.

Харесва ти, това ли искаш, ще ти подскажа, сега мълчи и го приеми в теб.

Този мъж не беше баща му. Грей си спомняше вече. Той не използваше колан и не беше баща му, този мъж беше заел мястото на неговия баща. Този мъж беше Курт, който сега щеше да е твой татко и после онова усещане как го разкъсват отвътре, както неговият истински баща беше разкъсал себе си на предната седалка на камиона си сутринта, в която беше навалял сняг. Грей едва ли е имал и шест годинки, когато се случило. В онази сутрин се събуди преди всички, светлината в спалнята му сияеше с някаква особена лекота и той веднага разбра, че тъкмо нападалият през нощта сняг го е събудил. Отметна завивката и дръпна завесите на прозореца си, примижал на яркия блясък на света. Сняг! В Тексас никога не валеше сняг. Понякога имаше поледици, но това беше друго. Не приличаше на снега, който виждаше в книжките с картинки и по телевизията, онази прекрасна бяла покривка, снегът на шейните и ските, на снежните ангели, снежните крепости и човеци. Сърцето му щеше да се пръсне от изумление, от тази истинска възможност и новост, от този чуден и немислим подарък, който го чакаше зад прозореца. Докосна стъклото и усети студа по пръстите си с внезапна, пронизала го като ток острота.

Дръпна се бързо от прозореца и трескаво навлече джинсите си, нахлузи маратонките си на бос крак и дори не ги завърза. Щом отвън имаше сняг, той трябваше да е там навън, в снега. Крадешком излезе от стаята и слезе по стълбите към дневната. Беше събота сутрин. Предишната вечер имаха гости, събиране със съседите, приказваха много и на висок глас, чак от своята стая ги чуваше. Усещаше и мириса на цигари, който и в този час се носеше из въздуха като мазен облак. На горния етаж родителите му щяха да спят още дълги часове.

Отвори входната врата и излезе на прага. Въздухът беше студен, неподвижен и изпълнен с ухание като на чисто пране. Вдиша дълбоко от него.

Грей. Виж.

Тогава го видя. Камиона на баща си. Паркиран както винаги на алеята, но имаше и нещо необичайно. На прозореца до шофьора Грей видя тъмночервено петно, като пръски, още по-тъмно и по-червено заради снега. Зачуди се какво ли е това петно. Може би е някаква шега. Може баща му да е направил нещо, за да го подразни, на игра, за да има нещо странно и причудливо, което да види, когато се събуди преди всички останали. Слезе по стълбите на площадката пред вратата и прекоси двора. Снегът изпълваше маратонките му, но той не откъсваше поглед от камиона, завладян от тревога и предчувствие, сякаш не снегът го беше събудил, ами друго. Двигателят на камиона работеше и бълваше сив пушек от газове по покритата със сняг алея. Предното стъкло беше замъглено и запотено. Вътре различаваше тъмен силует, опрян на прозореца, където беше и червеното петно. Ръцете му бяха малки и немощни, но успя да отвори вратата на камиона и баща му се катурна покрай него върху снега.

Грей. Погледни. Погледни ме.

Тялото падна по гръб. Едното око се взираше в Грей, но всъщност не виждаше нищо, Грей веднага го разбра. Другото око беше изчезнало. Както и едната страна от лицето на баща му, сякаш нещо го беше обърнало отвътре навън. Грей знаеше какво е да си мъртъв. Виждал беше животни: опосуми и миещи мечки, понякога котки и дори кучета, разкъсани встрани от пътя. Сега беше същото. Всичко беше приключило завинаги. Баща му продължаваше да държи пушката в едната си ръка, с извит и пъхнат в дупчицата палец, поставен така, както беше показал на Грей онзи ден на площадката. Сега виждаш ли, виждаш ли как тежи? Никога не насочвай пушка към някого. Навсякъде имаше кръв, примесена с още нещо, като късчета месо и някаква бяла пихтия, полепнала по лицето на татко, по якето и седалката на камиона, по вътрешната част на вратата. Грей усещаше миризмата ѝ, която беше толкова натрапчива, че се полепи по вътрешната страна на небцето му, като разтопено хапче.

Грей. Грей. Тук съм.

Сцената отново се променяше. Грей долови как всичко около него се движи, сякаш земята се разтяга. Снегът се промени, започнал беше да се движи и когато повдигна погледа си, видя, че снегът вече не е сняг, а зайци. Стотици хиляди пухкави, бели зайци, всичките зайци на света, натъпкани толкова близо един до друг, че човек можеше да прекоси двора върху им, без да докосне земята. Дворът беше пълен със зайци. Те обърнаха миловидните си муцунки към него, впериха погледите на черните си очета в него, защото го познаваха, знаеха какво е сторил, не на Рой, ами на останалите, момчетата с техните раници, които се прибираха от училище, скитниците, самотниците; и тогава Грей разбра, че не неговия баща лежеше в собствената си кръв, лежеше Нула. И Нула беше навсякъде, Нула беше в него, съсичаше го и го разкъсваше като зайците. Отвори уста, за да извика, но от устата му не излезе нито звук.

Грей Грей Грей Грей Грей Грей Грей

Ричардс седеше в своя офис на Ниво 2, погълнат от игра на свободни клетки. Раздаване номер 36 592 направо му разказваше играта. Трябваше да го признае. Вече над десет пъти я подхващаше, стигаше съвсем близо, но все нещичко не му достигаше, за да разбере как да подреди колоните си, как да освободи асата, щом се наложи и да отвори червените осмици. По това играта му напомняше раздаване номер 14 712, в което пак цялата работа се свеждаше до червени осмици. Отне му цял ден и повече да я приключи.

Но нали пасиансът можеше да се подреди при всяко раздаване. Картите са раздадени и ако човек ги наблюдава и подходи правилно, рано или късно ще ги нареди. Победно щракване на мишката и всичките карти се нареждаха в колоните си. Пасиансът никога не омръзваше на Ричардс, което беше хубаво, защото все още му оставаха 91 048 раздавания до края с настоящето. Имаше едно хлапе от щата Вашингтон, което твърдеше, че е подредило всичките раздавания, включително и неразрешимото 64 523 поредно раздаване, само за четири години. Това правеше осемдесет и осем игри на ден, включително на Коледа, Нова година и Четвърти юли, така че ако се приемеше, че от време на време хлапето все пак си е взимало почивен ден поради някакви си детски игри или пък поради основателна причина като грип, излизаше, че е подреждало над сто раздавания на пасианса. На Ричардс ум не му го побираше как е възможно. Не е ли ходило на училище? Домашни не е ли писало? Кога е спяло копеленцето малко?

Като всички подземни помещения от Комплекса, офисът на Ричардс представляваше осветена с флуоресцентна светлина кутия, в която всичко се трупаше и филтрираше. Дори светлината изглеждаше рециклирана. Минаваше два и половина сутринта, но Ричардс не се интересуваше кое време е, защото от години не спеше повече от четири часа на нощ. На стената над бюрото му три дузини монитори показваха всяко кътче от Комплекса, от постовете на охраната, чиито задници мръзнеха на главния вход, и празната трапезария с пустите маси и заспалите пияни фармацевти до зоната с отделенията на обектите, които се намираха два етажа по-долу заедно с техните светещи обитатели. Петнайсет метра по-надолу в скалата бяха ядрените генератори, които ги захранваха с всичката необходима енергия и щяха да поддържат лампите светнали и да подават ток към електрическите жици още сто плюс-минус десет години. Обичаше да обхваща всичко с един поглед, така че да схване на мига какво става. Понякога между пет и шест сутринта имаха доставка и той пресмяташе, че по тази причина може да будува и цяла нощ. Обработката от данните на обектите отнемаше най-много два часа. Можеше да си открадне малко време да затвори очи на бюрото си след това, ако поиска.

И изведнъж видя отговора на компютърния екран. Пред очите му беше, под шестицата: черната дама, която му трябваше, за да премести валето и да освободи двойката и така нататък. Две щраквания и всичко приключи. Картите се понесоха по екрана като пръсти на пианист над клавиши.

Продължавате ли да играете?

Продължавам да играя, и още как.

Защото играта беше естественото състояние на света. Защото играта беше война, винаги е било така. Иначе с какво да се занимават хора като Ричардс, когато нямаше война? Последните двайсет години бяха щастливи за него, непрекъсната върволица само от добри новини по картите. Сараево, Албания, Чечня, Афганистан, Ирак, Иран, Сирия, Пакистан, Сиера Леоне, Чад, Филипините, Индонезия и Перу.

Ричардс си спомняше онзи паметен и ужасен ден, в който гледаше как самолетите връхлитат кулите. Кадрите се повтаряха от безброй ъгли. Огнените пламъци, падащите тела, топенето на милиарди тонове стомана и бетон, издигащите се стълбове прах. Ударът на хилядолетието, най-върховното риалити шоу, предавано двайсет и четири часа, седем дни в седмицата. По онова време Ричардс беше в Джакарта. Дори не си спомняше по каква причина е бил там. Разбра го на мига и го почувства с всяка клетка на тялото си. Чиста, непоколебима правота. Военните трябва да си имат занимавка, иначе ще се изпозастрелят. След този ден нищо вече нямаше да се случва както преди. Войната — истинската война, онази, която се водеше хиляда години и щеше да продължи още хиляда, войната между Тях и Нас, между Имащите и Нямащите, между моите богове и твоите богове, без значение какви са, щеше да се води от хора като Ричардс: мъже с незапомнящи се лица, облечени като шофьори на автобуси, таксиджии или като пощальони със заглушители в ръкава. Войната щеше да се води от майки на невръстни деца, напъхали четири килограма пластичен експлозив в бебешките колички, и ученички, понесли към метростанциите флакончета със зарин, скрит в украсените им с апликации от приветливи фрази раници. Каросериите на товарни камиони и безлични, безименни хотелски стаи в близост до летищата, както и планински пещери насред пущинаците щяха да са военни щабове. Войната щеше да се командва от влакови платформи и кораби за круизи, от търговски центрове, киносалони и джамии, в града и селото, денем и нощем. Войната щеше да се води в името на Аллах, кюрдския национализъм, евреите за Исус или пък нюйоркския отбор на Янките. Причината за войната си оставаше непроменена, никога нямаше да се промени, разчистваше се всичката гадост и печалбите от разчистването се наслагваха към отчета за нечии тримесечни печалби и разпределянето кой къде трябва да седи. Сега обаче войната беше навсякъде, метастазираше в милиони вманиачени и полудели от бяс клетки. Всички бяха въвлечени.

Тъкмо затова проектът НОЙ имаше своето значение или поне имаше, когато всичко започна. Ричардс участваше в проекта още от самото начало. Откакто се получи първото комюнике на Коул, мир на праха ти, нищожество такова. Разбра значението му, когато Коул дойде да го види в Анкара, преди пет години. Ричардс чакаше, седнал на маса до прозореца, когато Коул цъфна на хоризонта, размахвайки куфарче, в което вероятно нямаше нищо освен мобилния и дипломатическия му паспорт. Под костюма си в цвят каки носеше хавайска риза, прелюбопитна подробност като от разказ на Греъм Грийн. Ричардс едва не му се изсмя. Поръчаха си кафе и Коул подхвана разказа си. Гладкото му лице светеше от вълнение. Коул беше родом от градче в Джорджия, но след всичките години, прекарани в Андоувър и Принстън, мускулите на челюстта му бяха заякнали и звучеше като Боби Кенеди. Хубави зъби имаше момчето, достойни за елитен университет, равни като ограда и толкова бели, че сигурно светеха на тъмно. Ами, подхвана Коул, помисли как атомната бомба е променила всичко и то само с едното си съществуване. Светът е бил наш и ние сме определяли какъв да е, докато руснаците не са направили своята през 49-а. Четири години е властвал единствено Pax Americana. Сега, разбира се, всеки може да си сглоби една атомна в мазето. Има и поне стотина ръждясали бойни глави от съветско време, които се въртят на свободния пазар, като говорим само за бойните глави, за които знаем. Пакистан и Индия направо одрусаха черешата с всичките си боклуци, голямо благодаря, финяги, направихте така, че един милион души станаха на прах и пепел за нищо и никакво онзи ден при офиса на заместник-секретаря, отговарящ за войната с тероризма.

Тази работа обаче, заяви Коул и сръбна от кафенцето си, никой не бил в състояние да свърши. Било нов Проект Манхатън. По-голямо от всичко останало. Коул не можел да говори с подробности все още, но за да се подразберяло за какво става дума, каза, че се отнасяло за човешкия организъм. Представи си човекът сам да се превърне в оръжие. Представи си, че можем да превърнем в дълговечна властта на Америка. Да просъществува завинаги.

Затова Коул трябвало да се срещне с него. Нуждаел се от някого като Ричардс, обясни му, някой, който не е книжна душица, но и не само. Търсел човек с прагматична нагласа и практични умения. Човешки умения, така да се каже. Може би не веднага, но за идните месеци, когато парченцата ще се съберат и ще съградят цялото. Сигурността била над всичко. Сигурността стояла най-отгоре в списъка на Коул. Затова му се наложило да извърви целия път и да си сложи тая тъпа хавайска ризка. За да стане част от проекта. За да закове всяко парченце от пъзела на мястото му.

Всичко щеше да е добре, стига събитията да се бяха развили според плана, което по някакви причини не стана, като се започне оттам, че Коул беше мъртъв. Много хора бяха загинали, а други… ами за другите беше трудно да се каже какво бяха. Живи от джунглата бяха излезли само трима, без да се брои Фанинг, който вече беше започнал да се превръща в… в какво точно? В нещо, за което Коул, не ще и дума, не беше се пазарил да получи. Съществуваше вероятност да има и други оцелели, но заповедта от Специални оръжия беше недвусмислена: всеки, който не е успял да се измъкне до разчистването, да се направи на пържена сланина върху препечена филийка. Ракетата, която просвистя над планината, това и направи. Ричардс се чудеше какво ли би казал Коул, ако можеше да разбере, че няма да е един от тях.

По-късно затвориха Фанинг на сигурно място, държаха Лиър под контрол в Колорадо, а събития в Южна Америка бяха заличени от системата. Ричардс проумя за какво става дума. СЗС означаваше Свръхзабавено състаряване. Ричардс трябваше да го предаде, на който там го е скалъпил. СЗС: Свръхзагубено съкращение. Вирус или по-скоро група родствени вируси, скрити в някоя дупка на света, в птици или маймуни, или пък стаена в някоя мърлява тоалетна нейде си. Вирус, който беше в състояние посредством подходящо усъвършенстване, да възстанови тимусната жлеза до нейната пълна и точна функция. Ричардс беше прочел предишните публикации на Лиър — онези, привлекли вниманието на Коул. Първата беше публикувана в списание за всевъзможни научни теми, а втората — в специализираното издание по палеовирусология. В тях се предполагаше съществуването на „агент, който е в състояние значително да удължи човешкия живот и физическата му издръжливост, както е и правил в определени периоди от човешката история.“ На Ричардс не му трябваше докторантура по микробиология, за да разбере какви рискове крие цялото начинание: вампирско начинание, макар никой в Специални оръжия да не произнасяше тази дума. Ако статията не беше написана от учен с авторитета на Лиър, микробиолог в Харвард, щеше да звучи като дописка от притурката на неделно издание. Съдържанието на статията обаче събуждаше любопитството. Като дете Ричардс беше изчел полагащия му се дял от подобни истории, не само комиксите: Легенди от криптата, Сенки от мрака и останалите, но и оригиналното произведение на Брам Стокър, беше гледал и филми. Купища тъпотии и калпав секс. Още по онова време успя да го проумее, но все пак какво ли в тези истории му звучеше странно познато, като спомен? Зъбите, жаждата за кръв, вечния съюз със силите на мрака. Ами ако тези работи не бяха само измишльотини, ами процес на припомняне или дори инстинкт, вплел се с времето в човешката ДНК, догадка за някаква мрачна сила, която се крие в животното човек? Сила, която може да се пробуди, усъвършенства и контролира?

Такива бяха разбиранията на Лиър, както и на Коул. Убеждение, отвело ги в джунглите на Боливия, за да търсят група умрели туристи. Група, както се оказа, неумрели туристи. Ричардс не харесваше думата, но за по-добра не се сещаше, а в крайна сметка съществуване в неумряло състояние, беше неоспоримо негово описание. Неумрелите бяха избили, разпарчетосали всъщност, останките от изследователския екип. Всички без Лиър, Фанинг, един от войниците и млада дипломантка на име Фортес. Да не беше Фанинг, цялата работа щеше да се окаже пълен провал.

Съдбата на Лиър си беше за оплакване. Вероятно все още си е въобразявал, че продължава с мъките си да спасява света. Но лично беше прецакал мечтата си в мига, в който се е продал на Коул и Специални оръжия. А и можеше ли със сигурност да се каже какво си е мислил в онези дни Лиър. Така и не беше стигнал Ниво 4, спеше долу в лабораторията на просмукания от пот нар и се хранеше с готово поднесено ястие. Май вече година не беше виждал слънцето. В началото Ричардс самостоятелно проучи и изрови интересни, прелюбопитни факти около Лиър. Най-отгоре в списъка беше съобщението за смъртта на съпругата на Лиър, публикувано в Бостън Глоуб само шест месеца преди Коул да се срещне с него в Анкара, година преди фиаското в Боливия. Елизабет Макомб Лиър, години: четирийсет и една, бакалавърска степен от Смит, магистърска от Бъркли, докторска от университета в Чикаго. Професор по английски в Бостънския колеж, съредактор на Епохата на Ренесанса, автор на Шекспировите чудовища: Трансформацията в злодеи и ранните наченки на модернизма (Университетско издателство Кеймбридж, 2009). Продължителна битка с лимфом и така нататък. Имаше и снимка. Ричардс не би казал, че Елизабет Лиър е неземна хубавица, но беше доста приятна по един неподправен начин. Сериозна жена със сериозни разбирания. Поне деца нямаше. Вероятно химиотерапията и лъчевата терапия са предрешили този въпрос.

Затова трезво: когато достигна до него, голяма част от проекта НОЙ се състоеше от един затворил се в мазето и погълнат от опити да върне към живот съпругата си опечален съпруг, нали така?

Пет години по-късно и след незнайно колко стотици милиони долари, заврени в миши гъз, като резултат от цялото блъскане можеха да покажат само триста мъртви маймуни, безчет кучета и прасета, шестима мъртви бездомници и единайсет някога осъдени на смърт затворници, които сами светеха в тъмното и караха всичко живо около тях да се посира от страх. Първите човешки обекти, както и маймуните, бяха загинали за няколко часа, изгарящи от висока температура, докато кръвта им шуртеше като вода от разбит противопожарен кран. Но изведнъж първият от затворниците, Бабкок, оживя, Джайлс Бабкок, най-откаченото копеле, раждало се на земята. Всички от Ниво 4 го наричаха Ломоталото, защото човекът и за секунда не си затваряше устата. Нито преди, нито след вируса. След него бяха Морисън, Чавес, Бафъс и останалите. С всяко усъвършенстване силата на вируса отслабваше, така че организмите на затворниците успяваха да се справят с него. Единайсет вампира — защо да не използва думата? — от които никой нямаше да види полза, ако питаха Ричардс. Сайкс си призна, че не е сигурен дали изобщо могат да бъдат убити с близко изстрелване от ръчни гранатомети в гърлата им. СЗС: Свръхвампири, затъкнете се. Вирусът беше превърнал кожата им в някакъв вид белтъчен скелет, от който всичко рикошираше и сравнен с него кевларът беше като масло за палачинки. Само над гръдната кост съществуваше зона от няколко квадратни сантиметра, в която можеше да се нанесе удар и където веществото беше достатъчно тънко, че да бъде пробито. Но дори и това беше само теория.

А и пръчките гъмжаха от вируси. Преди шест месеца имаше случай на заразен човек от техническия персонал. Никой не беше в състояние да обясни как се е стигнало дотам. В един миг си беше съвсем здрав, а в другия повръщаше върху компютъра си и дереше пода на помещението за обеззаразяване. Ако Ричардс не го беше видял на монитора как се гърчи и не беше изолирал нивото, кой знае какво щеше да последва. Според правилата, трябваше само да блокира помещението и да гледа как мъжът умира, а после да се обади за разчистване. Май името на техника беше Самюълс или Самюълсън. Без значение. Измерванията показваха отсъствие на вируса и след карантина от седемдесет и два часа Ричардс отмени изолацията на помещението.

И за секунда не се поколеба да натисне бутона, щом и когато настъпи моментът. Ричардс беше задължен да предаде „Доклад Елизабет“ на онзи, който дойде и го поиска с името му, избрано като на майтап. Ричардс ни най-малко не се съмняваше чия е била идеята за името. Човекът се казваше Коул. Но Коул вече не беше Коул. Под външността му на мазен член на кънтри клуб винаги беше туптяло сърце на шут с ум, достоен за Макиавели. Елизабет, за Бога. Само на Коул и на никой друг можеше да му хрумне да го нарече на мъртвата съпруга на Лиър.

Ричардс вече сам осъзнаваше, че проектът не водеше наникъде. Част от проблема се криеше в истинска досада от всичко, свързано с него. Безумно беше да се затворят осемдесет мъже в планината, които няма какво друго да правят, освен да броят зайци, без право да напускат мястото и без право да си отварят устата во веки веков.

А пък и сънищата.

И Ричардс сънуваше от тези сънища или пък мислеше, че сънува. Изобщо не можеше да си ги спомни. Но се случваше да се събуди с усещането, че през нощта е преживял нещо необичайно, бил е на внезапно пътешествие и тъкмо се е върнал. Това беше мъчило двамата чистачи, напуснали без предупреждение. Кастрираните бяха хрумване на Ричардс, което известно време даваше добър резултат. Нямаше по-хрисима сбирщина от тях. До един бяха благи като същински Буда и когато играта стигнеше до финалната си развръзка, никой на никого нямаше да липсва. Двамата чистачи, Джак и Сам, се бяха измъкнали от огражденията на Комплекса, натъпкани в контейнери за боклук. Когато Ричардс ги проследи на другата сутрин и ги сгащи, заврели се в евтин хотел на междущатската магистрала на двайсет мили от Комплекса, те говореха само за това, за сънищата. Оранжевата светлина, зъбите, гласовете, които ги викали по име. Направо им преляло от тях. Седнал на ръба на леглото, той ги остави да говорят, да се наприказват: двама престъпници с неопределен пол, с кожа, нежна като кашмир, и тестиси колкото гроздово зърно, които бършеха носове с ръце и дърдореха като дечурлига. Донякъде даже беше трогателно, но човек може да се наслуша на подобни приказки. Да тръгваме, момчета, каза Ричардс, всичко е наред, никой не ви се сърди — и ги закара на място, което знаеше. Приятно кътче с красива гледка към реката, за да им покаже света, който напускаха. Застреля ги в челата.

Сега на Лиър му притрябва дете. Момиче. Дори Ричардс се сепна и поразмисли. Шайка бездомни пияници и осъдени на смърт затворници беше едно, човешки материал за рециклиране, така ги възприемаше Ричардс, но дете? Сайкс обясни, че било заради тимуса. Колкото по-малко било детето, толкова по-добре можело да се справи с вируса, да го вкара в стабилна фаза. Това целеше Лиър, за да отстрани неприятните странични ефекти и да остане само полезното действие. Неприятните странични ефекти! Ричардс дори не успя веднага да се изсмее. Без значение, че в предишния си живот като човешки същества светещите пръчки са били хора като Бабкок, който и гърлото на майка си би прерязал заради едната тръпка. Сигурно и в това имаше някаква връзка: Лиър искаше чиста основа, някой с все още незадръстен от боклук мозък. А следващия път, знаеше си Ричардс, ще поиска бебе.

Ричардс осигури стоката. Търси няколко седмици, докато попадна в целта: момиче с неизвестна самоличност, бяла, около шестгодишна, зарязана като лоша привичка в манастир в Мемфис от майка си, на която вероятно ѝ е писнало да ѝ бере грижата. Никакви пръстови отпечатъци, беше му наредил Сайкс, а това момиченце с неизвестна самоличност на възраст около шест, нямаше да се стопи като летен бриз. В понеделник обаче щяха да я поверят на социални грижи и можеше да ѝ прати целувка за сбогом. Следователно имаха четирийсет и осем часа, в които да я грабнат, в случай че майката не се появи да я прибере като загубена чанта с багаж. Улгаст щеше да намери начин да умири монахините. Приятелчето можеше да продаде ултравиолетови лампи в раково болнично отделение. Доказал се беше. Безспорно.

Ричардс вдигна поглед от монитора, за да огледа екраните. Децата до едно си бяха легнали в легълцата. Изглежда Бабкок продължаваше да ломоти както обикновено, гърлото му се издуваше и прибираше като на крастава жаба. Озадачен както винаги, Ричардс включи аудиосистемата и около минута слушаше прищракванията и хъхренията, дали пък чутото не означава: „Пуснете ме от тук“ или „На мига омитам още няколко заека“, или „Ричардс, измъкна ли се оттук, първо за теб идвам, братле.“ Ричардс говореше повече от десет езика, сред които най-разпространените европейски езици, а също турски, фарси, арабски, руски, тагалог, хинди и дори малко суахили. Докато слушаше и наблюдаваше Бабкок на монитора, го обземаше усещането, че се произнасят думи, насечени и хаотични. Да можеше само да приучи ухото си да ги различава. Сега слушаше и чуваше само шум.

— Безсъние, така ли?

Ричардс се обърна и видя Сайкс да стои на прага с чаша кафе. В униформа, но с увиснала, развързана вратовръзка и разкопчано сако. Прокара ръка през оредяващата си коса и завъртя стол, обкрачи го и седна с лице към Ричардс.

— Така — установи Сайкс. — И аз не мога да спя.

На Ричардс му мина през ум да го попита за сънищата му, но отхвърли идеята: въпросът беше твърде хлъзгав. Отговорът се четеше по лицето на Сайкс.

— Не спя — каза Ричардс. — По принцип не спя много.

— Така ли било — Сайкс сви рамене. — Ама разбира се, така е.

Ричардс не отговори, затова Сайкс посочи с глава мониторите.

— Всичко тихо и кротко ли е долу?

Ричардс кимна.

— Други излизали ли са да се поразходят на лунна светлина?

Говореше за Сам и Джак, чистачите. Не беше в стила на Сайкс да проявява сарказъм, но имаше право да е вбесен. Контейнери за боклук, боже мили. Нали охраната трябваше да проверява всичко, което влиза или излиза. Охраната обаче се състоеше от почти деца, попаднали в армията с редовния набор. Държаха се така, все едно още са в гимназията, защото не бяха виждали много от света извън нея. Трябваше им строг контрол, а Ричардс беше позволил контролът да му се изплъзне.

— Говорих с шефа на охраната. Ще помни разговора ни до последния си ден.

— А случайно да възнамеряваш да споделиш с мен какво се случи с онези двамата?

Ричардс нямаше нищо за споделяне. Сайкс се нуждаеше от него, но нямаше как да му стане симпатичен или да го хареса.

Сайкс се изправи и застана до Ричардс пред мониторите. Нагласи звука и приближи картината, на която се виждаше Нула.

— Били са приятели, знаеш ли — каза той. — Лиър и Фанинг.

Ричардс кимна.

— И аз така разбрах.

— Така ли? Добре. — Сайкс пое дълбоко въздух, без да отделя очи от Нула. — Противен начин да се отнасяш с приятелите си.

Сайкс насочи поглед към Ричардс, който все още седеше на своя компютърен терминал. Сайкс му се видя небръснат от дни, на изкуствената светлина изглеждаше кривоглед, с мътен поглед. За миг имаше вид на човек, който не си спомня къде се намира.

— Ами ние? — попита той Ричардс. — Ние приятели ли сме?

Ето това за Ричардс си беше ново. Явно сънищата на Сайкс са по-страшни, отколкото предполагаше. Приятели! Пука ли му на някого какви са?

— Разбира се — каза Ричардс и даже се усмихна. — Приятели сме.

Сайкс задържа погледа си върху него за миг.

— Като се позамисля — каза той, — приятелството не ми се вижда добра идея — и отхвърли представата за приятелството. — Все пак благодаря.

Ричардс знаеше какво тормози Сайкс: момичето. Сайкс имаше две деца. Пораснали вече момчета, завършили военната академия Уест Пойнт като своя старец. Единият работеше в Пентагона, към разузнаването, а другият беше в танк в пустинята, на позиция из земите на арабите. Ричардс се размисли, че сигурно и внуци имаше в тази история. Може Сайкс да го е споменал мимоходом, но това не бяха от обичайните им теми за разговор. Все едно, той не приемаше тази работа с момичето. Истината беше, че на Ричардс така или иначе му беше все тая какво иска Лиър.

— Наистина трябва да поспиш — каза Ричардс. — Приемаме обект след — погледна часовника си — три часа.

— Може и да остана буден. — Сайкс се запъти към вратата, където обърна уморен поглед към Ричардс. — Ако ми позволиш да те попитам, между нас само, как толкова бързо го докара?

— Лесно — сви рамене Ричардс. — Засякох го на групов транспорт извън Уейко. Група войници от резерва, но се води като федерален коридор. Кацнали са в Денвър малко след полунощ.

Сайкс свъси вежди.

— Федерален коридор или не, твърде бързо стана. Имаш ли понятие защо е цялото бързане?

Ричардс не беше сигурен. Заповедта беше дошла по връзка от Специални оръжия. Но би се обзаложил, че има връзка с просмукания с пот нар, чинията засъхнала супа и годината без слънчева светлина и чист въздух, с лошите сънища и евтиния хотел, както и с всичко останало. По дяволите, ако ситуацията се огледа внимателно, което отдавна се беше отказал да прави, всичко водеше обратно към вечно заровената в книги Елизабет Макомб Лиър, дългата битка с рака и така нататък, и така нататък.

— Поисках услуга и заличаването беше осигурено от Лангли. Навсякъде в системата, до последната следа. Погледнато отвсякъде, Картър вече не съществува. Не може да си купи и пакетче дъвки.

Сайкс се намръщи.

— Никой не е никой. Винаги има някой, който се интересува.

— И така да е. Този приятел обаче пътува насам.

Умълчан, Сайкс се задържа още миг на вратата. И двамата знаеха какво означава мълчанието.

— Ами — заключи той — все пак идеята не ми харесва. Затова си имаме и процедура. Три затвора, трийсет дни, а после го докарваме тук.

— Това заповед ли е? — шега беше. Сайкс не можеше да му дава заповеди, поне истински. Ричардс само позволяваше да има такова впечатление.

— Не, забрави. — Сайкс се прозя с ръка пред уста. — Какво ще правим, ще го върнем ли?

Потропа по обратната страна на вратата с ръка.

— Обади ми се като пристигне ванът. Ще бъда горе. Буден.

Странна работа, Сайкс си отиде, а на Ричардс му се прииска да се беше позадържал при него. В известен смисъл може и приятели да бяха. Ричардс и преди се беше занимавал с противни задачи. Известно му беше, че настъпва момент, в който тонът се променя, като престояла твърде дълго бутилка мляко. Човек разбираше, че си приказва, сякаш нищо няма значение, сякаш всичко вече е свършило. От този миг останалите започваха да му се струват симпатични, което беше проблем. След това нещата бързо тръгваха на зле.

У Картър нямаше нищо необичайно, просто още един екземпляр, който друго освен кожата си за продан нямаше. Но момичето — какво можеше да иска Лиър от шестгодишно момиченце?

Ричардс насочи вниманието си към мониторите и взе слушалките. Бабкок се беше отдръпнал към ъгъла и ломотеше. У Бабкок имаше нещо, което непрестанно го тормозеше. Сякаш Ричардс беше той, сякаш Бабкок притежаваше част от него. Не можеше да се отърси от това чувство. Ричардс можеше да седи и го слуша с часове. Понякога заспиваше пред мониторите със слушалки на ушите си.

Отново погледна часовника, знаеше, че не бива, но не се въздържа. Минаваше три. Нямаше настроение за ново раздаване на картите, да си гледа работата онова копеленце от Сиатъл, нямаха значение и часовете в очакване на вана да влезе в двора на Комплекса и изведнъж да зейне пред него като паст, която може цял да го погълне.

Не се сдържа. Нагласи силата на звука и се настани пак да слуша, потънал в размисъл какво се опитваха да му кажат звуците, които чуваше.

Шест

Лейси се събуди от шума на дъждовните капки по листата пред прозореца ѝ.

Ейми.

Къде беше Ейми?

Стана бързо, наметна пеньоара си и се втурна по стълбите. Страхът ѝ се стопи още преди да е стигнала до края им. Детето сигурно беше станало, за да закуси или да погледа телевизия, или пък за да се поогледа. Лейси завари момиченцето в кухнята, седнало пред масата, все още облечено в пижамата си, да похапва топли гофрети. Сестра Клер седеше на челното място на голямата маса, поизпотена от сутрешния си крос из Овъртън парк, с голяма чаша кафе в ръка и погълната от икономическия раздел на вестника. Сестра Клер все още не беше истинска монахиня, само послушница. Върху раменете на анцуга ѝ се виждаха следи от дъждовните капки. Лицето ѝ беше мокро и руменееше.

Остави вестника и се усмихна на Лейси.

— Хубаво, че вече си будна. Ние закусихме, нали Ейми?

Момиченцето кимна без да спира да дъвче. Преди да влезе в ордена, сестра Клер се беше занимавала с продажба на къщи в Сиатъл. Лейси седна на масата и видя какво чете монахинята: раздела за недвижими имоти. Сестра Арнет щеше много да се ядоса, ако я видеше, можеше дори да произнесе някоя от импровизираните си речи за изкушенията на материалния свят. Само че според часовника над кухненската печка часът беше малко след осем, което означаваше, че останалите сестри са на литургия зад съседната врата. Лейси се притесни. Как така се беше успала?

— Бях на службата рано сутринта — каза Клер сякаш в отговор на нейните размисли. Сестра Клер често участваше в службата в шест часа, преди сутрешния си крос, който тя наричаше „Светата майка на ендорфините“. За разлика от останалите монахини, чиято житейска история се изчерпваше с монашеството, Клер беше прекарала целия си живот извън ордена, имаше зад гърба си брак, печелене на пари, притежаване на вещи и имоти, като апартамент, хубави обувки и скъпа кола. Чак в края на трийсетте беше осъзнала призванието си и се развела със съпруга си, когото веднъж нарече „най-калпавия съпруг на света“. Никой не знаеше подробности, освен сестра Арнет, но Лейси често се чудеше какъв ли е бил животът на Арнет. Как така някой можеше да има два толкова различни начини на живот? Понякога Клер казваше нещо като: „Страхотни обувки“ или „Винтидж парк е единственият добър хотел в Сиатъл“, за миг монахините замръзваха и притихваха отчасти неодобрително, отчасти завистливо. Точно Клер беше отишла да напазарува за Ейми по негласното споразумение, че само тя сред тях знае как да го прави.

— Ако побързаш, може и да успееш до осем — насърчи я Клер.

Макар да беше очевидно, че е прекалено късно. Истинското намерение на Клер беше друго и Лейси го разбра.

— Аз мога да наглеждам Ейми.

Лейси погледна момиченцето. Косата ѝ беше разбъркана от съня, но кожата и очите ѝ сияеха отпочинали. Лейси прокара пръсти по бретона на момичето.

— Много мило от твоя страна — каза Лейси, — но може би днес, само този път, защото Ейми е тук…

— Няма нужда от повече приказки — засмя се сестра Клер и спря с ръка думите на Лейси. — Ще те прикрия.

Лейси се замисли за предстоящия ден. Както си седеше на масата, си припомни за плановете за зоопарка. По кое ли време отварят? А с този дъжд какво да прави? Най-добре е да излязат преди другите сестри да са се върнали. Не само защото щяха да се питат защо е отсъствала, но имаше вероятност да задават въпроси за, Ейми. Лъжата ѝ беше свършила работа засега, но Лейси чувстваше нестабилността ѝ като прогнил дъсчен под, по който стъпва. Щом Ейми дояде гофретите си и допи голямата чаша с мляко, Лейси я поведе обратно нагоре по стъпалата и бързо я облече в нови, още корави джинси и тениска с шарен надпис, подчертан с пайети. Само сестра Клер имаше смелостта да избере такава дреха. На сестра Арнет тениската изобщо нямаше да ѝ хареса. Ако я видеше, сигурно щеше да въздъхне, да поклати укорително глава според обичая си и цялата стая да се изпълни с неодобрението ѝ. Лейси обаче знаеше, че тениската е направо идеална, точно такава дреха би искало едно малко момиченце. Пайетите придаваха на дрехата стил и без съмнение Господ би искал тъкмо това за дете като Ейми: малко щастие, без значение колко малко. В банята изми сиропа от бузките на Ейми и я среса, а след това се облече в обичайната си плисирана сива пола, бяла риза и воал. Навън дъждът беше спрял, дворът се къпеше в топло и лениво слънце. На Лейси ѝ се струваше, че денят ще е топъл, от юг приближаваше гореща вълна, която щеше да измести студения фронт, заради който цяла нощ над къщата се излива дъжд.

Имаше някакви пари в брой, достатъчно за билети, малко сладкиши и разбира се, за таксата за зоопарка. Излязоха навън, където въздухът вече беше започнал да се нажежава, а мокрите треви ухаеха сладко. Камбанен звън от църквата отбеляза часа. В този час литургията привършваше. Лейси пъргаво поведе Ейми през вратата на градината, през тръпчивия мирис на подправките, розмарин, естрагон и босилек, за които сестра Луиз се грижеше с огромно старание. Прекосиха парка, където вече се събираха хора за първия топъл ден от пролетта да се порадват на слънцето и то да пообжари кожата им: младежи с кучета и фризби, хора, които правеха сутрешния си крос, семейства, които нареждаха маси на сенчести места и приготвяха малки трапове, за да си изпекат месо на скара. Зоологическата градина беше в северния край на парка. От едната му страна минаваше голям булевард, който разсичаше квартала като с нож. От другата страна големите къщи и обширните, великолепни поляни на стария Мидтаун бяха забравени и заменени с ловджийски колиби със съсипани веранди отпред и разглобени коли сред запуснатите дворове. Младежи се стрелкаха нагоре-надолу по улицата като гълъби, кацваха на този или онзи ъгъл и след това продължаваха пътя си, вцепенени от безделие и някак смътно зловещи. Лейси би трябвало да се чувства добре в този квартал, но чернокожите, които го населяваха, не приличаха нея. Лейси не беше живяла в бедност, поне не в такава бедност. В Сиера Леоне баща ѝ беше работил за министерството, майка ѝ притежаваше кола и шофьор, с когото пътуваше за покупки във Фрийтаун и на мачове по поло в района за увеселения. Веднъж дори присъстваха на тържество, където самият президент танцува валс с нея.

Приближиха зоопарка и въздухът се промени, изпълни се с мирис на фъстъци и животни. На входа вече имаше опашка. Лейси купи билети и отброи рестото си до последната монета, после отново улови Ейми за ръка и я поведе към въртележката. Момиченцето носеше раницата си, в която лежеше и зайчето Питър. Преди да излязат, Лейси предложи да я оставят в къщата, но в погледа на момичето се появи блясък, от който разбра, че и дума не може да става да се раздели с нея. Ейми не можеше да се раздели с чантата си.

— Какво искаш да видим? — попита тя. На пет-шест метра от входа откриха будка с огромна карта, на която с различни цветове бяха описани отделните райони и видовете. Двойка бели я разглеждаше, на врата на мъжа висеше фотоапарат, жената внимателно люлееше бебешка количка. Увитото в огромно розово одеяло бебе спеше. Жената видя Лейси и в погледа ѝ мигом проблесна подозрение. Какво правеше чернокожа монахиня с бяло момиченце? Но после се усмихна попресилено, с извинение и отстъпление, след това двойката се отправи по пътеката.

Ейми се взря в картата. Лейси не знаеше дали може да чете, но над думите имаше картинки.

— Не знам — каза тя. — Може би мечките?

— Кои мечки?

Момиченцето замислено оглеждаше картинките.

— Полярните мечки.

Погледът ѝ се изпълни с очакване. Идеята за разходката в парка, където да видят животните, принадлежеше и на двете им. Надеждата на Лейси се сбъдваше. Докато стояха там, през входа на парка влязоха още хора. Изведнъж зоологическата градина се изпълни с посетители.

— А също зебрите, слоновете и маймуните.

— Прекрасно — усмихна се Лейси. — Ще ги видим всичките.

Двете си купиха кесийка с фъстъци от павилионче за закуски и се отправиха към вътрешността на зоопарка, изпълнена със звуци и различни миризми. Наближиха аквариума на полярната мечка и до тях вече достигаха смях, шум от плискаща се вода и викове едновременно от страх и забавление, глъч от млади и стари гласове. Ейми, която държеше Лейси за ръка, изведнъж се изскубна и се втурна напред.

Лейси си запроправя път между раменете на хората, струпани пред отделението на мечката. Намери Ейми с лице, почти долепено до стъклото, което разкриваше гледката под водата на мястото, където живееше мечката, съвсем необичайно за жегата на Мемфис. Имаше камъни, боядисани така, че да приличат на ледени блокове, както и дълбок басейн, пълен с арктически синя вода. Три от мечките се приличаха на слънце, проснати като огромни килимчета до огъня. Четвъртата мечка цамбуркаше из водата. Докато Ейми и Лейси ги наблюдаваха, мечката доплува до тях и допря с муцуна стъклото. Заобиколилите ги хора се вкамениха от изумление. По гърба на Лейси пробягаха тръпки на страх и удоволствие, които се разпростряха по ръцете и краката ѝ като разклонения на мълния. Ейми се протегна и докосна замъгляващото се стъкло. Ръката ѝ беше на сантиметри от муцунката на мечката. Мечката отвори уста и показа розовия си език.

— Я по-внимателно там — предупреди ги иззад тях някакъв мъж. — Момиченце, може и да изглеждат големи душици, но за тях си само обяд.

Изумена, Лейси извърна глава, за да види чии са думите. Кой беше мъжът, който се опитваше да изплаши така едно дете? Но нито едно от лицата не отвърна на погледа ѝ, всички се усмихваха и наблюдаваха мечката.

— Ейми — внимателно каза Лейси и постави ръка на рамото на момиченцето, — май е по-добре да не ги дразним.

Изглежда гласът ѝ изобщо не стигна до съзнанието на Ейми, която още по-плътно долепи лице към стъклото.

— Как се казваш? — попита тя мечката.

— Недей, Ейми — предупреди я Лейси — Не се приближавай толкова.

Ейми почука по стъклото.

— Той си има име. Но не мога да го произнеса.

Лейси се подвоуми. Дали пък не беше някаква игра?

— Мечката си има име, така ли?

Момичето я стрелна с поглед изотдолу. Лицето му сияеше със светлината на прозрението.

— Разбира се, че има.

— Той ли ти го каза?

Басейнът се взриви от чудовищен плясък. Множеството изахка слисано. Втора мечка беше скочила във водата. Той, или тя, плуваше към Ейми. Вече бяха две, опрели носове в стъклото на сантиметри от лицето ѝ, големи колкото автомобили, бялата им козина се вълнуваше от подводното течение.

— Погледни само — каза някой. Беше жената, която Лейси видя при будката с картата. Стоеше до тях, гушнала малкото дете като кукла. Жената с коса, прибрана на конска опашка, носеше шорти, тениска и сандали. Под гънките на тениската ѝ, Лейси различи все още отпуснатия от бременността ѝ корем. Съпругът ѝ стоеше зад тях, пазеше празната количка и държеше фотоапарата.

— Май те харесват — каза жената на Ейми. — Виж, бебчо — заприпява тя и залюля бебето, така че ръчичките му се разлюляха като птичи крилца. — Виж мечетата. Виж мечетата, бебчо. Скъпи, направи ни снимка. Направи… ни… снимка.

— Не мога — каза мъжът. — Не гледаш, където трябва. Завърти я.

Жената въздъхна изнервено.

— Хайде, де, снимай, докато се усмихва, толкова ли е трудно?

Лейси съсредоточено наблюдаваше сцената, когато зад гърба ѝ се чу вторият плясък и още преди да смогне да се извърне, се разнесе и трети. Усети как зад нея стъклената преграда се огъва. Нивото на водата стигна до ръба и започна да прелива, всички осъзнаваха какво става, но бяха като окаменели.

— Внимавай!

Ледената вода удари Лейси като плесница, изпълни носа и очите ѝ с вкус на сол, отхвърли я от стъклото. Навсякъде се разнесоха писъци. Чуваше бебешкия плач, виковете на майката, Махни се, махни се! Притискаха я тела, Лейси осъзна, че е затворила очи, заради щипещата сол. Отстъпи назад, със залитане и препъване и падна върху куп хора. Очакваше да чуе как стъклото се чупи, как аквариумът се троши и водата от него се излива.

— Ейми!

Отвори очи и видя един мъж да я наблюдава, лицето му беше на сантиметри от нейното. Беше мъжът с фотоапарата. Около нея тълпата стоеше онемяла. Стъклената преграда все пак устоя.

— Простете — каза мъжът. — Добре ли сте, сестро? Може би съм ви настъпил.

— Да му се не види! — жената стоеше надвесена над тях с прогизнали дрехи и коса. Бебето ревеше на рамото ѝ. Лицето ѝ излъчваше ярост.

— Какви ги върши детето ти?

Лейси разбра, че говори на нея.

— Съжалявам — започна тя, — не…

— Виж я само!

Тълпата се беше отдръпнала от аквариума. Всички бяха вперили поглед в малкото момиченце с раничка, което беше коленичило и опряло ръце на стъклото, а четирите мечки се блъскаха насреща ѝ.

Лейси се изправи и бързо тръгна към Ейми. Момиченцето беше свело глава, от мократа ѝ коса още капеше вода. Лейси видя как устните ѝ се мърдат, сякаш се моли.

— Ейми, какво има?

— Момичето говори на мечките — чу се вик и шепот на удивление обходи навалицата. — Погледнете.

Защракаха фотоапарати. Лейси приклекна до Ейми. Отметна с ръка мокрите кичури от лицето ѝ. По страните ѝ се стичаха сълзи, примесени с водата от басейна.

— Кажи ми, миличка.

— Те знаят — каза Ейми с прилепени към стъклото ръце.

— Какво знаят мечките?

Момиченцето вдигна лице. Лейси застина. В изражението на детето се четеше скръб, каквато Лейси не беше виждала, като мъдра печал. А когато се вгледа в очите на Ейми, видя плача. Каквото и да беше разбрала Ейми, тя го беше приела.

— Какво съм аз — отвърна момиченцето.

Сестра Арнет седеше в кухнята на Обителта на сестрите на милосърдието. Вече беше решила, че трябва да се намеси.

Стана девет часа, после девет и половина, стана десет. Лейси и онова момиче, Ейми, още не се бяха прибрали. Накрая сестра Клер каза каквото знае: Лейси пропуснала литургията и малко след това двете излезли. Момиченцето било с раничка. Клер ги чула да излизат и ги наблюдавала от прозореца как минават през задната врата, на път за парка.

Лейси беше намислила нещо. Арнет трябваше да го предвиди.

Историята около момиченцето беше скалъпена, веднага го разбра. Или ако не разбрала, то поне почувствала. Зрънцето на съмнението беше покълнало у нея през нощта и се беше превърнало в убеденост за някаква нередност. Също като монахинята госпожица Клейвъл от книгите за Маддин, сестра Арнет разбра.

А сега точно както в книгата едно от момиченцата беше изчезнало.

Нито една от сестрите не знаеше историята на Лейси. Дори Арнет нямаше да я научи цялата, ако от офиса на по-горната инстанция не бяха препратили психиатричното заключение. Арнет си спомни, че беше чула нещо за събитията по новините, преди много години, но приличаше на всичко, което се случва навсякъде по света, особено в Африка, нали така? В онези ужасни малки държавички животът изглежда не струваше нищо, а Неговата воля беше най-неведома от всичко и всички, нали? Случилото се беше потресаващо и ужасно, но съзнанието си имаше предел, след който вече не възприемаше подобни истории и Арнет беше забравила всичко, свързано с нея. А сега тук беше Лейси, поверена на грижите ѝ и само тя единствена знаеше истината. Трябваше да признае, че Лейси беше в почти всяко отношение монахиня за пример, макар и малко затворена в себе си и може би прекалено мистична в молитвите си. Лейси бе разказала, като несъмнено вярваше в думите си, че родителите ѝ и сестрите ѝ живеят в Сиера Леоне, посещават официални балове и яздят понита за поло. От деня, в който войници от мироопазващите сили на ООН я бяха открили в полето и предали на грижите на монахините, друго Лейси не беше разказвала. Нямаше съмнение, че това е милост, чрез която Бог предпазваше Лейси от спомена за случилото се. Защото войниците не си бяха тръгнали, след като бяха избили семейството ѝ. Бяха останали с Лейси в полето, в продължение на часове. Момиченцето, което бяха взели за мъртво и изоставили, можеше и да се превърне в мъртва душа, ако Бог не беше избрал да защити разума ѝ от случилите се събития. Че Той беше избрал да не я прибере при себе си в онзи момент, беше само проява на Неговата воля, за която Арнет нямаше какво да размишлява. Фактът, че знаеше истината за нея, беше товар, придружен с притеснения, който трябваше да носи мълчаливо.

Сега обаче се беше появило момичето. Тази Ейми. Чак необичайно възпитана, тиха като призрак, но нямаше ли нещо, което очевидно не съвпада с цялата история? Нещо напълно непонятно? Сега, след като се поразмисли, обясненията на Лейси се оказаха абсурдни. С майка ѝ били приятелки? Невъзможно. Освен за всекидневната литургия, Лейси много рядко излизаше извън къщата. За Арнет беше необяснимо как може да се е сприятелила с някаква жена, и то такава, която ще ѝ повери дъщеря си. Тъй като нямаше обяснение, цялата работа беше лъжа. А и двете бяха излезли.

В десет и половина сестра Арнет седеше в кухнята и вече знаеше как да постъпи.

Но какво ще каже? Откъде да започне? С Ейми ли? Очевидно беше, че останалите сестри също са в неведение. Арнет толкова пъти се беше опитвала да я придума да излезе, да отиде да поработи в Килера или да се присъедини към тях на кратките им излизания до супермаркета, но Лейси постоянно отклоняваше поканите ѝ. В тези моменти лицето ѝ излъчваше такава безизразност, че въпросът увисваше в празното. Не благодаря, сестро. Може би друг път. Изминали бяха три или четири години. Изведнъж изотникъде се появява момичето и Лейси започва да твърди, че я познава. Затова, ако ще вика полицията, трябва да започне разказа си от там, разбра тя, с Лейси и случилото се в полето.

Арнет вдигна телефона.

— Сестро?

Извърна се: сестра Клер. Току-що беше влязла в кухнята, все още по анцуг, а вече би трябвало да е облечена във всекидневните си дрехи. Клер, която преди беше продавала недвижими имоти, която не само е била женена, но беше и разведена, която все още пазеше чифт обувки с висок ток и черна рокля за коктейл в гардероба си. Но това беше напълно различен проблем, нямаше връзка с този, който я занимаваше в момента.

— Сестро — гласът на Клер прозвуча загрижено, — отвън има кола.

Арнет затвори телефона.

— Кой е?

Клер се подвоуми.

— Приличат на… полицаи.

Арнет стигна до вратата точно когато прозвуча звънецът. Отдръпна пердето на страничния прозорец, за да погледне. Двама мъже, единият на около двайсет и няколко, а другият по-възрастен, но все още млад мъж. И двамата имаха вид на собственици на погребално бюро, както бяха облечени с тъмни костюми и вратовръзки. Полицаи, но не съвсем. Изглеждаха делово и официално. Стояха долу на стъпалата, облени от слънчевата светлина и далече от вратата. По-възрастният я видя и ѝ се усмихна приветливо, но не каза нищо. Изглеждаше добре, но безлично, със стегната физика и приятно лице с правилни черти. Имаше посребрени на места слепоочия, който лъщяха от предизвиканата от слънцето пот.

— Дали да не отворим? — попита Клер, застанала до нея. Сестра Луиза също беше чула звънеца и слизаше по стълбите.

Арнет пое дълбоко въздух, за да се успокои.

— Разбира се, сестри.

Отвори вратата, но остави преградата затворена и заключена. Двамата се приближиха.

— С какво да ви помогнем, господа?

По-възрастният посегна към джоба на гърдите си и извади малък сгъваем портфейл. Отвори го и тя веднага видя инициалите: ФБР.

— Госпожо, аз съм специален агент Улгаст. Това е специален агент Дойл.

Миг само и портфейлът изчезна, прибран във вътрешния джоб на сакото му. На брадичката му видя следа от резка от сутрешното бръснене.

— Простете, че ви притесняваме в събота сутрин…

— Заради Ейми е — каза Арнет. И за нея беше необяснимо как го изтърси без да се усети, сякаш той някак я е принудил. Мъжът мълчеше и затова тя додаде:

— Нали? Заради Ейми е.

По-възрастният агент, чието име вече беше изхвърчало от ума ѝ, отмести поглед от Арнет към сестра Клер и ѝ се усмихна успокоително, преди погледът му отново да се насочи към Арнет.

— Да, госпожо. Точно така. Заради Ейми е. Дали ще е удобно да влезем? За да зададем на вас и на останалите дами няколко въпроса?

Озоваха се в дневната на Обителта на сестрите на милосърдието: двама едри мъжаги в тъмни костюми, от които се носеше мъжки аромат. Тромавото им присъствие сякаш преобрази стаята и я смали. Освен в случаите, в които ги посещаваха хора заради някой и друг ремонт или пък идваше отец Фаган от енорийското си жилище, други мъже не бяха стъпвали в къщата.

— Съжалявам, офицери — каза Арнет, — може ли отново да ми кажете имената си?

— Разбира се — отново същата внушаваща доверие, предразполагаща усмивка. По-младият не беше продумал нито дума до този момент. — Аз съм агент Улгаст, това е агент Дойл — огледа се. — Е, тук ли е Ейми?

Сестра Клер се намеси.

— Защо я търсите?

— Опасявам се, че не мога да ви кажа всичко. Но трябва да знаете, заради собствената ви безопасност, че Ейми е федерален свидетел. Тук сме, за да ѝ осигурим защита.

Федерална защита! Паника обхвана Арнет. Беше по-лошо, отколкото си мислеше. Федерална защита! Като по телевизията и онези полицейски сериали, които не искаше да гледа, но понякога го правеше, защото останалите монахини държаха да ги гледат.

— Какво е направила Лейси?

Агентът заинтригувано изви вежди.

— Лейси ли?

Опита се да се престори, че знае нещо, да я накара да говори и да измъкне информация от нея, за Арнет беше пределно ясно. А и тя точно това беше направила. Каза им името на Лейси. Никой нищо не беше споменавал за Лейси, само Арнет. Усещаше как мълчанието на останалите монахини я притискаше отзад.

— Сестра Лейси — обясни Арнет. — Тя ни каза, че с майката на Ейми са приятелки.

— Разбирам — погледна към другия агент. — Ами тогава може би е най-добре да поговорим с нея.

— Има ли някаква опасност за нас? — попита сестра Луиза.

Навъсена, сестра Арнет се обърна към нея.

— Сестро, знам, че намеренията ви са добри. Но нека аз се оправя с този въпрос, моля.

— Нямам предвид точно опасност — обясни агентът. — Но според мен най-добре ще е да поговоря с нея. Тя тук ли е?

— Не — каза сестра Клер. Стоеше, заела предизвикателна поза със скръстени на гърди ръце. — Излязоха. Преди около час.

— Знаете ли къде са отишли?

Възцари се мълчание. После от вътрешността на къщата се разнесе телефонен звън.

— Господа, моля да ме извините — каза Арнет.

Оттегли се в кухнята. Сърцето ѝ биеше лудо. Благодарна беше за прекъсването, защото така можеше да поразмисли. Когато обаче вдигна телефона, от другата страна чу непознат за нея глас.

— Обителта ли е? Знам, че съм ви виждал наоколо, дами. Простете, че така ви звъня.

— С кого говоря?

— Извинете ме — мъжът говореше припряно, думите му звучаха хаотично. — Казвам се Джо Мърфи. Аз съм началникът на охраната в зоопарка на Мемфис.

Зад гласа му се чуваше суматоха. Изведнъж се обърна към друг човек: Отворете вратата, каза той. Направете го веднага и толкова.

После отново се върна на телефона.

— Известно ли ви е дали някоя от монахините не е наблизо заедно с едно момиченце? Чернокожа дама, облечена като вас.

Трептяща безтегловност, като рояк пчели, изпълни сестра Арнет. В тази съвършена сутрин нещо се беше случило, нещо ужасно. Вратата на кухнята се отвори. Агентите влязоха в стаята, водени от сестра Клер и сестра Луиза. Всички бяха вперили поглед в нея.

— Да, познавам я — Арнет се мъчеше да заглуши думите си, но знаеше, че е безсмислено. — Какво има? Какво става?

Известно време линията остана тиха. Мъжът от зоопарка беше закрил слушалката с ръка. Когато вдигна ръката си, Арнет чу викове и детски плач, а зад него животински ревове. Маймуни, лъвове, слонове и птици крещяха, ревяха и пищяха. На Арнет ѝ трябваше само миг, за да осъзнае, че звуците, които чуваше, не идваха от слушалката, ами от отворения прозорец.

— Какво става? — умолително попита тя.

— Най-добре елате тук, сестро — каза мъжът. — Това е най-дяволското нещо, което съм виждал.

Мокра до кости и останала без дъх, Лейси тичаше с Ейми на ръце, притиснала момиченцето до гърдите си. Ейми здраво беше обвила кръста ѝ с крачетата си. Двете се бяха загубили в лабиринта от пътеки в зоопарка. Ейми плачеше, хлипаше в блузата на Лейси, какво съм аз, какво съм аз. Тичаха и другите. Започнало се беше с мечките, чието поведение ставаше все по-възбудено, докато Лейси не дръпна Ейми от стъклото. После зад тях морските лъвове се замятаха насам-натам из водата с вманиачен бяс. Когато се втурнаха към центъра на зоопарка, тревопасните животни, газелите и зебрите, окапите и жирафите започнаха да се въртят в кръг, тичаха и се блъскаха в оградите. Ейми го предизвикваше, разбра Лейси, нещо у Ейми го предизвикваше. Каквото и да се беше случило с полярните мечки, в този момент то се случваше с всички животни. Не само сред животните, но и сред хората в зоопарка се възцаряваше хаос. Отминаха слоновете и изведнъж тя усети колко големи и огромни животни са. Слоновете тъпчеха земята с огромните си лапи, а ревът им прорязваше мемфиската жега. Един носорог се втурна върху оградата, разнесе се страхотен трясък като от автомобилна катастрофа и започна диво да я удря с огромния си рог. Изведнъж въздухът се изпълни с тези звуци, силни и страховити, изпълнени с болка, а хората тичаха с всички сили и викаха имената на децата си, блъскаха се, бутаха се, тъпчеха се. Лейси тичаше с всички сили, а тълпата оставаше назад.

— Това е тя! — извиси се глас и думите настигнаха Лейси отзад, удариха я като стрела. Лейси се извърна и видя мъжа с фотоапарата, насочил пръст право към нея. Стоеше до човек от охраната, облечен в дреха в пастелно жълто. — Това е детето!

Без да изпуска Ейми от ръцете си, Лейси се обърна и побягна покрай клетките на разкрещелите се маймуни, езерото, в което лебедите кряскаха и пляскаха с огромните си, непотребни криле, високите клетки се пръскаха от крясъците на птиците от джунглата. Ужасена тълпа се изливаше от помещението със змиите. Група изпаднали в паника ученици в еднакви червени тениски изникна на пътя на Лейси и тя ги заобиколи, едва не се спъна, но успя да се задържи. Земята под нея беше осеяна с останки от рекламни листовки, брошури и малки късчета от дрехи, разтопени следи от полепнал по хартията сладолед. Група мъже се втурнаха покрай нея задъхани, единият от тях носеше пушка. Отнякъде се чу глас, който със спокойствието на робот повтаряше: „Зоопаркът е затворен. Моля, насочете се към най-близкия изход. Зоопаркът е затворен…“

Сега Лейси се движеше на зигзаг, търсеше изход, но не откриваше такъв. Лъвовете ревяха, а също бабуините и меркатите — маймуните, които чуваше през прозореца на стаята си в летните нощи. Крясъците идваха отвсякъде, изпълваха съзнанието ѝ като хор, рикошираха като изстрели от пушка, като пушките в полето, като гласът на майка ѝ, която крещеше от прага: Бягайте, бързо, колкото можете.

Спря. И тогава го усети. Усети го. Сянката. Мъжът, който не беше там, но и беше. Мъжът идваше за Ейми, Лейси вече го знаеше. Това ѝ казваха животните. Тъмният мъж щеше да отведе Ейми към онова поле, с клоните, които някога Лейси беше наблюдавала в безкрайните часове, докато лежеше и гледаше как небето просветлява и нощта се превръща в ден, заслушана в шумовете от случващото се с нея и писъците, които излизаха от устата ѝ. Но тя беше изпратила съзнанието си далеч от тялото си, нагоре, нагоре към небесните пътища, към рая, където беше Бог, а момиченцето в полето беше някой друг, за нея непознат. Светът се беше свил до изпълнена с топлина светлина, която щеше да я защитава винаги.

В устата ѝ пареше от солен привкус, но не беше само от водата от басейна. Лейси вече ридаеше, гледаше към пътя през проблясващата завеса от сълзи и с ожесточение прегръщаше Ейми. Тогава го видя, павилионът за закуски. Изскочи пред нея като светлина от фар, павилионът за закуски с грамадния чадър, където беше купила фъстъците, зад него като зинала паст беше широката врата на изхода. Пазачи в жълти дрехи крещяха в радиостанциите си и трескаво насочваха хората. Лейси пое дълбоко дъх и се смеси с тълпата, притиснала Ейми до гърдите си.

Беше на няколко стъпки от изхода, когато една ръка я сграбчи. Обърна се рязко, един от пазачите. Със свободната си ръка жестикулираше над главата ѝ, към някой друг, хватката му стана по-здрава.

Лейси. Лейси.

— Госпожо, моля придружете ме…

Не искаше да чака. Рязко и с всички сили го изблъска, усети как тълпата се огъва. Зад себе си чу стонове и викове от нападали хора. Пазачът ѝ викаше да спре. Вече вън от изхода, Лейси се насочи към паркинга, покрай нея запищяха сирени. Обливаше я пот и дишаше тежко. Ясно ѝ беше, че може да падне при всяка стъпка. Не знаеше къде отива, но и нямаше значение. Далече, мислеше си, далече. Бягайте с всички сили, деца. Далече с Ейми, далече.

И изведнъж иззад нея, някъде в зоопарка, чу изстрел от автомат. Изстрелът разряза въздуха и смрази Лейси. Във внезапната тишина, която го последва, изневиделица се появи ван и закова пред нея. Ейми се беше отпуснала на гърдите ѝ. Техният ван беше, видя Лейси, онзи, който използваха монахините, големият син ван, с който стигаха до Кухнята за бедни и ходеха на покупки. Сестра Клер караше, все още облечена в анцуга си. Следваше ги втори, черен автомобил. Сестра Арнет изскочи от вана. Около тях тълпата стремително се изнасяше, колите им с бърза скорост напускаха паркинга.

— Лейси, какво за…

От втория автомобил излязоха двама мъже. От тях струеше мрак. Сърцето на Лейси се сви, гласът ѝ застана като коркова тапа в гърлото ѝ. Не ѝ трябваше да ги вижда, за да разбере кои са. Твърде късно! Всичко е загубено!

— Не — обърна се назад. — Не!

Арнет я сграбчи за ръка.

— Сестро, спри се!

Приближаваха към нея. Някакви ръце се опитваха да изтръгнат детето от ръцете ѝ. С всички сили, Лейси продължаваше да притиска и гушка Ейми към себе си.

— Не им позволявай! — плачеше Ейми. — Помогни ми!

— Сестра Лейси, тези мъже са от ФБР! Моля те, направи каквото казват!

— Оставете я! — Лейси вече беше на земята. — Оставете я! Оставете я!

Арнет ѝ я отне. В крайна сметка не друг, а сестра Арнет взе Ейми от ръцете ѝ. Също като на полето, Лейси риташе, бореше се и пищеше.

— Ейми, Ейми!

Изхлипа дълбоко, последните ѝ сили я напуснаха. Взеха ѝ Ейми и около нея мястото опустя. Чуваше гласа на момиченцето да я вика през плач: Лейси, Лейси, Лейси, а после приглушеното хлопване на вратата на колата, зад която затвориха Ейми. Чу шума на двигателя, колелата се завъртяха, автомобилът потегли с висока скорост. Зарови лице в ръцете си.

— Оставете ме, оставете ме, оставете ме — хлипаше тя. — Оставете ме, оставете ме, оставете ме.

До нея вече беше Клер. Обгърна с ръка треперещите рамене на Лейси.

— Всичко е наред, сестро — каза тя. Лейси чу, че тя също плаче. — Всичко е наред. Вече си в безопасност.

Но не беше. Не беше. Никой не беше в безопасност, нито Лейси, нито Клер или Арнет, жената с бебето или пазачът с жълтата риза. Лейси го знаеше. Как можеше Клер да ѝ приказва, че всичко е наред? Не беше наред. Това ѝ говореха гласовете през всичките тези години, още от нощта в полето, когато беше момиченце.

Лейси Антоанет Кудото. Слушай. Виж.

Вътре в себе си тя го видя, най-накрая прозря: нахлуващите армии и пламъците на сражението. Гробовете и траповете, предсмъртните стонове на стотици милиони души, възцаряващия се мрак, като разперило се над земята черно крило, последните, горчиви часове на жестокост и скръб, на ужасни, последни бягства, великото господство на смъртта над всичко, опустелите градове, потънали в тишина, ненарушавана от сто години. Всичко това предстоеше да се случи. Лейси ридаеше и ридаеше. Защото седнала на тротоара в Мемфис, Тенеси, тя видя и Ейми, нейната Ейми, която Лейси не успя да спаси, както не можа да спаси и себе си. Видя застиналата във времето и безименна Ейми да се скита из забравения, лишен от светлина свят, сама и безмълвна. От устата ѝ се чуваше само:

Какво съм аз, какво съм аз, какво съм аз.

Седем

Картър се намираше на някакво студено място. Това можеше да каже най-напред. Първо го качиха на самолет. Картър никога не се беше качвал на самолет и му се искаше да седне до илюминатора, но го наблъскаха отзад при разните там раници, лявата му китка беше прикована до тръба. Двама войници го наблюдаваха, а щом излезе на стълбите, които водеха надолу към площадката, студ проряза дробовете му. Картър не мръзнеше за пръв път, всеки, който е спал под хюстънската магистрала през януари, знае какво е студ, но студът на това място беше различен, толкова сух, че усещаше как устните му се сгърчват. Ушите му заглъхнаха. Късно беше, кой знае колко беше късно, но територията на летището беше осветена като затворнически двор. От върха на стълбището Картър преброи над десет самолета. От онези грамадните, с огромни врати, които се разтваряха на гърба като детска пижама. Из площадката при хангара сновяха електрокари, товарни платформи с камуфлажни бои. Зачуди се дали пък няма да го правят някакъв войник, дали срещу това е продал живота си.

Улгаст: спомни си името. Колко интересно се беше доверил на този човек. Картър отдавна на никого не беше вярвал. Но у Улгаст имаше нещо, което го накара да повярва, че този мъж знае точно къде се намира.

Ръцете и краката на Картър бяха в окови и той внимателно заслиза по стълбицата, като внимаваше да пази равновесие. Един от войниците вървеше пред него, а другият го следваше. Нито един от двамата не беше проговорил на Картър, нито пък бяха разменили дума помежду си. Носеше яке над гащеризона си, който стоеше с отворен цип заради оковите и вятърът с лекота го пронизваше. Поведоха го през полето към ярко осветен хангар, където стоеше ван. Щом се приближиха, вратата се отвори с плъзгане.

Първият войник го мушна с автомата си.

— Влизай.

Картър се подчини, после чу слабо бръмчене от мотор и вратата се затвори след него. Поне седалките бяха удобни, не като твърдите пейки в самолета. Единствената светлина идваше от малката лампа на тавана. Чу две потупвания по вратата и ванът потегли.

Дремнал беше в самолета, затова не беше толкова уморен, че да заспи. Нямаше прозорци, нито пък имаше кой да му каже колко е часът. Не можеше да каже колко път са изминали, нито в каква посока. Прекарал беше в седене дълги месеци от своя живот, затова нищо не му пречеше да поседи още малко. Остави всички мисли от съзнанието му да се стопят за известно време. Времето течеше, а после усети как ванът намалява скоростта. От другата страна на преградата, която го изолираше от отделението на шофьора, се дочуха приглушени гласове, но Картър не разбра за какво става дума. Ванът потегли и пак спря.

Вратата се отвори с плъзгане и се показаха двамата войници, които се разтъпкваха в снега, бели момчета, облечени с якета над бойните униформи. В мрака зад войниците ярко сияеше осветеният оазис на Макдоналдс. Картър чу шума от движение на автомобили и разбра, че са на магистрала. Въпреки че все още беше тъмно, по цвета на небето личеше, че се зазорява. Краката и ръцете му бяха изтръпнали от седенето.

— Ето — каза един от охраната му и му хвърли кесия. Забеляза, че другият поглъща последната хапка от сандвич. — Закуска.

Картър отвори кесията, която съдържаше хамбургер и картофен шницел, обвити с хартия, и пластмасова чаша със сок. Гърлото му беше сухо от студа и му се искаше още малко сок или дори вода. Изпи го набързо. Толкова сладко беше, че зъбите му скрипнаха.

— Благодаря.

Войникът се прозя в ръка. Картър се чудеше защо ли са толкова любезни. Изобщо не приличаха на Клещите и останалите. Носеха оръжие на коланите си, но не се държаха като голямата работа.

— Остават ни още два часа — каза войникът, когато Картър се нахрани. — Нямаш ли нужда да пуснеш една вода?

Последно Картър го беше правил в самолета, но дотолкова беше пресъхнал, та реши, че у него нищо не е останало за тази цел. От край време си беше такъв, можеше да стиска с часове. Сети се обаче за ресторанта Макдоналдс, за хората в него, уханието на храната и блестящите светлини, разбра, че иска да ги види.

— Така мисля.

Войникът се качи във вана, тежките му ботуши издрънчаха по металния под. Присви се в тясното място, извади блестящ ключ от кесията на колана си и отключи оковите. Антъни успя да види лицето му отблизо. Косата му беше рижа и нямаше повече от двайсет години, плюс-минус година.

— Без закачки, разбра ли? — каза на Антъни. — Закачки не се предвиждат.

— Няма, сър.

— Ето, вдигни си ципа на якето. Отвънка е шибан студ.

Поведоха го през паркинга. Вървеше между двамата, но не го докосваха. Картър вече не си спомняше кога за последно е отишъл някъде без нечия чужда ръка да лежи някъде по тялото му. Повечето от колите на паркинга имаха регистрационни номера от Колорадо. Въздухът миришеше на чистота, като почистващ препарат с боров аромат, усети мириса на планините, които се извисяваха нагоре. По земята имаше сняг, натрупан на купчини встрани на паркинга и покрит с лед. Само веднъж или два пъти през живота си беше виждал сняг.

Войниците почукаха на вратата на тоалетната и когато никой не отговори, въведоха вътре Картър. Единият влезе, а другият остана да наблюдава вратата. Имаше две бидета и Картър зае едното. Войникът, който го съпровождаше, застана над другото.

— Дръж ръцете си така, че да ги виждам — каза войникът и се засмя. — Майтапя се.

Картър приключи и се запъти към умивалника да си измие ръцете. Ресторантите Макдоналдс, които си спомняше от Хюстън, бяха доста мърляви, особено тоалетните. Когато живееше на улицата, използваше един в Монтроуз да се поизмие понякога, докато шефът не го спипа и го изгони. Този обаче беше хубав и чист, имаше сапун с аромат на цветя и малка саксия с растение до умивалника. Изми ръцете си, без да бърза, остави топлата вода да облива кожата му.

— Сега и растения ли имат в Макдоналдс? — попита войника.

Войникът го изгледа слисан, после се разсмя.

— Колко време си липсвал?

Картър не разбираше къде беше смешното.

— По-голямата част от живота си — отвърна той.

Когато излязоха от помещението, първият войник се редеше на опашка, затова и тримата зачакаха. Не беше минавало толкова време без някой да постави ръка на рамото му. Картър бавно огледа помещението. Двама мъже седяха на самостоятелни маси, едно или две семейства, жена с момче тийнейджър, което играеше на джобния си компютър. Всички бяха бели.

Стигнаха до щанда и войникът поръча кафе.

— Искаш ли нещо друго? — попита Картър.

Картър за миг се замисли.

— Имат ли тук чай с лед?

— Чай с лед имате ли? — войникът попита момичето зад тезгяха.

Тя сви рамене. Шумно дъвчеше дъвка.

— Топъл чай.

Войникът погледна към Картър, който отказа с поклащане на глава.

— Само кафе.

Войниците се казваха Полсън и Дейвис. Казаха си имената на връщане към вана. Единият беше от Кънектикът, другият от Ню Мексико. Картър обаче ги бъркаше и не успяваше да ги различи, защото не беше посещавал и двете места. Дейвис беше червенокосия. Оставиха малкото прозорче между двете отделения на вана отворено за останалата част от пътуването. Не му сложиха и белезниците. Бяха в Колорадо, както предположи, но когато наближаваха пътна табела, войниците го предупреждаваха да си затвори очите и се смееха, сякаш е някаква страхотна шега.

След известно време напуснаха междущатската магистрала и тръгнаха по селски път, който следваше извивките на планините. Седнал на първата седалка в отделението за пътници, Картър можеше през предното стъкло да види част от пейзажа, покрай който минаваха. Снегът се трупаше високо от двете страни на пътя. Картър не виждаше никакви градове, само веднъж в отсрещното платно се зададе кола, светлината от фаровете ѝ просветна сред снежна вихрушка, докато отминаваше. За пръв път беше в толкова слабо населено място. Часовникът на таблото показваше, че е малко след шест сутринта.

— Студено е тук — каза Картър.

Полсън шофираше, другият, Дейвис, четеше книжка с комикси.

— Тук си прав — каза Полсън. — По-студено е от корсета на Бет Поуп.

— Коя е Бет Поуп?

Полсън сви рамене, взрял поглед над волана.

— Едно момиче, което знам от гимназията. Имаше, как се казваше, сколиоза.

Картър не знаеше какво е и сколиоза. Но на Полсън и Дейвис им се виждаше голяма забава. Ако Улгаст е имал предвид да работи с тези двамата, той нямаше да има нищо против.

— Това Акуамен ли е? — обърна се Картър към Дейвис.

Дейвис му подаде две книжки с комикси от купчината, Лигата на отмъщението и една за Х-мен. Тъмно беше, за да чете думите, но Картър обичаше да гледа и картинките, които така или иначе разказваха историята. Този Уолвърайн беше голямо копеле. Картър открай време хем го харесваше, хем изпитваше съжаление към него. Сигурно на човек, който има толкова много метал в костите си, хич не му е весело, а и непрекъснато някой от хората, които обичаше, умираше или пък го убиваха.

След около час Полсън спря вана.

— Извинявай, пич — каза на Картър. — Ама трябва пак да те заключим.

— ’Сичко е наред — каза Картър и кимна. — Добре беше така.

Дейвис слезе от мястото на пасажера и заобиколи. През отворената врата нахлу студен въздух. Дейвис постави отново оковите и прибра ключа в джоба си.

— Добре ли е?

Картър кимна.

— Колко още ни остава?

— Не е много — отговори му той.

Продължиха пътя. Картър разбра, че се изкачват. Не можеше да види небето, но предположи, че скоро ще съмне. Докато забавяха, за да преминат по дълъг мост, вятърът се блъскаше във вана.

Вече бяха от другата страна на моста, когато Полсън срещна погледа му в задното стъкло.

— Знаеш ли, ти не приличаш на другите — каза той. — Какво си направил всъщност? Ако нямаш нищо против въпроса ми.

— Кои други?

— Ами знаеш. Другите като теб. Осъдените. — Извърна глава към Дейвис. — Помниш ли онзи, Бабкок?

Поклати глава и се разсмя.

— Да му имам и късмета, що за шибана работа.

Погледна отново към Картър.

— Не беше като теб, казвам ти, ти си различен.

— Не съм луд — каза Картър. — Съдията каза, че не съм.

— Ама си пречукал някого, нали? Иначе нямаше да си тук.

Картър се почуди дали пък тия приказки нямаше да са част от работата му, дали този разговор е част от сделката.

— Казаха, че съм убил една дама. Но аз не съм искал.

— Коя беше? Жена, приятелка, такава ли беше работата? — Полсън не спираше да му се хили в задното огледало, очите му блестяха от любопитство.

— Не — сподавено рече Картър. — Подрязвах поляната на дамата.

Полсън се разсмя и отново погледна към Дейвис.

— Слушай само. Подрязвал поляната на дамата.

Погледна пак към Картър в огледалото.

— Такъв дребосък като теб, че как успя?

Картър не знаеше какво да отговори. Вече имаше някакво лошо предчувствие, май тези двамата бяха любезни с него, само за да му объркат главата.

— Хайде де, Антъни. Ние ти дадохме хамбургер, нали? Заведохме те до тоалетната? Можеш да ни кажеш.

— Мамка му — каза Дейвис към Полсън. — Затваряй си устата. Почти стигнахме, какъв е смисълът?

— Смисълът е — каза Полсън и пое въздух, — че искам да разбера какво е направило приятелчето? Изнасили ли я, преди да я пречукаш? Така ли стана?

Картър усети как лицето му пламва от срам.

— Никога не бих направил такова нещо — успя да каже той.

Дейвис се обърна към Картър.

— Не го слушай тоя ръб. Нищо не трябва да казваш.

— Стига де, тоя пич е малоумен. Не виждаш ли? — Очите на Полсън гледаха настървено Картър в задното огледало. — Обзалагам се, че това е станало, нали? Обзалагам се, че си изчукал сладката бяла дама, чиято поляна си косял, нали така, Антъни?

Картър усети как гърлото му се стяга.

— Ня… ма… нищо… да кажа.

— Знаеш какво ще направят с теб, нали? — попита Полсън. — Да не си си мислил, че си тръгнал на безплатна екскурзия?

— Затваряй си веднага устата, мамка му — каза Дейвис. — Ричардс ще ни съдере задниците и на двамата за тази работа.

— Да, да му го начукам и на него — каза Полсън.

— Онзи мъж… каза, че имам работа — едва проговори Антъни. — Каза било важно. Каза… специален съм.

— Специален — изсмя се на думата Полсън. — Специален си, и още как.

Продължиха пътуването в тишина. Картър погледна към пода на вана, беше замаян и му се повдигаше. Искаше му се да не беше ял хамбургера. Заплака. Не помнеше кога за последно е плакал. Никой нищо не беше споменал за изнасилване на жената, поне доколкото си спомняше. Питаха го за момиченцето, но той винаги отричаше, а това си беше и самата Божа истина, кълнеше се той. Мъничката беше на не повече от пет години. Само се опитваше да ѝ покаже жаба в тревата. Помисли си, че ще ѝ хареса да види костенурчето, мъничко като нея. Нищо повече не искаше да направи. Никой не беше правил такива неща за него, когато беше малко момче. Ела, миличка, искам да ти покажа нещо. Едно мъниче също като теб.

Поне знаеше какво представлява Теръл, какво щеше да му се случи там. Никой нищо не беше казвал за изнасилване на дамата, госпожа Ууд. Онзи ден в двора тя изхвърча от къщата вбесена, крещеше и казваше на момиченцето да бяга. И не беше негова грешка, че падна, той само се опитваше да я успокои, да ѝ каже, че нищо не се е случило, че ще си тръгне и никога повече няма да се върне, ако това е, което тя иска. Нямаше да се противи да си тръгне, беше съгласен и с останалото, когато му се случи. Но тогава дойде Улгаст и му беше казал, че може да не иде на инжекцията все пак, обърнал беше мислите на Картър в друга посока, а сега ето го къде е. И в двата случая нищо нямаше никакъв смисъл. Прилоша му от тези мисли и се разтресе до кости.

Вдигна глава и свари Полсън да му се хили. Разшири очи.

— Паа! — Полсън удари по волана и избухна в смях, сякаш беше казал най-голямата смешка в живота си. После рязко затвори прозорчето.

Улгаст и Дойл вече бяха някъде в Южен Мемфис. Мъчеха се да излязат от предградията на града през лабиринт от улици. Цялата работа от самото начало беше тръгнала на зле. Улгаст нямаше никаква представа какво е станало в зоопарка, а пък и онази жена, възрастната монахиня, Арнет, се беше борила с другата, Лейси, за да измъкне момичето от ръцете ѝ.

Момиче. Ейми БФ. Сигурно нямаше навършени шест години.

Улгаст беше на път да се откаже, но тогава жената пусна момичето, възрастната жена го подаде на Дойл, който я отнесе до колата, преди Улгаст да може да каже и дума. Друго, освен да се махнат оттам колкото се може по-бързо след това, не им оставаше. Трябваше да тръгнат преди местните власти да са изникнали и да са започнали с въпросите. Кой ли знае колко свидетели имаше. Събитията се развиха светкавично.

Трябваше да зареже колата. Трябваше да позвъни на Сайкс. Налагаше се да ги измъкне от Тенеси. Всичко в този ред. И веднага. Ейми лежеше на задната седалка, извърнала лице, стиснала здраво плюшеното зайче, което беше извадила от раницата си. Преблаги Исусе, какво беше сторил? Шестгодишно момиченце!

Улгаст влезе в бензиностанцията на унил жилищен квартал с открити пазари и спря двигателя. Обърна се към Дойл. Нито един от двамата не беше проговарял от момента на зоологическата градина.

— Какво по дяволите ти става?

— Брад, слушай…

— Луд ли си? Погледни я само. Това е дете.

— Просто се случи — Дойл поклати глава. — Такава лудница беше. Добре, може и да прецаках работата, признавам го. Но какво трябваше да направя?

Улгаст въздъхна дълбоко, полагаше усилия сам да се успокои.

— Чакай тук.

Излезе от колата и набра номера на обезопасената линия на Сайкс.

— Имаме проблем.

— При вас ли е?

— Да. При нас е. Тя е дете. Мамка му.

— Агент, знам, че сте ядосан…

— Дяволски сте прав, че съм ядосан. А имаме и петдесет свидетели на случилото се, като се започне с монахините. Искам да я оставя в най-близкия полицейски участък.

Сайкс за момент замълча.

— Агент, моля ви, стегнете се. Просто се махнете от щата. После ще измислим как да постъпим.

— Никакво после няма. Нищо подобно не съм се съгласявал да върша.

— По гласа ви разбирам, че сте разстроен. Имате право. Къде сте?

Улгаст пое дълбоко дъх, за да овладее гнева си.

— На бензиностанция. Южен Мемфис.

— Тя добре ли е?

— Физически.

— Не правете глупости.

— Вие заплашвате ли ме? — Но още като изричаше думите, Улгаст осъзна ситуацията с внезапна, смразяваща яснота. Отминал беше мигът, в който положението още беше под контрол. Сега вече бяха бегълци.

— Не е необходимо — каза Сайкс. — Очаквайте позвъняването ми.

Улгаст затвори телефона и се върна в бензиностанцията. Служителят, спретнат индиец с тюрбан, седеше зад бронирано стъкло и гледаше религиозно предаване по телевизията. Момиченцето сигурно беше гладно. Улгаст купи соленки с фъстъчено масло, шоколадово мляко и ги занесе на касата. Вдигна глава, видя камерите. Джобният компютър зазвъня на кръста му. Набързо плати и излезе.

— Мога да ви осигуря кола извън Литъл Рок — каза Сайкс. — Офицер от местния офис ще се срещне с вас, ако ми дадете адрес.

Литъл Рок беше на поне два часа път от тук. Прекалено дълго. Двама мъже в костюми, малко момиченце, черна кола. По-набиващо се на очи не можеше да бъде. Монахините сигурно бяха дали и номера на колата. Изключено беше да преминат през скенера на моста. Ако момиченцето е обявено за жертва на отвличане, щеше да е обявено жълто ниво на опасност в системата.

Улгаст се огледа. От другата страна на булеварда видя автокъща за коли втора употреба, над която се вееха рекламни банери. Повечето от колите бяха боклуци, стари модели, които лапаха бензин като лами, вече нямаше кой да си ги позволи. С лице към улицата стоеше паркиран старомоден шевролет, модел отпреди десет години. На предното му стъкло пишеше ЛЕСНО ФИНАНСИРАНЕ.

Улгаст каза на Сайкс какво иска. В колата даде на Дойл млякото и бисквитките за Ейми и забърза през булеварда. Мъж с огромни очила и веещ се извит над челото бретон излезе от караваната, щом Улгаст се приближи до шевролета.

— Красавица, нали?

Накара мъжа да свали до шест стотачки, което означаваше почти всичките му пари в брой. Сайкс трябваше да разреши и въпроса с парите. Събота беше и документите за колата нямаше да влязат в компютрите на Отдела по превозни средства до понеделник сутрин. Дотогава щяха да са далече.

Дойл го последва до жилищен комплекс на около километър и половина. Паркира колата отзад, далече от пътя и занесе Ейми в шевролета. Не е идеалният вариант, но след като Сайкс намереше някой, който да заличи колата до края на деня, нямаше да могат да ги проследят. В купето на шевролета натрапчиво миришеше на лимонов ароматизатор, иначе беше чисто и удобно, а и показателите на километража не бяха лоши, под сто и петдесет хиляди километра.

— Колко пари в брой имаш? — обърна се към Дойл.

Събраха парите си. Оставаха им малко над триста долара. Най-малко двеста щеше да им излезе да напълнят резервоара, но с толкова гориво щяха да стигнат до западен Арканзас, а може дори и до Оклахома. Може би някой щеше да ги пресрещне с пари в брой, както и с нова кола.

Поеха обратно към Мисисипи и завиха на запад към реката. Денят беше ясен, само няколко облачета се носеха на небето. На задната седалка Ейми седеше неподвижна като издялана от камък. От цялата работа на Улгаст му се повдигаше, шевролета си беше подвижно местопрестъпление. Засега обаче щеше да ги изведе от щата. След това, Улгаст не знаеше.

Когато стигнаха моста, наближаваше един.

— Минаваме ли, как мислиш? — попита Дойл.

Улгаст остана с поглед, вперен пред себе си.

— Ще разберем.

Вратите на пропуска бяха отворени, мястото на охраната запустяло. Преминаха лесно над широката мътна река, набъбнала от пролетните порои. Под тях, дълга редица баржи очевидно се движеше в посока север, срещу покритото с мъгла течение. Скенерът щеше да регистрира номера на колата, но тя все още се водеше на търговеца на коли. Щяха да минат дни, докато го изровят, да проверят видеозаписите и да ги свържат с момиченцето и колата. От другата страна пътят се спускаше към откритите полета на заливаните райони, прогизнали от водата. Улгаст внимателно беше обмислил пътя, нямаше да минат покрай достатъчно голям град, чак докато не приближат Литъл Рок. Включи автопилота на деветдесет километра в час, възможната граница, и се отправи отново на север. Чудеше се как Сайкс е предвидил постъпките му.

Когато ванът, който караше Антъни Картър, влезе в двора на Комплекса, Ричардс спеше в офиса си, опрял глава на бюрото. Телефонът му иззвъня и го събуди. Обаждаха се от кабината на охраната, съобщаваха, че Полсън и Дейвис са отвън.

Той потърка очи, разсъни се.

— Веднага го въведете.

Реши да остави Сайкс да спи. Изправи се и се протегна. Обади се за човек от медицинския състав и охраната, с които да се срещнат. Облече сакото си и се изкачи до приземното ниво. Товарната платформа се намираше зад сградата, от южната страна, към гората, а зад гората беше устието на реката. Комплексът от сгради преди беше помещавал някакъв дом, място за оттеглили се изпълнителни директори на корпорации и високопоставени правителствени чиновници. Ричардс имаше мъглява представа за историята на мястото. Преди Специални оръжия да го вземат, то беше стояло затворено най-малко десет години. Коул наредил да разрушат Хижата парче по парче, да издълбаят земята под нея и да изградят електроцентралата, после възстановили първоначалния външен вид.

Ричардс излезе в студа и мрака. Широка стряха висеше над бетонната платформа, пазеше повърхността му чиста от сняг и го скриваше от останалата част от комплекса. Погледна часовника си: 07:12. Вече, реши той, Антъни Картър сигурно е психологическа развалина. С останалите обекти имаха време за съгласуване. Но Картър направо го измъкнаха изпод ноктите на смъртта и пристигаше тук за по-малко от ден. Умът му сигурно се въртеше с обороти на сешоар. В следващите два часа най-важното щеше да е да го удържат спокоен.

Фаровете на пристигащия ван осветиха мястото. Ричардс слезе по стъпалата, докато войниците от наряда, с оръжие на кръста, не изскочиха от снега. Ричардс им каза да се държат настрана и да приберат оръжията си. Чел беше документацията за Картър и се съмняваше, че ще прояви агресивност. Момчето беше като кротко агне.

Полсън загаси двигателя и изскочи от вана. На плъзгащата се врата на вана имаше клавиатура за парола, на която той натисна числата и изчака врата бавно да се отвори.

Картър седеше на предната седалка. Главата му беше килната настрана, но Ричардс видя, че очите му са отворени. Окованите му ръце лежаха в скута. Ричардс видя смачканата кесия от Макдоналдс на пода в краката му. Поне го бяха нахранили. Прозорчето между отделенията беше затворено.

— Антъни Картър?

Никакъв отговор. Ричардс отново повтори името му. Нищо, дори не помръдна. Картър изглежда беше в пълна кататония.

Ричардс се отмести от вратата и дръпна настрани Полсън.

— Така, казвайте сега — рече им той. — Какво стана?

Полсън пресилено сви рамене „защо аз?“.

— Представа нямам. Тоя пич просто се е скапал или кой знае.

— Не ме баламосвай, синко — Ричардс се обърна към другия с червената коса: Дейвис, който държеше куп комикси в ръката си. Комикси, за Бога. За хиляден път Ричардс си помисли, че това са деца.

— Ами ти, редник? — попита той Дейвис.

— Сър?

— Не се прави на идиот. Имаш ли какво да ми кажеш?

Погледът на Дейвис се стрелна към Полсън, след това се върна на Ричардс.

— Не, сър.

С тези двамата щеше да се разправя по-късно. Ричардс се върна към вана. Картър не беше помръднал и един мускул. Ричардс виждаше, че носът му тече, страните му бяха облени в сълзи.

— Антъни, казвам се Ричардс. Аз съм началник на охраната в това учреждение. Тези двамата повече няма да те притесняват, чуваш ли ме?

— Нищо не сме направили — замоли се Полсън. — Майтап беше. Ей, Антъни, не носиш ли на майтап?

Ричардс рязко се извърна към тях.

— Гласецът в главата не ти ли казва да си затваряш плювалника? Вслушай се в тоя гласец веднага.

— О, стига — изписка Полсън. — Тоя пич е психо или нещо такова. Ясно е за всеки.

Ричардс усети как и последната капка търпение у него се стопява като вода от продънена кофа. Мамка му. Без дума да каже, измъкна оръжието си от кръста. Дълъг Спрингфийлд, 45-и калибър, който използваше най-вече за да впечатлява: огромен пистолет, страховит. Беше грамаден, но удобен за използване, а на промъкналата се в товарната зона светлина от зазоряването титановата му обшивка сияеше заплашително и навеждаше на мисълта за механичната му ефикасност. С едно движение Ричардс махна предпазителя с палец и зареди, сграбчи Полсън за токата на колана му и го придърпа. Заби дулото под брадичката му.

— Не разбираш ли — тихо каза, — че съм в състояние да ти тегля куршума направо тук, само и само да видя усмивка на лицето на този мъж?

Тялото на Полсън се вцепени. Мъчеше се да извърне поглед към Дейвис или може би към войника от наряда, но се въртеше в погрешна посока.

— Какво бе, мамка му? — изломоти със свити мускули на гърлото си. Преглътна с усилие, адамовата му ябълка подскачаше срещу дулото на пистолета. — Не съм виновен. Не съм виновен.

— Антъни — каза Ричардс с все още приковани върху Полсън очи, — сега ти решаваш, приятел. Ти ми кажи. Не е ли виновен?

Тишина обвиваше вана. После тихо се чу:

— ’Сичко е наред. Не е виновен.

— Сигурен ли си? Защото ако не е, искам да ми кажеш. Ти решаваш.

Отново пауза.

— Не е виновен.

— Чу ли? — обърна се Ричардс към Полсън. Пусна колана на войника и махна оръжието. — Човекът казва, че си бил невинен.

Полсън изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да ревне за майка си. На товарната зона редникът от наряда избухна в смях.

— Ключът — нареди Ричардс.

Полсън посегна към колана си и го подаде на Ричардс. Ръцете му трепереха, дъхът му миришеше на повръщано.

— Сега се разкарай — нареди Ричардс. Хвърли поглед на Дейвис, който държеше купчинката си с комикси. — И ти се омитай, младежо, изчезвай оттук.

Изчезнаха в снега. За няколкото минути, изтекли след пристигането на вана, слънцето се беше издигнало над планините и посребрило леко въздуха. Ричардс се приведе и се качи във вана. Свали оковите на Картър.

— Добре ли си? Нараниха ли те някъде ония двамата?

Картър потри мокрото си лице.

— Не искаха нищо да направят.

Отметна крака от пейката и унило слезе на земята. Примигна и се озърна.

— Отидоха ли си?

Ричардс каза, че са си отишли.

— Какво е това място?

— Добър въпрос — кимна Ричардс. — Всичко с времето си. Гладен ли си, Антъни?

— Дадоха ми да ям. Хамбургери — очите на Картър съзряха войника от наряда, който стоеше на платформата над тях. Ричардс не успя нищо да прочете по изражението му. — Ами те? — попита.

— Те са тук заради теб. Ти си почетен гост, Антъни.

Картър присви очи към Ричардс.

— Щеше ли наистина да застреляш онзи, ако бях казал?

Нещо у Картър го подсети за Сайкс, как стоеше в офиса му с изгубено изражение и го питаше дали са приятели.

— А според теб? Мислиш ли, че щях да го убия?

— Не знам какво да мисля.

— Ами да си остане между нас, не. Нямаше. Само го стрясках.

— И аз така си помислих — на лицето на Картър изгря усмивка. — Помислих си, че е странно, обаче. Да се държиш така, както ти — поклати глава, позасмя се и отново се огледа. — Сега какво?

— Сега — каза Ричардс — с теб влизаме вътре, където е топло.

Осем

На свечеряване вече бяха на осемдесет километра след Оклахома Сити, профучавайки на запад през откритата прерия към стена от пролетни буреносни облаци, издигнали се над хоризонта като разцъфтяващи на кино цветя. Дойл беше задрямал на мястото до шофьора с глава, втъкната между седалката и прозореца, подложил под нея навитото си сако, за да се предпази от удари при дупки по пътя. В такива моменти Улгаст се улавяше, че завижда на Дойл заради способността му да забравя. Можеше да загаси лампите у себе си като десетгодишен хлапак, да наведе глава и да заспи навсякъде. Улгаст беше неимоверно изморен. Знаеше, че е най-добре да се сменят и да подремне. Но беше карал по целия път от Мемфис и допирът на ръцете му и волана беше единственото, което го караше да вярва, че все още му е останала да изиграе една карта.

След позвъняването до Сайкс, единственият им контакт беше в паркинг за товарни камиони извън Литъл Рок, където ги посрещна агент с плик пари. Три хиляди долара в банкноти от по двайсет и петдесет, както и нов автомобил от Бюрото, без отличителните знаци. Улгаст обаче реши, че шевролетът му харесва и иска да го задържи. Допадаше му големият, мощен двигател, как взима завоите със свистене и независимото окачване. От години не беше карал подобна кола. Жалко, че продаваха такава кола на автомобилното гробище. Когато агентът му подаде ключовете за седана на Бюрото, той ги отказа с властен жест, без дори да се замисли.

— Съобщиха ли вече за нас? — попита агента, новобранец с розово като резен шунка лице.

Агентът се намръщи объркан.

— Нищо такова не знам.

Улгаст обмисли думите му.

— Добре — каза накрая. — В такъв случай задръжте съобщението.

Агентът го накара да заобиколи откъм багажника на седана, който зееше отворен, готов да ги посрещне. Вътре ги чакаше черна чанта от дебел непромокаем материал, за която не беше молил, но очакваше да му бъде осигурена.

— Задръж колата — каза той.

— Сигурен ли сте? Трябва да я предам на вас.

Улгаст извърна поглед към шевролета, паркиран в края на паркинга между два неподвижни камиона. През задното стъкло виждаше Дойл, но не и момичето, което лежеше на задната седалка. Наистина искаше да продължат. Каквито и да бяха възможностите, те не включваха протакане. Чантата можеше и да му е от полза, а можеше и да не е. Стори му се по-правилно да я остави.

— В офиса кажи каквото решиш — каза той. — Имам нужда само от няколко книжки с картинки.

— Моля?

В друг момент Улгаст щеше да се разсмее. Затвори с ръка капака на багажника.

— Няма значение — каза той.

В чантата, разбира се, имаше оръжия и муниции, а вероятно и две бронирани жилетки. Вероятно имаше една и за момичето. След случилото се в Минеаполис, една компания от Охайо вече произвеждаше такива и за деца. Улгаст беше попадал на кадри от Минеаполис по телевизията. Вече произвеждаха бронирани бебешки ританки. Що за свят беше това, запита се.

Сега, когато Литъл Рок беше на шест часа път зад тях, беше доволен, че е отказал чантата. Станалото — станало, част от него искаше да го спрат. След Литъл Рок беше увеличил скоростта до 130 километра в час, смътно осъзнаваше, че с действията си предизвиква някой моторизиран полицай или скрило се зад някой билборд местно ченге да сложи край на цялата работа. Само че Дойл му каза да намали: Ей, началник, не трябва ли малко да поотпуснеш педала, и съзнанието му отново се фокусира. Всъщност в съзнанието му събитията вече се бяха разиграли: запалените светлини и еднократното, остро изсвирване на сирената; отбива автомобила встрани и поставя ръцете с отворени длани на волана; с поглед наблюдава в огледалото за обратно виждане как полицаят съобщава номера на колата по радиостанцията си. Двама възрастни и малолетно лице в автомобил с временен номер от Тенеси. Набързо щяха да навържат събитията, да ги свържат с монахинята и зоопарка. Когато и да проиграеше в ума си сцената, обаче не можеше да си представи развитието на събитията след момента, в който ченгето стои хванал с една ръка радиостанцията, а другата е на оръжието му. Какво щеше да направи Сайкс? Дали ще каже, че ги познава? Не, двамата с Дойл заминаваха в месомелачката, също като Антъни Картър.

За момиченцето не знаеше.

Заобиколиха Оклахома Сити от североизток, избегнаха контролния пункт на междущатска магистрала 40, прекосиха магистрала 35 при безименен селски черен път, далеч от камерите. В шевролета нямаше джипиес, но джобният компютър на Улгаст имаше. С една ръка направляваше волана, с другата ловко натискаше мъничките бутони и така разглеждаше пътя, докато се движеха по мрежа от главни и второстепенни пътища, някои покрити с чакъл, а други само с добре утъпкана прах, за да продължат да се придвижват на север и запад. Сега, когато от границата с Колорадо ги деляха няколко градчета с имена като Върджил, Рикъшет и Бъкрек, полузапустели оазиси сред морето от високите треви на прерията, които не можеха да се похвалят с друго, освен с минимаркет, една-две църквици, силоз и простиращите се между тях километри на откритата прерия. Междинните щати, над които самолетите само прелитат: определението винаги го навеждаше на мисълта за вечността. Според него нищо от околния пейзаж не беше се променило с времето. Човек с лекота можеше да се изгуби на подобно място, да живее живота си, без нито една жива душа да знае за него.

Може би, помисли си Улгаст, когато стигнеха до развръзката на събитията, щеше да се върне. Може би щеше да се нуждае от място като това.

На задната седалка Ейми беше така притихнала, че човек можеше да забрави присъствието ѝ, ако не беше върволицата от грешки, заради които се беше озовала там. Шестгодишно момиченце. Проклет да е Сайкс, помисли си Улгаст. Проклето да е Бюрото, проклет да е Дойл, проклет да е и той, задето се забърка. Легнала на задната седалка, с разпиляна по лицето си коса, Ейми изглеждаше заспала, но според Улгаст момиченцето не спеше. Преструваше се и го дебнеше като котка. Какъвто и да е бил животът ѝ до този момент, той я беше научил да чака. Щом Улгаст я попиташе дали не иска да спрат, за да отиде до тоалетна или да хапне, защото бисквитките стояха недокоснати, а млякото вече вкиснало, клепачите ѝ притрепваха с котешка бързина при звука на името ѝ и погледът ѝ отвръщаше на неговия за секунда като еднометрова ледена висулка. После отново ги затваряше. Не беше чувал гласа ѝ повече от осем часа, от зоопарка.

Лейси. Така се казваше монахинята. Лейси прегръщаше Ейми, сякаш от това зависеше животът ѝ. Щом Улгаст се сетеше за ужасната схватка на паркинга, как всички крещяха и пищяха, споменът засядаше в гърлото му като физическа болка. Ей, Лайла, ще познаеш ли какво направих? Днес отмъкнах дете. Сега всеки от нас си има по едно, какво ще кажеш?

Дойл се надигна на мястото до него. Седна и разтри очи, гледаше объркано и сънено. Улгаст знаеше, че умът му осмисля къде е. Бързо хвърли поглед към Ейми, после отново се обърна напред.

— Май ни чака лошо време — каза той.

Буреносните облаци съвсем се бяха прихлупили, закриваха залеза и ги обгръщаха в ранен сумрак. На хоризонта, под надвисналите облаци, се виждаше пелена от дъжд, който се лееше на фона на сноп слънчева светлина над прерията.

Дойл се приведе, за да огледа небето през стъклото.

— Според теб колко далече сме от дъжда? — попита тихо.

— На около десетина километра.

— Дали да не слезем от пътя — Дойл погледна часовника си, — или пък да свием на юг за известно време.

След три километра поеха по неотбелязан черен път, от двете страни на който се точеше бодлива тел. Улгаст спря колата и пое назад. Пътят се изкачваше, свиваше леко и изчезваше сред поредица от тополи. По всяка вероятност от другата страна на хълма имаше река или поне сухо дере. Улгаст провери с джипиеса, но пътят не беше отбелязан.

— Не знам — каза Дойл, когато Улгаст му посочи показанията на джипиеса, — може би трябва да опитаме по друг път.

Улгаст завъртя волана на шевролета и поеха на юг. Според него пътят не беше без изход, иначе щяха да видят пощенски кутии. На по-малко от триста метра пътят се сви до тясна пътека от утъпкана пръст. След редицата от дървета преминаха по стар дървен мост, свързващ двата бряга на рекичката, която Улгаст беше предугадил. Вечерният здрач се беше превърнал в бледозелена светлина. В огледалото за обратно виждане съзираше извисяващата се над хоризонта буря, по превиващите се върхове на крайпътните треви познаваше, че тя ги следва.

След още петнайсет километра заваля. По пътя си не видяха нито къщи, нито ферми, бяха насред пустошта и нямаха къде да се подслонят. Дъждът започна с няколко капки и изведнъж се заизлива такъв порой, че Улгаст не виждаше почти нищо. Чистачките бяха безпомощни. След един мощен порив на вятъра, той отби встрани на пътя.

— Ами сега, началник? — попита сред плющенето на дъжда Дойл.

Улгаст погледна към Ейми, която на задната седалка продължаваше да се преструва, че спи. Над главите им се разнесе гръмотевица, но тя дори не помръдна.

— Ще чакаме май. Ще си почина малко.

Улгаст затвори очи и се заслуша в трополенето на дъжда по покрива на колата. Остави шума да премине през тялото му. Научил се беше да го прави през месеците с Ева, да си почива, без да си позволява сънят да го надвие, за да може бързо да се изправи и да отиде до люлката ѝ, ако тя се събуди. През ума му започнаха да преминават откъслечни спомени, картини и усещания от друго време от неговия живот: Лайла в кухнята на къщата в Чери крийк, една сутрин, скоро след като я купиха, налива си мляко в купа с мюсли; студените пръски вода, когато се гмурка от кея на Кус бей, гласовете на приятелите му над него, които се смеят и го насърчават; спомен от детството му, малък е, почти бебе, шумовете и светлините от заобикалящия го свят, всичките му внушават, че е на сигурно място. Беше в полусънно състояние, там, където сънищата и спомените се смесват и разказват странните си истории, макар част съзнанието му да беше в колата, заслушано в дъжда.

— Трябва да изляза.

Отвори очи. Дъждът беше спрял. Колко ли време е спал? В колата беше тъмно. Слънцето беше залязло. Дойл седеше извърнат към задната седалка.

— Какво каза? — попита Дойл.

— Трябва да изляза — настоя момиченцето. След часове мълчание гласът ѝ беше изумително ясен и чист. — До тоалетната.

Дойл нервно погледна към Улгаст.

— Искаш ли аз да я изведа? — попита, а на Улгаст му беше ясно, че изобщо не иска.

— Ти не — каза Ейми. Седеше и гушкаше зайчето си. Играчката беше раздърпана и мръсна от носене. Гледаше към Улгаст в огледалото, вдигна ръка и посочи към него. — Той.

Улгаст освободи колана си и излезе от колата. Въздухът беше студен и неподвижен, видя че бурята се измества на югоизток. След нея небето имаше цвят на тъмносиньо мастило. Отвори задната врата и Ейми скочи навън от колата. Беше затворила ципа на анцуга си и си беше сложила качулката.

— Тук става ли? — попита.

— Тук не може.

Улгаст не възрази, че няма защо да се лутат. Безсмислено беше. Къде можеше да отиде тя? Отведе я на петнайсетина метра надолу по пътя, далече от светлините на колата. Улгаст се извърна, когато тя застана на ръба на канавката и свали джинсите си.

— Помогни ми.

Улгаст се обърна. Гледаше го, джинсите и гащичките ѝ стояха омотани около глезените. Лицето му пламна от смущение.

— Как да ти помогна?

Протегна ръце. Усети колко са мънички пръстчетата ѝ в ръцете му, дланите му се овлажниха от потта на детето. Трябваше да я задържи здраво, когато тя приклекна назад и почти цялата ѝ тежест падна върху него, за да се нагласи, така че тялото ѝ да се надвеси над канавката като пиано, полюляващо се на кран. Откъде ли го е научила? Кой друг я е държал така за ръце?

Когато приключи, той отново се извърна, за да може тя да вдигне джинсите си.

— Не се страхувай, миличка.

Ейми не му отговори. Остана неподвижна, вместо да се запъти към колата. Заобикаляше ги пустата равнина. Въздухът беше съвсем неподвижен, като задържан дъх. Улгаст усещаше пустотата на полетата, хилядите километри, които се простираха във всички посоки. Чу как предната врата на шевролета се отвори и затвори с тръшване. Дойл също отиваше да пусне една вода. Далеч на юг тътенът на бурята заглъхваше, а след нея небето оставаше чисто. Появи се и нов звук, някакво подрънкване, като от камбанки.

— С теб можем да станем приятели — предложи той. — Става ли?

Странно момиченце беше, защо не плачеше? След зоопарка не беше плакала, защо не търсеше майка си, не искаше да се прибере у дома, нито да я върнат обратно в манастира. Кое ли място счита за свой дом? Може би Мемфис — нещо му подсказваше, че не е така. Нямаше такова място. Каквото и да се беше случило на момиченцето, то беше разрушило представата за дом у него.

И тогава тя каза:

— Не ме е страх. Ако искаш, можем да се връщаме в колата.

Изгледа го за миг, по своя преценяващ начин. Слухът му беше привикнал към тишината и вече беше сигурен, че чува музика, звукът се губеше от разстоянието. Някъде по пътя, по който караха, свиреше музика.

— Аз съм Брад — името му прозвуча вяло и тежко.

Тя кимна.

— Другият човек ли? Казва се Фил.

— Знам кои сте. Чух като си говорехте. — Промени положението на тялото си. — Ти си мислеше, че не слушам, но аз слушах.

Чудато дете. А и умно. Разбираше го по гласа ѝ, виждаше го в начина, по който го измерваше с очи, използваше тишината, за да го прецени, да го накара да говори. Обзе го усещането, че не тя, а той говори с много по-възрастен човек, но и не съвсем. Не можеше точно да определи разликата.

— Какво има в Колорадо? Нали там отиваме, чух те да го казваш.

Улгаст не знаеше какво точно да ѝ отговори.

— Там има един лекар. Той ще те прегледа. Нещо като профилактичен преглед.

— Аз не съм болна.

— Тъкмо затова, според мен… ами, всъщност не знам — вътрешно се присви от лъжата. — Не бива да се страхуваш.

— Не го повтаряй.

Прямотата ѝ така го слиса, че за момент онемя.

— Добре. Става. Радвам се, че не се страхуваш.

— Защото не се страхувам — заяви Ейми и се запъти към светлините на колата. — Ти се страхуваш.

След няколко километра го видяха: купол със светлинни лъчи, които с приближаването им преминаха в отделни, кръжащи светли петна, като съзвездия, които се въртят около хоризонта. Точно когато Улгаст осъзна какво означава гледката пред очите му, пътят свърши в пресечка. Включи лампата над главата си и провери джипиеса. Върволица от коли и камиони, повече отколкото бяха видели в продължение на часове, се движеха в една и съща посока. Отвори прозореца от своята страна и през него нахлу нощният въздух. Сега вече отчетливо долавяше музиката.

— Какво пък е това? — недоумяваше Дойл.

Улгаст не каза нищо. Зави на запад и се включи в потока на останалите автомобили. В каросерията на камиона пред него шестима тийнейджъри седяха върху бали сено. Подминаха табела, която казваше, че минават покрай град с името Омир, в който живеят 1232 души.

— Не се приближавай толкова — каза Дойл, като имаше предвид пикапа. — Не обичам такива гледки.

Улгаст не му обърна внимание. Едно от момичетата, което беше видяло лицето на Улгаст през стъклото, му помаха, вятърът развяваше косата около лицето ѝ. Светлините на лунапарка, към който приближаваха, ставаха все по-ярки, както и белезите на цивилизация: водна цистерна, потънал в тъмнина магазин за земеделски инструменти, ниска модерна сграда, вероятно център за пенсионери или клиника, встрани от магистралата. Камионът влезе в паркинга на лунапарка, който гъмжеше от коли и хора. Дечурлигата наставаха и изскочиха от ремаркето още преди да е спрял, нетърпеливи да се срещнат с приятелите си. Движението по пътя намаля, щом навлязоха на територията на градеца. На задната седалка Ейми седеше и гледаше през прозореца оживлението навън.

Дойл се обърна.

— Лягай долу, Ейми.

— Всичко е наред, остави я да гледа — Улгаст го каза достатъчно силно, за да може и Ейми да чуе. — Не слушай Фил. Гледай каквото искаш, миличка.

Дойл сведе глава към Улгаст.

— Ти… какви ги вършиш?

Улгаст не отмести погледа си от пътя.

— Спокойно.

Миличка. Откъде се беше взела тая дума? Улиците бяха пълни с хора, до един запътили се в една и съща посока, носеха одеяла, хладилни чанти и столове за излет. Много от тях държаха малки деца за ръка или бутаха детски колички: фермери, облечени в джинси и гащеризони, всичките с ботуши, някои от тях носеха шапки стетсън. Тук-там Улгаст виждаше локви, но небето беше ясно и безоблачно. Дъждът беше отминал, време беше за лунапарк.

Улгаст последва движението до гимназията, където на провесен плакат пишеше: ОБЕДИНЕНА ГИМНАЗИЯ БРАНЧ КАУНТИ: НАПРЕД РИСОВЕ! СПРИНГ ФЛИНГ, 20-22 МАРТ. Мъж в оранжева светлоотразителна жилетка ги насочи с жест към паркинга, където втори мъж ги упъти към допълнителен паркинг в калното поле. Улгаст спря колата и погледна към Ейми в огледалото за обратно виждане, напълно погълната от случващото се зад стъклото, от светлините и шумовете на лунапарка.

Дойл се изкашля.

— Това е шега, нали?

Улгаст се извърна.

— Ейми, двамата с Фил ще излезем за секунда да си поговорим. Става ли?

Момиченцето кимна и между тях изведнъж се възцари разбирателство, което изключваше Дойл.

— Веднага се връщаме — каза Улгаст.

Навън Дойл го пресрещна зад колата.

— Няма да правим подобни неща — заяви той.

— И какво лошо има?

Дойл сниши глас.

— Късметлии сме, че още не сме попаднали на местно ченге. Помисли само. Двама мъже в костюми и момиченце, според теб дали няма да се набиваме в очи?

— Ще се разделим. Ейми ще дойде с мен. Можем да се преоблечем в колата. Иди си вземи една бира, позабавлявай се.

— Шефе, не мислиш разумно. Тя е затворник.

— Не. Не е затворник.

Дойл въздъхна.

— Знаеш за какво говоря.

— Дали знам? Тя е дете, Фил. Момиченце.

Стояха близо един до друг. Улгаст усещаше тежкия мирис от тялото на Дойл след дългите часове в колата. Покрай тях мина група тийнейджъри и те се умълчаха. Паркингът се запълваше.

— Виж, не съм от камък — тихо каза Дойл. — Да не мислиш, че не осъзнавам колко е шибана тая работа? Мога само да си удържам здраво нервите.

— Всъщност доста спокоен ми се виждаш. Спа като бебе от Литъл Рок чак дотук.

Дойл се намръщи отбранително.

— Добре, застреляй ме. Уморен бях. Но не сме тръгнали да я водим на виенското колело. В плана виенско колело не влиза.

— Един час — каза Улгаст. — Не можеш да я държиш затворена цял ден без прекъсване в колата. Ще я оставя малко да се позабавлява, да изпусне малко парата. Не е задължително Сайкс да научава. После отново тръгваме. Вероятно ще спи през останалата част от пътя.

— Ами ако изчезне?

— Няма.

— Откъде си толкова сигурен?

— Можеш да ни следиш. Случи ли се нещо, двамата сме на линия.

Дойл се намръщи скептично.

— Виж, ти отговаряш. Отговорността е твоя. Аз не одобрявам идеята.

— Шейсет минути — каза Улгаст. — И тръгваме.

На предните седалки в колата двамата се преоблякоха в спортни ризи и джинси, а Ейми чакаше. После Улгаст обясни на Ейми какво ще правят.

— Не трябва да се отдалечаваме един от друг — каза той. — Не говори с никого. Обещаваш ли?

— Защо не мога да говоря с никого?

— Ами такова е правилото. Ако не ми обещаеш, не можем да отидем в лунапарка.

За миг момиченцето се замисли, после кимна.

— Обещавам — каза тя.

Запътиха се към входа на лунапарка, Дойл ги следваше. Във въздуха се носеше апетитно ухание на пържено. През микрофон се чуваше мъжки глас, равен като прерията на Оклахома, който произнасяше цифри за бинго. Б… седем. Г… трийсет… К… шестнайсет.

— Чуй ме — каза Улгаст на Ейми, когато се увери, че Дойл не може да го чуе. — Ще ти прозвучи странно, но искам да се престориш за нещо. Ще го направиш ли заради мен?

Спряха на пътеката. Улгаст забеляза, че косата на момиченцето е разбъркана. Приклекна, за да застане лице в лице с нея и се постара да подреди косата ѝ с пръсти, като я отмахваше от лицето ѝ. На тениската ѝ пишеше САСИ, думата беше подчертана с някакви проблясващи люспици. Затвори ципа на анцуга ѝ, за да я предпази от вечерния хлад.

— Престори се, че съм твоя татко. Не истинския ти татко, а само татко наужким. Ако някой те попита, аз съм твоят татко, нали?

— Но нали не трябва да говоря с никого. Ти така каза.

— Да, но за всеки случай. Това трябва да кажеш — Улгаст погледна през рамото ѝ към мястото, където чакаше Дойл с ръце в джобовете. Над полото си носеше плътно яке с дръпнат догоре цип. Улгаст знаеше, че е въоръжен, оръжието му лежеше кротко в кобура под мишницата му. Улгаст остави своето в колата.

— Я да опитаме. Кой е този симпатичен господин, с когото си, момиченце?

— Татко ли? — несигурно предположи момичето.

— Нека да е като истинско. Престори се.

— Моят… татко.

Добро изпълнение, помисли си Улгаст. Това дете ще стане актриса.

— Може ли на въртележката?

— Въртележката. Коя въртележка, слънчице?

Миличка, слънчице. Не можеше да се възпре, думите сами изскачаха.

— Тази там.

Улгаст погледна накъде сочи Ейми. Над павилиона за билети видя огромно съоръжение с въртящи се дискове на отделни лостове, които въртяха клиентите в яркооцветени кабинки. Октопода.

— Разбира се, че може — каза с усмивка. — Ще направим, каквото пожелаеш.

На влизане платиха таксата за вход и се наредиха на втора опашка, за да платят за въртележките. Помисли си, че може да поиска да хапне, но реши да почака. Можеше да ѝ прилошее на въртележките. Осъзна, че му харесва да мисли по този начин, да си представя какво изпитва, какво би я направило щастлива. Дори усещаше възхищението ѝ от лунапарка. Куп овехтели въртележки, повечето от които вероятно опасни, но не беше ли тъкмо там въпросът? Защо беше казал само час?

— Готова ли си?

Опашката за Октопода беше дълга, но бързо напредваше. Когато дойде техният ред да се качват, механикът ги спря с вдигната ръка.

— На колко години е?

Мъжът присви очи в съмнение над цигарата си. По ръцете му от лактите надолу се виеха лилави татуировки. Преди Улгаст да си отвори устата, Ейми пристъпи напред.

— На осем съм.

Чак тогава Улгаст видя подпряния на сгъваем стол надпис: НЕ СЕ ДОПУСКАТ ДЕЦА ПОД СЕДЕМ ГОДИНИ.

— Не ми се вижда да е на осем — усъмни се мъжът.

— Е да, но е на толкова — каза Улгаст. — Аз съм с нея.

Механикът изгледа Ейми от горе до долу и после сви рамене.

— Парите са си ваши — каза той.

Качиха се на полюляваща се кола, татуираният издърпа предпазната верига през кръстовете им.

С тласък колата се вдигна във въздуха и рязко спря, за да могат да се качат и други клиенти зад тях.

— Страх ли те е?

Ейми се сгуши до него, качулката очертаваше лицето ѝ в студа, а тя с две ръце стискаше лоста. Очите ѝ се бяха разширили. Поклати красноречиво глава:

— Ъхъ.

Колата се повдига и спира още много пъти. Когато стигнаха на най-високото, гледката се простираше над целия лунапарк, гимназията, паркингите и нататък върху целия градец, кръстен на Омир, с неговата мрежа от осветени улици. По пътя все още се движеха коли, запътили се към лунапарка. От високото движението на колите изглеждаше като движение на цели в стрелбище. Улгаст търсеше с поглед долу Дойл, когато усети, че колата отново се раздвижва.

— Дръжте се!

Спуснаха се във въртеливо и стремглаво движение, с тела, опрени към лоста. Разнесоха се викове на удоволствие. Улгаст притвори очи от устрема на спускането. Много години бяха изминали от последното му посещение в лунапарк и въртенето предизвика у него всепомитащо изумление. Усети тежестта на Ейми, притисната в него от движението на колата при завъртането и спускането. Когато отново погледна, бяха съвсем близо до земята, минаха на сантиметри от силно утъпканата пръст, около тях светлините на лунапарка се сипеха като звезден дъжд. После отново се издигнаха високо в небето. Шест, седем, осем пъти, всеки път се спускаха и издигаха в дъга. Продължи безкрайно и свърши за миг.

Когато дойде ред на накъсаното от придърпвания слизане на клиентите, Улгаст сведе поглед към Ейми и видя същия преценяващ поглед, но зад тъмнината на очите ѝ забеляза топлото сияние на щастието. В него се отвори ново усещане: никой никога не му беше правил такъв подарък.

— Е, как беше? — попита я с усмивка.

— Беше жестоко — бързо вдигна лице Ейми. — Искам пак.

Механикът ги освободи от лоста, те се наредиха пак на опашката. Пред тях стоеше едра жена с рокля на цветя и съпругът ѝ с обветрено лице, облечен в джинси и стегната каубойска риза, с голяма топка тютюн в уста.

— О, колко е сладка — обяви жената и сърдечно погледна Улгаст. — На колко е?

— На осем — отговори Ейми и улови Улгаст за ръка. — Това е татко.

Жената се разсмя, веждите ѝ политнаха нагоре като парашути, опънати от въздуха. Страните ѝ грубовато поруменяха.

— Разбира се, че е твоя татко, миличка. Веднага се вижда. Ясно е като бял ден — смушка съпруга си в ребрата. — Много е сладка, нали, Ърл?

Мъжът кимна.

— Точно така.

— Как се казваш, миличка?

— Ейми.

Жената отново погледна Улгаст.

— Имам племенница горе-долу на нейните години, но не говори и наполовина така добре. Трябва да се гордеете с нея.

От смайване Улгаст не успя да отговори. Чувстваше се така, сякаш все още е на виенското колело, разумът и тялото му бяха притегляни от страховита гравитационна сила. Спомни си за Дойл, зачуди се дали наблюдава сцената, стаен някъде след множеството. Но после осъзна, че изобщо не му пукаше. Дойл да си гледа до насита.

— Отиваме в Колорадо — добави Ейми и стисна заговорнически ръката на Улгаст. — На гости на баба.

— Така ли? Твоята баба е голяма късметлийка с внучка като теб, която ѝ отива на гости.

— Тя е болна. Трябва да я водим на лекар.

На лицето на жената се изписа съчувствие.

— Съжалявам да го чуя — заговори тихо и припряно на Улгаст, — надявам се всичко да е наред. Ще ви споменем в молитвите си.

— Благодаря — успя да каже той.

Още три пъти се возиха на въртележката с количките. Когато тръгнаха из лунапарка да си потърсят нещо за вечеря, Улгаст не откри никъде Дойл. Или ги следеше като истински професионалист, или е решил да ги остави на мира. Наоколо беше пълно с хубавици. Може пък, помисли си Улгаст, нещо да го е разсеяло.

Той купи на Ейми хотдог и двамата се настаниха на маса за излет. Наблюдаваше я как се храни: три хапки, четири хапки и изведнъж всичко изчезна. Даде ѝ още един и той беше изяден, после ѝ даде сладкиш с пудра захар и мляко. Не беше най-хранителното меню, но поне имаше мляко за пиене.

— Сега какво? — попита я той.

Страните на Ейми бяха изцапани със захар и мазнина. Посегна да ги избърше с опакото на ръката, но Улгаст я спря.

— Вземи салфетка — каза и ѝ подаде една.

— Въртележката — каза тя.

— Така ли? Изглежда нищо работа след Октопода.

— Дали имат?

— Със сигурност имат.

Въртележката, помисли си Улгаст. Ама разбира се. Октопода беше за онази част у нея, която вече е пораснала, която можеше да чака и лъже с чаровна убедителност жената на опашката; въртележката беше за другата Ейми, за момиченцето, което беше. Под въздействието на очарованието на вечерта, светлините, глъчката и все още въртящата се част от него след четирите пъти един след друг на октопода, искаше да я разпита: коя е; кои са майка ѝ и баща ѝ, ако има такъв, откъде е; за монахинята Лейси, какво се е случило в зоопарка, лудостта, обхванала паркинга. Коя си ти, Ейми? Какво те доведе тук, какво доведе мен? Откъде знаеш, че се страхувам, че непрекъснато се страхувам? Улови го отново за ръка, докато вървяха. Усещането на дланта ѝ в неговата беше почти като протичането на ток, източник на топъл ручей, който сякаш се разливаше в тялото му. Когато видя въртележката и блестящата ѝ платформа с рисувани кончета, усети как нейната радост преминава и през неговото тяло.

Лайла, помисли си, Лайла, това исках. Знаеше ли? Единственото нещо, което винаги съм искал?

Подаде билетите на механика. Ейми избра конче от външната страна, застинало по време на скок с усмивка, която разкриваше светеща редица от керамични зъби. Въртележката се завъртя почти празна. Беше девет вечерта и най-малките дечица вече си бяха по домовете.

— Стой до мен — нареди Ейми.

Така и направи. С една ръка се улови за лоста, а с другата за юздата на кончето, сякаш го води. Крачетата ѝ бяха твърде късички, за да стигнат до свободно люлеещите се стремена. Каза ѝ да се държи здраво.

Тогава видя Дойл. Стоеше на трийсетина метра от тях, зад ред бали сено, които отбелязваха границите на тента за бира, и оживено разговаряше с млада жена с невероятни червени кичури. Улгаст видя, че ѝ разказва някаква история, жестикулира с чашата си, за да подчертае или да оживи разказа си, въплътил се в образа на хващащия окото търговец на оптични кабели от Индианаполис, точно както Ейми беше направила с жената от опашката, като завъртя разговора към болната баба в Колорадо. Направи както ѝ каза, разбра Улгаст, ти започна да ѝ разправяш кой си и скоро друго освен лъжи нямаше, така се превърна в този човек. Под краката му дървената платформа на въртележката се поразмърда, когато двигателят заработи, от разположените над главите им високоговорители се разнесе музика, точно когато жената с жест на отработено кокетство отметна назад косата си и се разсмя, а в същото време протегна ръка и докосна Дойл, бързо, по рамото. После платформата се завъртя и двамата изчезнаха от погледа му.

Тогава в ума на Улгаст се зароди идеята. Думите бяха толкова ясни в съзнанието му, сякаш бяха написани там.

Тръгвай. Вземи Ейми и тръгвай.

Дойл е загубил представа за времето. Разсеян е. Хайде.

Спаси я.

Въртяха се и се въртяха. Кончето на Ейми се носеше нагоре и надолу като бутало. За няколко минути мислите на Улгаст се оформиха в план. Щом въртележката спре, щеше да я отведе, да изчезнат в тъмнината, в тълпите, далеч от тентата за бира и от изхода. Докато Дойл усети какво се е случило, ще бъдат само пусто пространство на паркинга. Хиляди километри, в която и да е посока. Щяха да се стопят. Добър беше, знаеше какво прави. Запазил беше шевролета точно по тази причина, осъзна го. Още тогава, на паркинга в Литъл Рок, зародишът на идеята се бе стаил в него като зрънце, което чака да покълне. Не знаеше какво ще направи, за да намери майката на момиченцето, но с това щеше да се занимае по-късно. За пръв път се чувстваше така, обхванат от такава яснота. Сякаш целият му живот се съсредоточи в тази единствена цел. Останалото: Бюрото, Сайкс, другите, дори Дойл, бяха лъжа, воал, зад който се е криело истинското му аз в очакване да се покаже на бял свят. Моментът беше дошъл. Трябваше само да послуша инстинкта си.

Въртележката забави ход. Дори не погледна в посоката на Дойл, не искаше да провали това ново чувство, да го подплаши. Когато най-накрая спряха, той вдигна Ейми от кончето и коленичи, за да може неговият поглед да е на нивото на нейния.

— Ейми, искам да направиш нещо за мен. Трябва да внимаваш в това, което ти говоря.

Момиченцето кимна.

— Сега си тръгваме. Само двамата. Не се отделяй от мен, не казвай нито дума. Ще вървим бързо, но без да тичаме. Направи каквото казвам и всичко ще е наред — вгледа се, за да види дали разбира думите му. — Разбра ли?

— Не бива да тичам.

— Точно така. Сега да тръгваме.

Слязоха от платформата, бяха спрели от другата страна, далече от тентата за бира. Улгаст я вдигна бързо над оградата около въртележката, опря ръка на металния стълб и се прехвърли. Изглежда никой не обърна внимание или може би бяха обърнали, но той не погледна натам. Уловил Ейми за ръка, забързано закрачи към задната част на лунапарка, далече от светлините. Според плана си трябваше да заобиколи основния изход или да намери друг. Ако се движеха достатъчно бързо, Дойл щеше да разбере когато вече е много късно.

Стигнаха до висока мрежа, зад която тъмнееха дървета, по-нататък бяха светлините на магистралата, обграждащи игрищата на гимназията. През тях не можеше да се мине. Имаше само обиколен път, който водеше обратно по мрежата към главния изход. Вървяха през неокосена трева, все още мокра от дъжда. Обувките и панталоните им се намокриха. Отново стигнаха до павилиончетата за храна и масата за излет, на която ядоха. От там Улгаст виждаше изхода, само на трийсетина метра. Сърцето му биеше лудо в гърдите. Поспря, за да огледа обстановката. Дойл не се виждаше никакъв.

— Направо към изхода — каза на Ейми. — Не се оглеждай.

— Ей, началник!

Улгаст замръзна. Към тях тичаше Дойл и сочеше към часовника си.

— Нали казахме час, шефе.

Улгаст огледа приветливото му лице с черти, характерни за Средния запад.

— Помислих, че сме те изгубили — каза. — Тъкмо те търсехме.

Погледът на Дойл се стрелна над рамото му към тентата за бира.

— Ами нали знаеш — подхвана — бях се поразговорил — усмихна се малко виновно. — Свестни са тия хора. Обичат да си поприказват.

Посочи към мокрите панталони на Улгаст.

— Какво е станало? Целите сте вир-вода.

За миг Улгаст замълча.

— Локви — постара се да не отмества очи, да издържи погледа на Дойл. — Дъждът.

Може би оставаше един последен шанс, ако успее да разсее Дойл на път към паркинга. Но Дойл беше по-млад и по-силен, а Улгаст беше оставил оръжието си в колата.

— Дъждът — повтори Дойл. Кимна и по лицето на по-младия мъж Улгаст прочете, че е бил наясно. От самото начало е очаквал подобно развитие. Тентата за бира е било проверка, клопка. Изобщо не ги е изпускал от поглед. Нито за миг.

— Разбирам. Ами имаме работа да вършим. Нали, началник?

— Фил…

— Стига — каза го тихо, без следа от заплаха, просто излагаше фактите. — Дори не го изричай. Ние сме партньори, Брад. Време е да вървим.

Цялата надежда на Улгаст рухна. Продължаваше да държи Ейми за ръка. Дори не можеше да погледне към нея. Съжалявам, помисли си и по движенията на ръката му се четеше съжалението. Съжалявам. Дойл ги следваше на пет стъпки зад тях, заедно минаха през изхода и тръгнаха към паркинга.

Нито един от тях не забеляза мъжа, който ги проследи с поглед. Полицай, който не беше на смяна, беше видял съобщението за отвлечено момиче от двама бели мъже в зоопарка на Мемфис два часа по-рано, преди да приключи смяната и да тръгне към гимназията, за да се срещне със съпругата си и да позяпа как децата се возят на количките.

Девет

Името ми беше… Фанинг.

В онзи ден думите му бяха непрекъснато на устните: когато се събуди в осем, докато се къпеше и обличаше, ядеше закуската си и седеше на леглото в стаята си, прехвърляше каналите на телевизора и пушеше в очакване на нощта. През целия ден само това чуваше:

Фанинг. Името ми беше Фанинг.

На Грей тези думи не му говореха нищо. Името му беше непознато. През живота си не беше познавал човек на име Фанинг или пък с име, подобно на Фанинг, поне доколкото си спомняше. Но някак в съня името беше завладяло съзнанието му, сякаш е заспал на песен, която непрестанно се е повтаряла, а рефренът е прорязал дълбока бразда като от плуг в мозъка му. Съзнанието му все още беше в тази бразда и не можеше да се измъкне. Фанинг ли? Какво, по дяволите, беше това? Сети се за психиатъра в затвора, доктор Уайлдър, и как го караше да навлиза по-дълбоко и по-дълбоко в съзнанието, към мястото, което наричаше прошка, с онова бавно потупване на химикалката по масата, звукът се промъкваше като змия в него. Грей вече не беше в състояние да вдигне дистанционното, да се почеше по главата или да дръпне от цигарата си, без да чуе тези думи, синкопиращият им ритъм създаваше фон за всяко негово действие.

Името (почукване)… ми (просветване)… беше (вдишване)… Фанинг (издишване).

Седеше, пушеше, чакаше и пак пушеше. Какво не беше наред с него, по дяволите? Усещаше се променен и промяната не беше хубава. Неспокоен, лишен от вътрешен покой. Обикновено можеше да седи неподвижно, без да мисли за нищо, докато часовете си течаха. Научил се беше да го прави в Бийвил, когато оставяше цели дни да изтекат в изпразнен от мисли транс, но не и днес. Днес не го свърташе като буба в гащи. Пробва да погледа телевизия, но думите и картините му се струваха лишени от връзка една с друга. Навън, през прозорците на бараките, следобедното небе изглеждаше като овехтяла пластмаса, избеляло и сиво. Сиво като сивотията на Грей. Идеален ден за дрямка, която да се проточи часове. А ето че той седеше на ръба на неоправеното си легло и чакаше следобедът да приключи. Напрежението у него шумолеше като хартиена хармоника.

Имаше чувството, че не е мигвал, макар някак да беше успял да проспи часовете, беше проспал звъна на будилника в пет сутринта и пропуснал сутрешната смяна. За пръв път се случваше, затова можеше да се извини, че е имало някаква бъркотия или просто е забравил, но въпреки това щеше да продължи да го чува. Следващата му смяна започваше в десет вечерта. Наистина трябваше да поспи, за да издържи осем часа, наблюдавайки как Нула го наблюдава.

В шест облече якето си и пресече двора до служебния супермаркет. До залез оставаше час, но облаците се носеха, надвиснали ниско, и поглъщаха последните остатъци от дневна светлина. Прониза го влажен вятър, докато тромаво вървеше през откритата част на двора между бараките и трапезарията, иззидана от пепелявосив камък, която имаше вид на струпана надве-натри. Планините изобщо не се виждаха. В дни като този на Грей му се струваше, че комплексът от сгради е остров, че светът е спрял да се върти, потънал е в черен океан от пустота, някъде на края на дълго пътуване. Идваха и заминаваха автомобили, камиони за доставки, ванове и военни камиони, тежки по пет тона, с провизии и доставки, но мястото, от което идваха или на което се връщаха, все едно къде се намираше, можеше и да е на Луната. Толкова беше известно на Грей. Спомените му от света започнаха да избледняват. Вече шест месеца не беше напускал огражденията на комплекса.

В служебния супермаркет в този час сигурно беше пълно с хора — петдесет, че и повече души, изпълнили помещението с топлината и шума си. Когато обаче влезе, откопча ципа на якето, изтупа снега от подметките на обувките си, Грей се огледа и видя едва неколцина души, пръснати тук-там из масите, седнали поотделно или на малки групички, наброяващи едва десетина. По облеклото им се познаваше кой с какво се занимава. Медицинският персонал носеше протрити каучукови обувки; войниците бяха облечени в зимни камуфлажни униформи и седяха приведени над подносите си, поглъщайки храната като селски ратаи; чистачите бяха в кафявите си работни гащеризони. След трапезарията имаше салон с маса за пинг-понг или въздушен хокей, но никой не играеше, нито гледаше телевизора с голям екран. Стаята тънеше в тишина, нарушавана само от няколко шепнещи гласа, прозвънване на стъкло или прибори за хранене. За известно време в салона имаше маси с компютри, лъскави и нови, за да се използват за електронна поща и какво ли не друго, но една сутрин през лятото, по средата на закуската екип техници ги изнесоха на колички. Някой от войниците се беше оплакал, но оплакването не му донесе добро. Компютрите така и не се появиха отново и от тях останаха само снопове висящи от стената жици. Махането на компютрите беше някакво наказание, реши Грей, но не знаеше причината за него. Самият той никога не си беше правил труд да се занимава с компютър.

Въпреки напрежението у него, уханието на топлата храна го накара да се почувства гладен, от лекарствата имаше такъв зверски апетит, че му беше чудно как така не напълняваше. Напълни подноса си и докато се редеше на опашката, предвкусваше апетитното хранене, което му предстоеше: чиния с минестроне, салата с кротони и сирене, захарно цвекло, шунка с пръстен от ананас, поставен като цитрусова корона. Завърши менюто си с парче лимонов пай и висока чаша вода с лед. Занесе всичко до празна маса в ъгъла. Повечето от чистачите се хранеха сами като него. Позволените им теми за разговор бяха твърде ограничени. Понякога минаваше по цяла седмица, в която Грей не разменяше с никого нито дума, без да се брои дежурният на Ниво 3, който вписваше явяването му и излизането му от отделението с ограничен достъп. Преди време, само няколко месеца по-рано, техниците или хората от медицинския състав щяха да му задават разни въпроси за Нула, зайците и зъбите. Слушаха отговорите му, кимаха, понякога отбелязваха по нещо в своите джобни компютри. Сега обаче само взимаха отчетите, без да кажат и дума, сякаш целият въпрос с Нула вече е проучен и не криеше неизвестни.

Грей се хранеше методично, ястие след ястие. В ума му все още се въртяха думите за Фанинг, като новинарски надписи на телевизионния екран, но храненето, изглежда, беше поуспокоило процеса; за няколко минути почти забрави, че е там. Привършваше с остатъка от пая си, когато пред масата му застана един от войниците. Грей си спомни, че името му е Полсън. Виждал го беше, въпреки че войниците трудно се различаваха един от друг в камуфлажните си униформи, тениски и лъснати ботуши, с късо остриганите си коси, заради които ушите им изглеждаха щръкнали, сякаш някой на шега ги е залепил към главите им. Прическата на Полсън беше толкова къса, че Грей не можеше да каже какъв цвят е косата му. Полсън взе стол от дясната страна на Грей, завъртя го и го възседна. Усмихваше се по начин, за който Грей би казал, че е дружелюбен.

— Ама вие, приятелчета, наистина обичате да си похапвате, нали?

Грей сви рамене.

— Ти си Грей, нали? — войникът присви очи. — Виждал съм те.

Грей остави вилицата и глътна хапката си от пая.

— Да.

Полсън кимна замислено, сякаш обмисляше дали името си го бива, или напротив. Изражението му привидно изглеждаше спокойно, но в него имаше нещо пресилено. Очите му се стрелнаха към охранителната камера, разположена в ъгъла над главите им, после отново се спряха на лицето на Грей.

— Не сте от бъбривите вие — заяви Полсън. — Малко сте като призраците, само да не се засегнеш от думите ми.

Като призраците. Полсън не знаеше и половината от истината. Грей си мълчеше.

— Може ли да те попитам нещо? — Полсън вирна брадичка към чинията на Грей. — Хапвай си, не се притеснявай. Можеш да се храниш, докато си говорим.

— Приключих — каза Грей. — Трябва да отивам на работа.

— Как е паят?

— Искаш да ме питаш нещо за пая ли?

— За пая? Не — Полсън поклати глава. — Само проявявах учтивост. Като пример за любезен неангажиращ разговор.

На Грей му стана чудно какво ли искаше. Войниците никога не бяха говорили с него, а ето го този сега, Полсън, го образова в етикета, сякаш камерите не гледат право в тях.

— Вкусен е — каза Грей. — Обичам лимоновия.

— Стига с тоя пай. Пет пари не давам за пая.

Грей хвана подноса си от двете му страни.

— Трябва да вървя — каза, но когато понечи да се изправи, Полсън го улови за китката. Само от това движение Грей разбра колко силен беше този мъж, сякаш мускулите на ръцете му се държаха на железни прътове.

— Сядай. Мамка му. Долу.

Грей седна. Изведнъж трапезарията му се стори обезлюдяла. Хвърли поглед зад Полсън и видя, че е точно така или почти: повечето маси бяха празни. Само двама техници в другия край на помещението пиеха кафе от чаши за еднократна употреба. Къде се бяха дянали всички?

— Слушай каква е работата, Грей, ние знаем какви точно сте вие, приятелчетата — тихо и с настойчивост каза Полсън. Седеше приведен над масата, ръката му продължаваше да лежи върху китката на Грей. — Знаем всичко, което сте направили, това казвам. Момченца или там каквото е. Аз казвам, че Бог дарява всекиму дарба. Каквото е добро за гъската, става и за гъсока. Схващаш ли ми мисълта?

Грей мълчеше.

— Не всички са на моето мнение, но то е такова. Последният път, като проверих, това все още беше свободна страна. — Премести стола и приближи още лице. — Познавах един тип в гимназията, слушаш ли? Та той слагаше сладкиши в дюкяна си и караше кучето да го лиже. Ти искаш да чукаш дечурлига, давай. Лично аз не схващам удоволствието, но си е твоя работа.

На Грей му призля.

— Съжалявам — каза с усилие. — Наистина трябва да вървя.

— Къде трябва да вървиш, Грей?

— Къде ли? — преглътна с мъка. — На работа. Трябва да отивам на работа.

— Не трябва — Полсън взе лъжица от подноса на Грей и започна да я върти върху масата с върха на показалеца си. — До смяната ти остават три часа. Познавам часовника, Грей. Пък и с теб си приказваме, мамка му.

Грей гледаше лъжицата, чакаше какво още ще каже Полсън. Изведнъж му се допуши неистово, желанието му граничеше с обсебеност.

— Какво искаш от мен?

Полсън завъртя лъжицата за последен път.

— Какво искам от теб ли, Грей? Нали това е въпросът? Наистина искам нещо, прав си. — Приведе се към Грей, махна му с показалец да се приближи. Заговори почти шепнешком. — Ами искам да ми разкажеш за Ниво 4.

Вътрешно Грей се срина, като стъпил на липсващо стъпало.

— Аз само чистя. Портиер съм.

— Прощавай — каза Полсън, — но не е съвсем така. Хич не ти се хващам.

Грей отново си помисли за камерите.

— Ричардс…

Полсън изсумтя.

— Майната му на тоя.

Погледна към камерата, помаха, после бавно завъртя ръка и сви всички пръсти без средния. Остана така няколко секунди.

— Да не мислиш, че някой гледа камерите? По цял ден, всеки ден, слуша ни, наблюдава ни какво правим?

— Няма нищо там. Кълна се.

Полсън бавно поклати глава. В очите му Грей отново съзря налудничавата искра.

— И двамата знаем, че ме пързаляш, затова може ли, ако обичаш да проявим честност един към друг.

— Само чистя — вяло каза Грей. — Тук съм само, за да работя.

Полсън мълчеше. В трапезарията беше толкова тихо, че Грей чуваше как бие сърцето му.

— Кажи ми нещичко. Добре ли спиш, Грей?

— Моля?

Полсън присви очи заплашително.

— Питам те, дали… спиш… добре?

— Ами, май да — промълви едва. — Разбира се, спя.

Полсън се позасмя злокобно. Облегна се назад и погледна към тавана.

— Ами, май да. Ами, май да.

— Не разбирам защо ме питаш тези неща.

Полсън рязко издиша.

— Сънищата, Грей. — Завря лицето си в това на Грей. — Говоря ти за сънищата. Вие, симпатяги, сънувате, нали? Аз сънувам и още как, мамка му. По цяла нощ. Сън след сън. Сънувам откачени дивотии.

Откачен, помисли си, думата съвсем уместно и точно описваше положението. Полсън беше превъртял. Колелата бяха излезли от коловоза, веслата вече не бяха във водата. Сигурно заради твърде многото месеци, прекарани в планината, заради несвършващите мразовити и снежни дни. Грей беше виждал такива типове в Бийвил. Нормални при влизането в затвора, след няколко месеца напълно откачаха и две смислени изречения не можеха да вържат.

— Искаш ли да ти разкажа сънищата си, Грей? Хайде, да видим дали ще познаеш.

— Не искам.

Дали, мамка му, ще познаеш.

Грей сведе поглед към масата. Усещаше как камерите наблюдават, усещаше присъствието и на Ричардс, който не изпускаше нищо от случващото се. Помисли си: Боже мили. Да спира вече с въпросите.

— Не… мога.

— Не можеш…

Поклати глава, отмести поглед.

— Не.

— Ами да ти споделя — пошушна Полсън. — Сънувам теб.

Измина миг в мълчание. Полсън е луд, помисли си Грей. Луд, луд, луд.

— Съжалявам — тромаво каза. — Там наистина няма нищо.

Отново понечи да си тръгне, като очакваше да усети как Полсън го хваща за лакътя и го спира.

— Добре — Полсън и махна леко с ръка. — Засега приключих. Изчезвай оттук.

Извърна се, както седеше на стола, за да погледне нагоре към Грей, който стоеше прав с поднос в ръце.

— Обаче ще ти кажа една тайна. Искаш ли?

Грей поклати глава.

— Нали познаваш онези двама чистачи, които си тръгнаха?

— Кои?

— Ами знаеш ги, онези типове — Полсън се намръщи. — Тлъстите. Оня тъпанар и другарчето му.

— Джак и Сам.

— Точно тези — Полсън отмести поглед. — Така и не им научих имената. Предполагам, ще ми кажеш, че в уговорката не влиза да си казват имената.

Грей чакаше Полсън да каже още нещо.

— Какво за тях?

— Ами дано не са ти били приятели. Защото тук има кратко известие. Мъртви са. — Полсън се изправи, не погледна Грей, докато произнасяше следващите си думи: — Всички сме мъртви.

Беше тъмно, а Картър беше изплашен.

Намираше се някъде долу, беше видял четири бутона на асансьора, номерата се редуваха в обратен ред, като номерата в подземен гараж. Преди да го докарат до това място с носилка, беше замаян и не чувстваше болка, дадоха му нещо, инжекция някаква, която го направи сънлив, но не го приспа напълно, затова смътно усещаше, че правят нещо отзад на тила му. Режеха, поставяха някакъв предмет. Китките и краката му бяха вързани, за да му било по-удобно, така казаха. После го докараха до асансьора и това беше последното, което си спомняше: бутоните и нечий пръст, натиснал бутона с надпис Н4. Онзи тип с пистолета, Ричардс, повече не се върна, както беше обещал.

Сега беше буден и макар да не можеше да каже със сигурност, усещаше се някъде долу, съвсем долу в дупката. Китките и глезените му все още бяха овързани, а вероятно беше вързан и през кръста. Стаята беше студена и тъмна, но виждаше как някъде примигват светлини, не можеше да каже на какво разстояние са от него, чуваше шума от вентилатор, който раздвижва въздуха. Не помнеше кой знае какво от разговора си с мъжа, преди да го свалят долу. Претеглиха го, това Картър си спомняше, правиха му и други неща, каквито всеки доктор прави. Измериха кръвното му налягане, накараха го да пикае в чаша, почукаха коленете му с чукче, прегледаха носа и устата му. После поставиха тръбичка в опакото на ръката му, болеше, болеше го адски, помнеше, че им го каза, по дяволите, и окачиха тръбичката към торбата на куката, останалото плуваше в мъгла. Спомняше си странна светлина, яркочервено връхче на писалка и изведнъж всички лица, които го заобикаляха, се оказаха скрити зад маски, един от тях казваше, но не можеше със сигурност да каже, кой точно: Просто лазер, господин Картър. Може би ще почувствате лек натиск. Сега в тъмното, си спомни как преди мозъкът му да се превърне в пихтия, си беше помислил, че Господ си прави последна шега с него и може би все пак това беше процедурата с инжекцията. Зачуди се дали скоро няма да види Исус или госпожа Ууд, или пък самия Сатана.

Но не умря, само заспа. Не знаеше колко дълго е спал. Известно време съзнанието му се рееше от един вид мрак към друг, приличаше на влизане в къща без лампи, нямаше какво да се гледа, не можеше да се ориентира. Не можеше да каже нищо тук отдолу. Цялото тяло го болеше, чувстваше езика си като натъпкан с топки чорап или като някакво странно космато животно, настанило се в него. Отзад на тила му, там, където се съединяваха плещите, усещаше болка. Повдигна глава, за да се огледа, но друго освен малки светли точици не виждаше — червени светлинки, като онази на химикалката. Не можеше да каже на какво разстояние са от него или колко са големи. Можеше да са светлините на отдалечен град, така като гледаше.

Улгаст. Името изплува в съзнанието му от мрака. Имаше нещо свързано с Улгаст, нещо, което беше казал, за времето като океан, което можел да му даде. Мога да ти дам цялото време на света, Антъни. Океан от време. Сякаш беше разбрал какво се крие в най-дълбокото кътче на сърцето на Картър, сякаш не се бяха срещнали преди малко, ами са се познавали от години. Никой не беше разговарял с Антъни по този начин, доколкото си спомняше.

Това го подсети за деня, в който беше започнало всичко, сякаш двамата си приличаха. Юни, беше през юни; това го помнеше. Юни, въздухът под магистралата беше горещ като в пещ, а Картър седеше на късче сянка и държеше пред гърдите си картон: ГЛАДЕН СЪМ, И С МАЛКО ЩЕ ПОМОГНЕТЕ, БОГ ДА ВИ БЛАГОСЛОВИ. Наблюдаваше как колата, черно денали, се насочи към тротоара. Прозорецът до шофьора се отвори. Обикновено изтракваше и се отваряше така, че онзи вътре в колата да му подаде няколко монети или сгъната банкнота, без пръстите му да се докоснат до неговите. Прозорецът се спусна до долу с плавно движение. Отражението на Картър в тъмната боя на прозореца се смъкна като навита обратно завеса. В света зейна дупка и се откри тайно помещение. Случи се точно по пладне. Обедният трафик беше насочен към откритите шосета и към западната детелина от пресичащи се магистрали. Колите профучаваха бързо една след друга над главата му, като дълга тракаща върволица от товарни автомобили.

— Ехо? — викаше го шофьорът. Женски глас, който се извисяваше над шума от колите и ехото, което се носеше под магистралата. — Хей, вие? Господине! Извинете ме, господине!

Когато пристъпи към отворения прозорец, Картър почувства по лицето си студения въздух в купето на колата. Долови приятния аромат на нова кожа и после, още по-отблизо, уханието на женски парфюм. Жената се беше привела към прозореца от противоположната страна, тялото ѝ опъваше безопасния колан, на главата ѝ имаше слънчеви очила. Бяла жена, разбира се. Разбрал го беше още преди да погледне. Черното денали с лъщяща боя и грамадна лъскава решетка. Водещата на изток към Сан Фелипе улица, която свързваше Галерия с Ривър Оукс и където имаше грамадни къщи. Жената беше млада. По-млада, отколкото можеше да предположи за кола като тази, най-много трийсетинагодишна и носеше май екип за тенис — бяла пола и подходящо горнище, кожата ѝ беше влажна и блестяща. Имаше слаби и изящни ръце с лек слънчев загар. Права коса, руса, с по-тъмни кичури, отметната встрани от лицето ѝ, фин нос и добре изразени скули. Други бижута, освен пръстена ѝ с диамант колкото зъб, не видя. Знаеше, че не бива да зяпа толкова отблизо, но не се сдържа, погледът му се плъзна към задната част на колата. Видя празната бебешка седалка, с окачени по нея плюшени играчки в ярки цветове, а зад нея голяма хартиена пазарска торба, която приличаше на металическа. На торбата се четеше името на магазина.

— Колкото дадете — промърмори Картър. — Бог да ви благослови.

Чантата ѝ, огромна и направена от дебела кожа, лежеше в скута ѝ. Започна да прехвърля съдържанието ѝ на седалката: червило, бележник, малък като бижу телефон.

— Искам да ти дам нещо — казваше тя. — Двайсет стигат ли? Така ли правят останалите? Не знам.

— Бог да ви благослови. — Светофарът, знаеше Картър, щеше да се смени. — Колкото дадете.

Тя измъкна портфейла си точно когато зад тях се разнесе първият нетърпелив клаксон. Жената бързо се извърна към клаксона, после погледна светофара, вече светеше зелено.

— Да му се не види, да му се не види.

Припряно ровеше в портфейла си, голям колкото книга, със закопчалки и ципове и отделения, претъпкани с хартиени листчета.

— Не мога — повтаряше, — не мога.

Клаксоните се увеличиха и изведнъж червеният мерцедес, който стоеше зад нея, с рев се насочи към средната линия и засече автомобила, който се движеше по нея. Шофьорът скочи на спирачките си и натисна клаксона.

— Съжалявам, съжалявам — не спираше да повтаря жената. Гледаше към портфейла си, сякаш е заключена врата, за която тя не може да открие ключа. — Пълно е с карти тук, мислех, че имам банкнота от двайсет, може би дори десет, да му се не види, да му се не види…

— Ей, малоумната! — две коли по назад, от огромен камион се беше надвесил мъж. — Не виждаш ли светофара? Разкарай се от пътя!

— ’Сичко е наред — каза Антъни и се отдръпна. — Трябва да тръгвате.

— Не ме ли чуваш? — крещеше мъжът. Чуха се още клаксони. Размаха ръката си през прозореца. — Разкарай се от шибания път!

Жената се наклони, за да погледне в задното огледало. Очите ѝ се разшириха.

— Млъквай! — кресна. Удари по волана с юмруци. — Исусе, млъквайте!

— Госпожо, махнете шибаната си кола!

— Исках да ти дам пари. Само това исках. Защо трябва да е толкова трудно, защо да е трудно това, че исках да помогна…

Картър разбра, че е време да се омита. Предполагаше как щяха да се развият събитията: вратата на колата се отваря, към него се насочват яростни стъпки, някой завира лицето си в това на Картър.

— Ти на дамата ли досаждаш? Ти к’во си въобразя’аш? — идваха още мъже, кой знае колко щяха да са. Стигнеше ли се до там, винаги беше пълно с мъже, нямаше значение какво казва жената, тя нямаше да може да му помогне, щяха да видят онова, което искаха да видят: чернокож мъж и бяла жена с бебешка седалка, пазарски торби и отворения портфейл в скута ѝ.

— Моля ви — каза той. — Госпожо, трябва да тръгвате.

Вратата на камиона се отвори, от него се показа огромен мъж с почервеняло лице, в джинси и тениска, ръцете му бяха грамадни като бейзболни ръкавици. Щеше да смачка Картър като буболечка.

— Ей! — ревеше и сочеше. Огромната му кръгла тока на колана проблясваше на слънцето. — Ей, ти там!

Жената вдигна поглед към огледалото и видя каквото и Картър: мъжът носеше пушка.

— О, Господи, Господи! — извика тя.

— Този ѝ краде колата! Ситното негро ѝ краде колата!

Картър замръзна. Всичко се стоварваше върху него, страховит рев, целият свят надуваше клаксон, крещеше и идваше да го спипа, идваше да го спипа най-накрая. Жената се пресегна бързо през мястото на пасажера и отвори вратата.

— Влизай!

Стоеше неподвижен.

— Хайде! — извика тя. — Влизай в колата!

И по някаква причина, той се качи в колата. Хвърли картона си, влезе бързо и затръшна вратата зад себе си. Жената натисна педала на газта, прехвърча на забранена светлина, светофарът от зелен беше станал червен. Колите около тях се отклоняваха, докато се носеха по пътя. За секунда Картър си помисли, че няма как да не катастрофират и затвори очи, вкопчил се в очакване на удара. Нищо не се случи, разминаха се с всички.

Такова, помисли си той, проклето нещо. Изскочиха изпод магистралата отново на слънце, жената караше толкова бързо, сякаш беше забравила присъствието му. Прекосиха влакови релси и колата подскочи високо. Усети как главата му опира тавана на купето. Това изглежда отрезви и нея. Рязко натисна спирачките с непремерена сила, той се просна на таблото, после извъртя волана и влезе в паркинг на химическо чистене и ресторант. Без да поглежда към Антъни или да му казва и дума, обори глава на волана и се разплака.

За пръв път виждаше бяла жена да плаче, поне отблизо, а не по телевизията или на кино. В затвореното купе на колата той долавяше уханието на чистата ѝ коса и на сълзите ѝ, подобно на разтопен восък. После си даде сметка, че усеща и своя мирис, което дълго време не беше правил, а мирисът на тялото му хич не беше приятен. Миришеше лошо, противно, като гранясало месо и вкиснало мляко, погледна се, видя мръсните си ръце, тениската и джинсите, които носеше от много дни, и се засрами.

След известно време тя се повдигна от волана и избърса носа си с опакото на ръката си.

— Как се казваш?

— Антъни.

На Картър му мина през ума, дали пък няма да го откара направо в полицията. Колата беше толкова чиста и нова, че се чувстваше като огромно мръсно леке на седалката. И да беше усетила колко лошо мирише, тя не го показа.

— Мога да сляза тук — предложи Картър. — Простете ми, че ви докарах такива беди.

— Ти ли? Какво си направил ти! — Пое дълбоко въздух, отметна глава назад към подглавника и притвори очи. — Исусе, съпругът ми ще ме убие. Исусе, Исусе, Исусе. Какви си ги въобразяваше, Рейчъл?

Стори му се ядосана и Картър предположи, че очаква той сам да слезе. Намираха се на няколко квартала северно от Ричмънд. От тук можеше да се качи на автобус и да се върне на мястото, където спеше, празен паркинг долу на Уестпарк зад рециклиращото предприятие. Добро място беше. Там нямаше проблеми, а като валеше, хората от центъра го пускаха да преспи в някой от празните гаражи. Имаше малко повече от десет долара, няколко банкноти и остатъка от сутринта под надлеза на шосето, достатъчно му бяха да се прибере и да си купи нещо за ядене.

Сложи ръка на вратата.

— Недей — спря го припряно тя. — Не си тръгвай.

Обърна се към него. С подпухналите си от плача очи впери изпитателен поглед в лицето му.

— Трябва да ми кажеш дали наистина го мислиш.

Картър не разбра.

— Госпожо?

— Онова, което беше написал на картона си, Онова, което каза. „Бог да ви благослови.“ Чух те да го казваш. Защото въпросът е там — обясняваше жената, недочакала отговора му — че аз не се чувствам благословена, Антъни — изсмя се нервно и смехът ѝ разкри ред ситни, подобни на перли зъби. — Чудна работа, нали? Би трябвало да се чувствам благословена, но не е така. Чувствам се ужасно. Непрекъснато, през цялото време.

Картър не знаеше какво да каже. Как е възможно бяла дама като нея да се чувства ужасно? С крайчеца на окото си виждаше празната седалка за бебе, яркия наниз от играчки и се почуди къде ли е в този момент детето. Може би трябва да ѝ спомене, че има бебе, колко щастлива трябва да е от това. Ако съдеше от своя опит, хората обичаха да чуват такива неща, особено жените.

— Няма значение — каза жената. Невиждащо се взираше през предното стъкло към павилионче за понички. — Знам какво си мислиш. Няма нужда дори да го изричаш. Вероятно изглеждам като някоя луда.

— На мен ми се виждате съвсем добре.

Тя отново се разсмя, този път горчиво.

— Ами тъкмо там е проблемът, нали? Там е. Изглеждам си съвсем наред. Питай когото искаш. Рейчъл Ууд има всичко, каквото човек би си пожелал. Рейчъл Ууд изглежда върха…

За минута седяха в колата, жената тихо плачеше и нещастно гледаше невиждащо. Картър продължаваше да се чуди дали няма да е добре да слезе от колата, или това е лоша идея. Само че дамата беше разстроена и на него му се струваше нередно да я остави така. Зачуди се дали тя не иска той да се съжали над нея. Рейчъл Ууд: реши, че сигурно това ѝ е името, че говори за себе си. Но не беше сигурен. Може би Рейчъл Ууд е някоя нейна приятелка или пък жената, която се грижи за бебето ѝ. Знаеше, че рано или късно трябва да си тръгне. Каквото и настроение да я беше обхванало, то щеше да премине и ще си спомни, че за малко не са я застреляли заради едно нищо и никакво смрадливо негро, настанило се на седалката в колата ѝ. Засега обаче прохладата от вентилаторите на таблото и странната, тъжна притихналост на жената стигаха да го задържат на мястото му.

— Как е фамилията ти, Антъни?

Не помнеше някой да му е задавал този въпрос.

— Картър — отвърна той.

Следващата ѝ постъпка го изуми повече от всичко, което се беше случило до този момент. Тя се извърна на седалката, погледна го прямо с бистър поглед и му подаде ръка, за да се ръкуват.

— Е — каза тя с глас, все още с нотка тъга, — приятно ми е, господин Картър. Аз съм Рейчъл Ууд.

Господин Картър. Много му хареса. Ръката ѝ беше малка, но се здрависваше като мъж със стабилно ръкостискане. Някакво чувство, което не смееше да облече в думи, обзе Антъни. Наблюдаваше я дали ще си избърше ръката, но тя изобщо не направи подобно движение.

— О, Боже мой! — Очите ѝ се разшириха от удивление. — Съпругът ми ще получи инфаркт. Не можеш да му разкажеш за случилото се на кръстовището. Наистина. В никакъв случай не му казвай.

Картър поклати глава.

— Имам предвид, че не е негова вината, задето е такъв завършен и абсолютен задник. Просто няма да възприеме случилото се от нашата гледна точка. Трябва да ми обещаете, господин Картър.

— Нищо няма да кажа.

— Добре. — Отривисто кимна, успокоена и отново насочи поглед през предното стъкло, замислено смръщила гладкото си чело. — Понички. Защо ли от всички възможни места спрях точно тук. Ти сигурно не искаш понички, нали?

Само от споменаването им устата му се изпълни със слюнка. Усети стомаха му да се присвива.

— Поничките стават — каза Картър. — Кафе става.

— Но те не са истинска храна, нали? — решително каза тя, беше взела някакво решение. — Ти имаш нужда от истинска храна.

И тогава Картър разбра какво е обзелото го чувство. Почувствал се беше забелязан. Сякаш дълго време е бил призрак, без да подозира. Изведнъж го връхлетя прозрението, че тя възнамерява да го вземе с нея, да го заведе у дома си. Чувал беше за хора като нея, но никога не вярваше да ги има.

— Знаете ли, господин Картър, според мен Господ ви е поставил под онова шосе днес с определена цел. Според мен той се е опитвал да ми каже нещо — включи на скорост. — Двамата с вас ще станем приятели, предчувствам го.

И те бяха приятели, точно както тя каза. Това беше странно. Той и тази бяла дама, госпожа Ууд, която си имаше съпруг — достатъчно възрастен, за да ѝ бъде баща, когото Картър почти никога не виждаше — с огромна къща под истински дъбове с поляна, жив плет и две момиченца, не само бебето, но и по-голямо момиченце, прекрасно като цветенце, както и сестричката. И двете изглеждаха като от картинка. Чувстваше го чак с мозъка на костите си, с най-съкровената си същност. Те бяха приятели. За него тя направи неща, които никой никога не беше правил. Тя сякаш отвори вратата на колата си и вътре се откри цяла една огромна стая, пълна с хора, с гласове, които го наричаха по име, с храна за него, легло за него и всичко останало. Даде му работа, не само да се грижи за нейния двор, но и за други къщи също, а където и да отидеше, хората го наричаха „господин Картър“, питаха го дали ще може да свърши една допълнителна задача днес, защото щели да наминат едни приятели: да събере листата от патиото, да боядиса няколко стола, да изчисти нападалите листа във водосточната тръба, от време на време дори да разходи кучето. Господин Картър, знам, че сигурно сте много зает, но ако за вас не е затруднение, бихте ли…? А той винаги се съгласяваше. В плика под килимчето или саксията те му оставяха допълнително десет или двайсет долара, без той да им е искал. Харесваше и другите хора, но истината беше, че за него те бяха без значение, правеше всичко заради нея. Срядата беше най-хубавият ден от седмицата, нейният ден, махаше му с ръка от прозореца, докато той излизаше с косачката от гаража и понякога, много често, излизаше от къщата, след като е приключил с работата — тя не оставяше парите под килимчето като останалите, ами му ги даваше лично на ръка — случваше се да поседнат с чаши чай с лед в патиото, като му разказваше за живота си, но го питаше и за неговия. Говореха си като истински хора и седяха на сянка. Господин Картър, казваше тя, вие сте Божи дар. Господин Картър, не знам как изобщо съм успявала и едно нещо да свърша без вас. Вие сте парченцето от пъзела, което липсваше.

Обичаше я. Това беше истината. Това беше и тайнствената, тъжна и печална истина във всичко. Докато сега лежеше в студения мрак, усещаше как у него напират сълзи, надигат се в душата му. Как изобщо някой можеше да твърди, че той би направил нещо на госпожа Ууд, когато той я обичаше по този начин? Защото той знаеше. Знаеше, че макар да се усмихва, да се смее и да се грижи за децата си, пазарува, играе тенис и обсъжда пътувания в салона, вътре в нея е пусто. Разбрал го беше в онзи първи ден в колата и то беше завладяло сърцето му, да можеше да запълни пустотата само с желанието си да го направи. В дните, в които тя не излизаше в двора, които с времето ставаха все повече, той я виждаше как понякога с часове седи на дивана, оставяше бебето да плаче, подмокрено или гладно, не помръдваше и мускулче. Изглеждаше като без капка въздух у себе си. Имаше дни, в които изобщо не я виждаше и предполагаше, че се е скрила някъде дълбоко в къщата си, защото е тъжна. В тези дни той правеше допълнителни неща, подстригваше плета, без да има нужда, махаше плевели около пътеката, с надеждата, че ако почака, тя ще излезе с чая. Чаят означаваше, че тя е добре, че е преминала през още един ден, в който се е чувствала ужасно по нейния начин.

И тогава дойде онзи следобед в двора, онзи ужасен следобед, когато беше видял по-голямото момиченце, Хали, самичко. Беше декември, въздухът наситен и влажен, басейнът — пълен с окапали листа. Момиченцето, което ходеше на детска градина, носеше сини шорти от униформата и цветна блуза, но нищо друго, дори обувки не носеше и седеше в патиото. Държеше кукла Барби. Днес не е ли на училище? Картър попита, а тя поклати глава, без да го погледне. Майка ѝ тук ли е? Татко е в Мексико, заяви момиченцето и потрепери от студ. С неговата приятелка. Мама нямало да става от леглото.

Опита се да отвори вратата, но тя беше заключена. Позвъни на звънеца, а после вика пред прозорците, но никой не отговори. Не знаеше какво да прави с момиченцето, което седеше така само отвън, но имаше много неща, които той не знаеше за хората като семейство Ууд, някои техни действия си оставаха непонятни за него. Всичко, което имаше, беше старият мръсен пуловер, който предложи на момиченцето, но тя го взе и се омота в него като в одеяло. Трябваше да поработи на поляната, мислеше, че шумът от косачката може би ще събуди госпожа Ууд и тя ще си спомни, че момиченцето ѝ е останало само навън при басейна, че някак всъщност е заключила вратата. Господин Картър, не знам как се е случило, заспала съм, слава Богу, че сте бил тук.

Той приключи с поляната. Момиченцето с куклата в ръце тихо го наблюдаваше. Извади голямата мрежа от гаража, за да почисти басейна. И тогава я откри, до ръба на пътеката: мъничка костенурка, бебе. Не беше по-голяма от монета. Извадила късмет, че не я е премазал с косачката. Приведе се и я вдигна. Изобщо не тежеше. Ако не я виждаше с очите си, щеше да каже, че ръката му е празна, толкова лека беше. Може би защото момиченцето го наблюдаваше от патиото, или пък защото госпожа Ууд спеше зад него в къщата, тогава действията му се сториха съвсем правилни, сякаш костенурката можеше по някакъв начин да оправи нещата, това дребничко същество в тревата.

— Ела — каза на момиченцето. — Ела, искам да ти покажа нещо. Едно същество, което е още бебе, госпожице Хали. Бебче като теб.

После се обърна и видя госпожа Ууд да стои на двора зад него, на по-малко от три метра. Вероятно беше излязла от предната врата, защото нищо не беше чул. Носеше огромна тениска, като нощница, косата ѝ беше в пълен хаос.

— Госпожо Ууд — каза той, — защо сте излезли, радвам се да ви видя. Тъкмо щях да покажа на Хали…

Стой далече от нея!

Това не беше госпожа Уууд, която познаваше. Погледът ѝ беше подивял и луд. Държеше се така, сякаш никога преди не го е виждала.

— Госпожо Ууд, исках да ѝ покажа нещо хубаво…

Махай се! Махай се! Бягай, Хали, бягай!

Преди да успее и дума да каже, тя му се нахвърли, настървено, с всички сили. Той падна гърбом, кракът му се препъна в пръта на мрежата за почистване на басейна, която беше оставил на земята до него. Пресегна се, рефлекс, пръстите му уловиха и задържаха предницата на тениската ѝ, усети как тежестта му я повлича, не можеше да направи нищо, за да предотврати падането и се стовариха в басейна.

Водата. Почувства я като удар с юмрук. Носът, очите и устата му се изпълниха с вода, имаше някакъв отвратителен вкус на химикали, противен като сатанински дъх. Тя изплуваше и потъваше, навсякъде около него. Потъваха оплели ръце и крака един в друга като мрежа. Опита се да се освободи, но тя бързо го улови, повлече го надолу, надолу. Не можеше да плува, дори замахване не можеше да направи, можеше да се опита да отскочи, ако се наложеше, но дори и тази идея го плашеше, а и нямаше сили да я спре. Изви глава към блестящата повърхност на водата, където беше и въздухът, но той можеше да е и на километри от него. Тя го дърпаше надолу, в света на тишината, сякаш басейнът беше обърнато късче небе и тогава той разбра: там искаше да отиде тя. Натам вървеше през цялото време, още от деня, когато се срещнаха под шосето, когато спря колата си и произнесе името му. Каквото и да я беше задържало в този свят, онзи, над водата, най-накрая се беше скъсало като шнур на хвърчило. Светът се беше завъртял нагоре с краката, и сега хвърчилото падаше. Тя го прегърна, брадичката ѝ лежеше на рамото му, за миг срещна погледа ѝ във водния вихър и видя, че е изпълнен с ужасяващ, мъртвешки мрак. О, моля те, мина през ума му, нека да съм аз. Ще умра, ако поискаш, за теб бих умрял, ако го поискаш, нека аз да умра. Можеше само да диша. Знаеше го с такава яснота, с каквато знаеше името си, но и да се мъчеше нямаше да успее да се справи с това. Твърде дълго беше живял, за да се откаже от живота си само по силата на волята. Стигнаха до дъното с мек удар. Госпожа Ууд продължаваше да го прегръща, усети как раменете ѝ потрепват, когато пое първия си дъх. Вдиша още веднъж и после трети път, мехурчетата от последния въздух от дробовете ѝ се заиздигаха зад ухото му като прошепната тайна: Бог да те благослови, господин Картър, после разхлаби прегръдката си.

Не помнеше как е излязъл от басейна, нито какво е казал на момиченцето. Тя плачеше силно, а после спря. Госпожа Ууд беше мъртва, душата ѝ си беше отишла, но останалото без душата ѝ тяло бавно се издигна на повърхността и се нареди сред плуващите листа, които възнамеряваше да почисти. Някакъв покой обгърна всичко — ужасен, съкрушителен покой, сякаш нещо, което прекалено се беше проточило във времето, най-накрая е приключило. Сякаш той отново беше започнал да изчезва. Може би изминаха часове или само минути, преди да дойде съседката, после полицията, но през това време беше разбрал, че никому няма да разкаже за случилото се, нито какво е видял, нито какво е чул. Беше тайна, която тя му повери, последната тайна за това коя е и той беше решен да я пази.

Картър реши, че каквото и да се случи с него оттук нататък, ще е наред. Изглеждаше неизбежно. Улгаст може и да беше излъгал, или не беше, но делото на живота на Картър беше приключило, сега вече го осъзнаваше. Никой никога повече нямаше да го попита за госпожа Ууд. Тя беше просто следа в ума му, сякаш някаква частичка от нея беше преминала в него, а той нямаше никому да каже за това.

Свистящ звук проряза въздуха около него, като изтичаща от гума въздушна струя, а на стената, там където беше червената светлина, се появи зелена. Отвори се врата и окъпа стаята в бледосиня светлина. Картър видя, че лежи на носилка, носеше нощница. Тубичката продължаваше да е свързана с ръката му, погледна мястото, където беше включена под лепенката и отново усети свирепата болка. Стаята беше по-просторна, отколкото му се стори, нямаше друго, освен чисто бели повърхности, с изключение на мястото, където вратата се беше отворила със замах, и няколко машини на отсрещната стена, каквото не беше виждал.

Някой стоеше на прага.

Затвори очи и се облегна назад, мислеше си: Спокойно. Спокойно. Готов съм. Нека да дойдат.

— Имаме проблем.

Минаваше десет вечерта. Сайкс се появи на вратата на кабинета на Ричардс.

— Знам — каза Ричардс, — следя я.

Проблемът беше момичето, онова безименно и ничие момиче. Вече не беше безименно и ничие. Ричардс научи новините от полицейските доклади малко след девет. Майката на момичето се оказа заподозряна за убийство, събития, свързани с някакво братство. Застреляното от нея момче било син на федерален окръжен съдия. Оставеният от нея на местопрестъплението пистолет беше отвел полицията до мотел близо до Грейсланд, където мениджърът — дълъг две страници списък от предишни провинения — беше разпознал момичето на снимката, направена от полицаите в петък, в манастира, където майката я изоставила. Монахините разказали цялата история на полицаите, а и нещо, за което Ричардс не знаеше какво да мисли: суматоха в зоопарка на Мемфис. После един от полицаите разпознал Дойл и Улгаст на видеозапис от камера за наблюдение, направен през нощта на контролен пункт на 55-а междущатска магистрала северно от Батон Руж. Местната телевизия се добрала до историята навреме за вечерните новини, когато беше задействано жълто ниво на тревога.

Ето така от нищото целият свят търсеше двама федерални агенти и момиченце на име Ейми Белафонте.

— Къде са сега? — попита Сайкс.

От терминала си Ричардс се свърза със сателитен източник и ограничи търсенето върху териториите между Тенеси и Колорадо. Предавателят беше в джобния компютър на Улгаст. Ричардс преброи осемнайсет горещи точки в региона, после откри една, която съвпадаше с номера на проследяващото устройство на Улгаст.

— Западна Оклахома.

Сайкс стоеше зад него, гледаше над рамото му.

— Според теб дали вече е разбрал?

Ричардс нагласи камерата, увеличи образа.

— Според мен да — каза той и показа данните на Сайкс.

Скорост на целта 102 километра в час.

И малко по-късно:

Скорост на целта 122 километра в час.

Те вече бягаха. Налагаше се Ричардс да ги измъкне. Намесени бяха местни полицаи, вероятно и ченгета от щатската полиция. Предстояха грозни сцени, защото нямаше как да стигне до тях навреме. Хеликоптерът вече се готвеше от Форт Карсън. Сайкс се беше разпоредил.

Тръгнаха по задното стълбище към Ниво 1 и излязоха да чакат навън. След залез температурите бяха паднали. Гъста мъгла се спускаше и се виеше на едри спирали на светлините върху кръга на паркинга, като сух лед на рок концерт. Стояха и мълчаха. Нямаше нищо за казване. Положението беше пълен и абсолютен провал. Ричардс се сети за снимката, онази, която се разпространяваше по системата. Ейми Белафонте: красив фонтан. Черна коса, която пада по раменете ѝ, изглеждаше мокра, сякаш е вървяла под дъжда, с гладко, младо лице, съхранило някаква бебешка пухкавост по страните, но под челото ѝ тъмните очи гледаха с поглед, в който имаше дълбока мъдрост. Носеше джинси и горнище на анцуг със затворен догоре цип. В едната си ръка стискаше някаква играчка, плюшено животно. Можеше да е куче. Очите бяха онова, към което Ричардс непрекъснато се връщаше. Тя гледаше прямо във фотоапарата, сякаш казваше: Виждаш ли? Какво си мислеше, че съм, Ричардс? Мислеше, че на този свят няма човек, който да ме обича ли?

За секунда, само за една, си го беше помислил. Премина през него като повей от крило: желанието да е друг човек, за когото детските очи биха означавали нещо.

Пет минути по-късно чуха, че хеликоптерът пристига, пулсиращо присъствие, което се снишаваше в края на горичката на югоизток. Направи една проучвателна обиколка, с разузнаващ сноп светлина, после с балетна прецизност се спусна към паркинга, като изтласка вълна от треперещ въздух изпод перките си. Боен хеликоптер с пълно въоръжение, предназначен за нощно разузнаване. Изглеждаше прекалено само за едно момиченце. Но в такава ситуация се бяха оказали. Закриваха очите си с ръце от вятъра, воя и снежната вихрушка.

Когато хеликоптерът докосна земята, Сайкс улови Ричардс за лакътя.

— Тя е дете! — извика над грохота. — Направи нещата както трябва!

Каквото и да означаваше това, помисли си Ричардс и бързо се запъти към отварящия се люк.

Десет

Вече се движеха бързо, Улгаст беше на волана, до него Дойл нервно удряше по бутоните на джобния си компютър. Обаждаше се, за да каже на Сайкс кой отговаря за случая.

— Проклетият сигнал е изчезнал. — Дойл метна компютъра си на таблото. Бяха на двайсетина километра от градчето, движеха се в западна посока. Безкрайната равнина се спускаше изпод обсипано със звезди небе.

— Можех и аз да ти го кажа — заяви Улгаст. — Тук сме на обратната страна на Луната. И защо не подбираш думите си по-внимателно?

Дойл не му обърна внимание. Улгаст бързо вдигна поглед към огледалото за обратно виждане и срещна погледа на Ейми. Разбра, че и тя го е усетила, сега бяха свързани. От момента, в който слязоха от въртележката, свърза съдбата си с нейната.

— Какво знаеш? — попита Улгаст. — Мисля, че вече е без значение дали ще ми кажеш.

— Знам колкото теб — сви рамене Дойл. — Може би повече. Ричардс реши, че може да имаш проблеми с изпълнението на задачата.

И кога бяха разговаряли, зачуди се Улгаст. Докато двамата с Ейми са били на въртележките? През нощта в Хънтсвил, когато Улгаст се беше прибрал в мотела и позвънил на Лайла? Или преди това?

— Трябва да внимаваш. Сериозно говоря, Фил. Такъв тип само. Доставчик на частни охранителни услуги. Търгаш си е.

Дойл въздъхна раздразнено.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Брад? Не знаеш кой тук е на твоя страна. Позволих ти да се възползваш от съмнението в лунапарка. Трябваше само да я върнеш при колата, както обеща. Не виждаш цялата картина.

— Виждам достатъчно от нея.

Пред тях се показа бензиностанция, светъл оазис в мрака. Когато се приближиха, Улгаст намали.

— Исусе. Не спирай — каза Дойл. — Продължавай да караш и това е.

— Без бензин няма да стигнем далече. Резервоарът не е пълен и на четвъртинка. Това може да е последната бензиностанция за дълго време.

Щом Дойл искаше да е началник, помисли си Улгаст, поне да се държи като такъв.

— Добре. Но само бензин. А вие двамата оставате в колата.

Насочиха се към бензиновата колонка. Когато Улгаст изключи двигателя, Дойл се пресегна и издърпа ключовете от таблото. После отвори жабката и взе оръжието на Улгаст. Извади пълнителя, сложи го в джоба си и върна обратно незареденото оръжие.

— Не мърдай.

— Дали не искаш да провериш и маслото.

Дойл рязко издиша.

— Исусе, нещо друго, Брад?

— Само казвам. Не искаме повреди, нали.

— Добре. Ще го проверя. Само стой в колата.

Дойл заобиколи колата и започна да пълни резервоара. Докато Дойл беше вън от колата, Улгаст имаше малко време да поразмисли, но без оръжие и без ключове нямаше кой знае какви възможности. Част от него реши да не взима Дойл много насериозно, за момента положението беше такова и толкова. Дръпна лоста под таблото, Дойл мина пред колата и вдигна капака, като така за миг купето остана скрито от погледа му.

Улгаст се извърна към Ейми.

— Добре ли си?

Момиченцето кимна. Държеше раничката си в скута, изпънатото уше на зайчето ѝ стърчеше от отвора. На светлината Улгаст видя пудра захар, която още стоеше по страните ѝ като снежинки.

— Пак към доктора ли отиваме?

— Не знам. Ще видим.

— Той има пистолет.

— Знам, миличка. Всичко е наред.

— Майка ми имаше пистолет.

Преди Улгаст да измисли отговор, капакът на колата се затръшна. Сепнат, той рязко се обърна навреме, за да види трите патрулиращи коли от щатската полиция с включени сирени да профучават покрай бензиностанцията в противоположната посока.

Вратата на мястото до шофьора се отвори и през нея нахлу струя влажен въздух.

— Мамка му — Дойл подаде ключовете на Улгаст и се извърна на мястото си, за да проследи с поглед минаващите покрай тях полицейски коли.

— Според теб дали нас търсят?

Улгаст изви глава, за да види полицейските коли в страничното огледало. Движеха се с много висока скорост. Можеше и да е някакво обичайно произшествие, грабеж или пожар. Но в себе си знаеше, че не е така. Броеше секундите, наблюдаваше как светлините се отдалечават. Стигнал беше до двайсет, когато разбра, че обръщат.

Завъртя ключа, двигателят се събуди за живот.

— Ами ето ни.

Десет часа, а сестра Арнет не можеше да заспи. Дори очи не можеше да затвори.

Всичко случило се беше ужасно, първо мъжете дошли за Ейми, как я бяха заблудили, заблудили всички, въпреки че сестра Арнет продължаваше да не разбира как едновременно може да са от ФБР и да са похитители. После и ужасните събития в зоопарка, крясъците и писъците, всички тичаха, а Лейси държеше в прегръдките си Ейми и отказваше да я пусне. Часове бяха прекарали в полицията, не се бяха отнасяли към тях като към престъпнички, но несъмнено не им засвидетелстваха отношението, на което сестра Арнет беше свикнала. Всички някак смътно ги обвиняваха, детективът задаваше непрестанно едни и същи въпроси, после репортерите и автомобилите с камери, наредили се на улицата пред къщата, с огромни светлини, осветили прозорците след настъпването на вечерта. Телефонът непрекъснато звънеше, докато накрая сестра Клер реши да го изключи.

Майката на момичето беше убила човек, някакво момче. Така ѝ беше казал детективът. Името на детектива беше Дюпре, млад човек с щръкнала малка брада, който разговаря с нея учтиво, с леки следи от стария говор на Ню Орлиънс, което означаваше, че е католик. Обръщаше се към нея с френски думи, останали в този говор, но нали взе за учтиви и другите двама, които се бяха появили на вратата? Улгаст и по-младият, хубавецът? Чиито лица беше видяла още веднъж на неясния, направен някъде в Мисисипи видеозапис, докато, както тя предполагаше, двамата не са и подозирали, че ги наблюдават, който Дюпре ѝ беше показал? Взела ги беше за свестни хора, защото изглеждаха прилично, нали? А майката, беше ѝ казал Дюпре, майката била проститутка. Защото блудницата е дълбока пропаст, а чуждата жена — тесен кладенец; тя като разбойник причаква и умножава законопрестъпниците между човеците. (Притчи Соломонови, 23:27-28). Защото мед тече от устата на чужда жена, и нейната реч е по-гладка от дървено масло; но сетнините от нея са горчиви като пелин, остри като двуостър меч; нозете ѝ слизат към смъртта, стъпките ѝ стигат до преизподнята. (Притчи Соломонови, 5:3-5)

Преизподнята. Точно от тези думи сестра Арнет потръпна в леглото си. Защото преизподнята беше действителност, съществуваше наистина, истинско място беше, в което изтерзаните души се мъчеха во веки. Такава жена беше въвела Лейси в тяхната кухня, стояла беше в тяхната къща преди не повече от трийсет и шест часа: жена, чийто стъпки стигат до преизподнята. Жена, която беше съблазнила някак онова момче, Арнет не желаеше да си представя как, и после го беше застреляла. Застреляла го беше с пистолет в главата, а преди да избяга оставила момичето си на Лейси, момиче, което кой знае какво криеше в душата си. Защото това беше сигурно, имаше нещо… неземно у нея. Не ѝ беше приятно да си мисли така, но такава беше истината. Как иначе да се обясни случилото се в зоопарка, с всичките онези животни, които тичат и надават рев?

Цялата ситуация беше ужасна. Ужасна, ужасна, ужасна.

Арнет се опита да заспи, но не успя. Все още чуваше рева на двигателите на вановете, дори пред затворените ѝ очи светлините им хищнически блестяха. Знаеше какво ще дават по телевизията: репортери с микрофони, които приповдигнато говорят и разпалено жестикулират към къщата, където Арнет и останалите сестри се мъчеха да поспят. Сцената на престъплението, така я наричаха, с последните новини от тази гореща история за убийство и отвличане, в която бяха замесени и федерални агенти, въпреки че Дюпре беше забранил най-категорично на монахините да говорят за тази част от събитията с когото и да било. Когато монахините се прибраха у дома с полицейската кола, която ги докара от управлението, никоя и дума не можеше да промълви от изтощение, а се бяха натъкнали на поне дузина телевизионни коли, наредени на тротоара пред къщата като цирков керван. Сестра Клер обърна внимание на факта, че сред колите, освен представители на кабелни телевизии от Мемфис, имаше и екипи от Нашвил, Падука, Литъл Рок и дори Сейнт Луис. Щом завиха по входната алея, репортерите бяха обкръжили вана, насочили към тях светлини, камери, микрофони и надвиквайки се, задаваха своите настървени, непонятни въпроси. Тези хора нямаха никакво достойнство. Сестра Арнет беше толкова изплашена, че се разтрепери. Наложи се двама полицаи да изблъскат репортерите от територията на обителта: Не виждате ли, че това са монахини? Защо ви е да тормозите монахини? Отдръпнете се всички, веднага, за да могат монахините спокойно да се приберат.

Да, адът съществуваше, Арнет го знаеше със сигурност. Тя пребиваваше в него, точно в този миг.

След това, без никоя от тях да изпитва глад, се бяха събрали в кухнята, просто за да са някъде. Всички без Лейси, която Клер беше качила направо в стаята ѝ, за да си почине. Странно беше: от всички тях Лейси изглеждаше най-малко разстроена от случилото се този следобед. Часове наред не беше промълвила и дума нито на монахините, нито на Дюпре, просто седеше с ръце в скута, а по страните ѝ се стичаха сълзи. Тогава се случи нещо странно: полицаите им показваха видеозаписа от Мисисипи и когато Дюпре спря кадъра на двамата мъже, Лейси се приближи и съсредоточено се вгледа в екрана. Арнет вече беше казала на Дюпре, че това са те, добре ги беше огледала и нямаше и капка съмнение, че мъжете на екрана са същите, които бяха дошли в обителта и отвели момиченцето, но изражението на лицето на Лейси, в което се четеше нещо като изненада — думата, която идваше в ума на Арнет беше удивление — накара всички да чакат.

— Сгрешила съм — каза накрая Лейси. — Това не е… той. Това не е онзи мъж.

— Кой онзи, сестро? — внимателно попита Дюпре.

Лейси посочи с пръст по-възрастния от двамата агенти, онзи, който беше говорил, въпреки че по-младият, спомни си Арнет, всъщност взе Ейми и я вкара в колата. На изображението той гледаше право в камерата и държеше чаша за еднократна употреба в ръка. Часът в долния десен ъгъл на екрана показваше шест сутринта в деня, в който бяха дошли в обителта.

— Този — каза Лейси и докосна екрана.

— Не той е взел момичето ли?

— Със сигурност беше той, детектив — заяви Арнет. Обърна се и погледна сестра Луиз и сестра Клер, които кимнаха утвърдително. — Всички сме съгласни с това. Сестра Лейси е просто объркана.

Дюпре не се остави да го убедят.

— Сестра Лейси? Какво имате предвид, като казвате, че не е онзи?

Лицето ѝ сияеше от убеждението.

— Този мъж… — заяви тя. — Не виждате ли? — обърна се и ги огледа. И се усмихваше. — Не виждате ли? Той я обича.

Той я обича. Как можеше да се обяснят думите ѝ? Но това беше единственото, което Лейси произнесе по случая. Дали пък не искаше да каже, че Улгаст всъщност е познавал момиченцето? Възможно ли беше да е неин баща? Затова ли е било всичко? Но това не обясняваше случилото се в зоопарка, страховитата суматоха, след която имаше премазано дете, което сега лежеше в болница; две от животните, някакъв вид котка и една от маймуните, бяха застреляни, пък и мъртвото момче в колежа и всичко останало. А и в остатъка от следобеда в управлението Лейси беше седяла безмълвно със странна усмивка, сякаш знаеше нещо, известно само на нея.

Случилото се имаше връзка, вярваше Арнет, с преживяното от Лейси преди много време, като малко момиченце в Африка. Арнет беше разказала цялата история на монахините, докато седяха в кухнята и чакаха да стане време за лягане. Може би не биваше да го прави, но трябваше да го разкаже на Дюпре и когато се прибраха вкъщи, всичко някак се изля от нея. Подобно преживяване никога не се забравя напълно, съгласиха се монахините, то се запечатва в душата и остава там завинаги. Сестра Клер, именно сестра Клер, която беше посещавала колеж, пазеше елегантна рокля и обувки в гардероба си, сякаш всеки момент ще получи покана за бал, знаеше как се нарича подобно състояние: посттравматично стресово разстройство. То обяснявало нещата, така каза сестра Клер, наслагвало се. Обяснявало покровителственото отношение на Лейси към момиченцето, както и защо никога не излизала от къщи, както и начина, по който тя винаги като да страняла от тях, споделяла живота им, но не съвсем, сякаш част от нея се намира другаде. Горката Лейси, да носи спомена за подобни събития в себе си.

Арнет погледна часовника: 12:05. Отвън боботенето на двигателите най-после беше заглъхнало, всички репортерски екипи се бяха разотишли. Отметна завивките и въздъхна с тревога. Нямаше какво да отрича. Всичко беше по вина на Лейси. Арнет никога нямаше да даде момиченцето на тези мъже, ако първо Лейси не беше излъгала всички, а сега Лейси си спеше, докато тя, Арнет, будуваше. Нима останалите монахини не го виждаха? Но вероятно и те спяха. Само тя, Арнет, беше осъдена цяла нощ да кръстосва лабиринтите на съзнанието си.

Защото беше обзета от тревога. Дълбока тревога. Нещо не беше както трябва, каквото и да разправяше сестра Клер. Той не е онзи. Този мъж я обича. Странната и изпълнена със знание усмивка на устните на Лейси. Дюпре разпита Лейси подробно какво беше искала да каже, но Лейси само се усмихваше и повтаряше тези думи, сякаш те обясняваха всичко. А заключението просто се открояваше на фона на фактите. Улгаст беше онзи: всички го потвърждаваха. Улгаст и другият мъж, който беше взел момиченцето, чието име Арнет вече си спомняше, Дойл, Фил Дойл. Къде бяха отвели момиченцето и защо, това никой не каза на Арнет. Тя усети и озадачаването на Дюпре в начина, по който непрекъснато задаваше въпросите, прещракването на химикалката, недоверчивото му смръщване, поклащането на главата, телефонните позвънявания, начина, по който отпиваше от кафето си.

И тогава, въпреки всичките грижи, съзнанието на Арнет започна да олеква, усети го. Образите от деня се отпускаха и развиваха у нея като кълбо, повеждаха я към съня. Разкажете ни отново за паркинга, сестро. Арнет седеше в стаичката с огледало, което не беше огледало, тя го знаеше. Разкажете ни за мъжете. Разкажете ни за Лейси. Арнет седеше с лице към стъклото, над рамото на Дюпре виждаше отражението си в него, лице на старица, белязано с бръчки от времето и от изтощението, обрамчено от сивия воал, от който изглеждаше някак отделено от тялото, реещо се в пространството, а зад тях, от другата страна на стъклото, над и около нея, тя долови нечие тъмно присъствие, което я наблюдаваше. Кой стоеше зад лицето ѝ? Сега вече чуваше и гласа на Лейси, Лейси на паркинга, полудялата Лейси, която сякаш се беше отделила от тях, седеше на земята и ожесточено прегръщаше момиченцето; Арнет стоеше надвесена над нея, а Лейси и момиченцето плачеха. Оставете я. Съзнанието ѝ последва гласа на Лейси и се спусна в изпълненото с мрак място.

Оставете я, оставете я, оставете я…

Пристъп на тревога прониза гърдите ѝ, изправи се бързо. Въздухът в стаята беше по-лек, сякаш отнякъде нахлуваше кислород. Сърцето ѝ заби бясно. Заспала ли беше? Сънуваше ли? Какво ставаше?

И тогава разбра, предусети го. Грозеше ги опасност, страшна опасност. Нещо наближаваше. Не знаеше какво. Някаква тъмна сила се надигаше в света и се носеше към тях, идваше за всички им.

Лейси вече го беше разбрала. Лейси, която беше лежала в продължение на часове в полето, познаваше природата на злото.

Арнет излезе стремглаво от стаята към коридора. Беше на шейсет и осем и завладяна от неописуем ужас! Посветила беше живота си на Бог, на Неговия вселюбив покой, а сега да преживее подобен миг! Да лежи в мрака съвсем сама! От вратата на Лейси я деляха десетина крачки. Арнет натисна ръчката, но вратата не се отвори. Заключена беше отвътре. Затропа с юмруци на вратата.

— Сестро Лейси! Сестро Лейси, отвори вратата!

Появи се и Клер. Носеше тениска, която сякаш сияеше в тъмния коридор, лицето ѝ светлееше от намазания синкав крем.

— Какво има? Какво става?

— Сестро Лейси, веднага отвори вратата! — от другата страна цареше тишина и покой. Арнет сграбчи дръжката на вратата и я разтърси, както куче разтърсва захапан кокал. Не спираше да тропа по вратата. — Подчини ми се веднага!

Светнаха лампи, чуха се шумове от отваряне на врати и гласове, настъпи бъркотия. Останалите монахини дойдоха в коридора с разширени от тревога очи и всички говореха в един глас.

— Какво става?

— Не знам, не знам…

— Добре ли е Лейси?

— Някой да позвъни на 911!

— Лейси — крещеше Арнет, — отвори вратата!

Сграбчи я огромна сила и я отдръпна от вратата. Сестра Клер, тя беше сграбчила изотзад Арнет с две ръце. Усети как се смалява, как силата ѝ е нищо пред тази на сестра Клер.

— Вижте, наранила се е…

— Свети Боже в райските селения!

— Погледнете ръцете ѝ!

— Моля ви — изхлипа Арнет, — помогнете ми.

Сестра Клер я пусна. Над всички им се разпростря благоговейна тишина. От китките на Арнет се спускаха пурпурни ленти. Клер улови единия от юмруците на Арнет и внимателно го разтвори. Дланта беше пълна с кръв.

— Вижте, заради ноктите ѝ е станало така — каза Клер и показа раните. — Забила е нокти в дланите си.

— Моля — умоляваше Арнет, а по страните ѝ се стичаха сълзи. — Отворете вратата и вижте вътре.

Никой не знаеше къде е ключът. Сестра Трейси се досети да вземат отвертка от кутията с инструменти под кухненската мивка и я вмъкна в ключалката. През това време сестра Арнет вече беше разбрала какво ще открият.

Леглото беше недокоснато. Завесите до отворения прозорец се вееха от вечерния повей.

Вратата се отвори и разкри празната стая. Сестра Лейси Антоанет Кудото беше избягала.

Два сутринта. Времето тази нощ едва се точеше.

Не че беше започнала добре за Грей. След препирнята с Полсън в трапезарията Грей се прибра в стаята си. Оставаха му още два свободни часа, които да убие преди смяната си, което беше предостатъчно време за размишления върху думите на Полсън относно Джак и Сам. Единствената разлика беше, че думите на Полсън заличиха предишната фраза от съзнанието му, онзи странен отглас в главата му, но при все това не се чувстваше добре, беше изпълнен с тревога. В десет без четвърт почти му се искаше да изскочи от кожата си, но облече якето си и пресече двора на път за Хижата. Под лампите на паркинга запали още една цигара и погълна дълбоко дима, докато двама лекари и лабораторни техници с дебели зимни палта над екипите си излязоха от сградата, влязоха в колите си и отпътуваха. Никой не му и помаха.

Подът пред предната врата беше хлъзгав от стопилия се сняг. Грей изтупа ботушите си и пристъпи към бюрото, където часовият взе пропуска му и го прекара през скенера, след което с жест го пусна към асансьора. В асансьора натисна Ниво 3.

— Спри асансьора.

Вътрешно Грей изстина: Ричардс. Миг по-късно пъргаво се качи в кабината, а по връхната му дреха от изкуствена материя все още се стелеше студен въздух.

— Грей. — Натисна бутона за второто ниво и бързо погледна часовника си. — Къде по дяволите беше тази сутрин?

— Успах се.

Вратите на кабината се затвориха с плъзгане и тя започна да се спуска.

— Ти това за ваканция ли го имаш? Въобразяваш си, че можеш да се появяваш на работа, когато ти се прииска, така ли?

Грей поклати глава с прикован в пода поглед. Дори гласът на този човек беше в състояние да го накара да се присвие вътрешно. Грей дори не можеше да го погледне.

— Ъхъ.

— Само това ли ще ми кажеш?

Грей усети мириса на избилата го от напрежение пот, воня на гранясало, като от престоял в хладилника лук. Вероятно и Ричардс я усещаше.

— Ами да.

Ричардс изсумтя и не каза нищо. Грей разбра, че взима решение.

— Глобявам те за две смени — най-накрая каза Ричардс, без да отклонява погледа си. — Хиляда и двеста долара.

Вратата се отвори на второ ниво.

— Да не се повтаря — предупреди го Ричардс.

Излезе от асансьора и се отдалечи. Когато вратите се затвориха зад него, Грей изпусна въздуха, който разбра, че е затаил. Хиляда и двеста долара, направо го заболя. Но Ричардс! Изнервяше Грей и още как. Особено сега, след малката реч, която Полсън му беше дръпнал. Грей започваше да мисли, че вероятно нещо се е случило на Джак и Сам, че не са току-така излетели от кафеза. Грей се сети за танцуващата червена светлинка в полето. Ако това беше вярно, нещо се е случило, а Ричардс се е прицелил със светлинката в Джак и Сам.

Вратите на третото ниво се отвориха и разкриха дежурния пост, двама войници с оранжеви ленти за ръка на часови. В момента се намираше доста под нивото на земята, което винаги най-напред му докарваше клаустрофобия. Над бюрото имаше надпис: ВХОД ЗАБРАНЕН ЗА ВЪНШНИ ЛИЦА. ОПАСНОСТ ОТ БИОЛОГИЧНО И РАДИОАКТИВНО ЗАРАЗЯВАНЕ. ЗАБРАНЕНО Е ВНАСЯНЕТО НА ХРАНА И НАПИТКИ. ЗАБРАНЕНО Е ПУШЕНЕТО. СЪОБЩЕТЕ ЗА КОЙТО И ДА Е ОТ СЛЕДНИТЕ СИМПТОМИ НА ДЕЖУРНИЯ ОФИЦЕР. Следваше списък от симптоми, които напомняха тежък грип: температура, повръщане, загуба на ориентация, гърчове.

Подаде пропуска си на онзи, когото познаваше като Дейвис.

— Здрасти, Грей — Дейвис взе пропуска и го прокара под скенера, без дори да погледне към екрана. — Ще ти кажа един виц. Колко деца със синдром на нарушеното внимание трябват, за да се завинти крушка?

— Не знам.

— Ей, а да покараш колело искаш ли? — Дейвис се разсмя и се шляпна по коляното. Другият войник се намръщи. Грей си помисли, че нещо не схвана вица. — Не го ли загря?

— Щот’ обича да кара ли?

Да, щот’ обича да кара колело. Има синдром на нарушеното внимание. Не може да се съсредоточи.

— Е, сега го загрях.

— Това е виц, Грей. Трябва да се смееш.

— Много смешно — продума Грей, — ама трябва да ходя на работа.

Дейвис въздъхна тежко.

— Добре. Задръж малко.

Грей се върна в асансьора с Дейвис. От верижка на врата си Дейвис извади дълъг, сребрист ключ и го постави в ключалка до бутона за четвърто ниво.

— Повесели се долу — каза Дейвис.

— Само чистя — нервно отвърна Грей.

Дейвис се намръщи и поклати глава.

— Нищо не искам да знам повече.

В съблекалнята на четвърто ниво Грей смени гащеризона си с предпазно облекло. Имаше още двама души, чистачи като него, единият се казваше Джъд, а другият Игнасио. На стената висеше огромно бяло табло, на което бяха описани задълженията на всеки работник от смяната. Облякоха се заедно в пълно мълчание и излязоха от съблекалнята.

Грей извади късмет: трябваше само да избърше залите и да вземе боклука, после да наглежда Нула до края на смяната, да види дали е ял нещо. От помещението за почистващите материали си взе парцала, съдовете и препаратите и се залови за работа. До полунощ беше приключил. После отиде до вратата в края на коридора, прокара картата си през скенера и влезе.

Стаята, около шест квадратни метра, беше празна. От лявата страна имаше двукамерно помещение за обеззаразяване, което водеше до помещението в изолатора. Преминаването от там отнемаше около десет минути на влизане, повече на връщане, когато се налагаше взимането на душ. От дясната страна на помещението за обеззаразяване имаше контролно табло. Цялото бе в светлини, бутони и превключватели, повечето от които Грей не познаваше и не трябваше да пипа. Над главата му имаше стена от тъмно армирано желязо, което гледаше вън от помещението.

Грей седна в помещението и погледна инфрачервения образ. Нула май се беше свил на кълбо в ъгъла, далече от останалите отворени врати, след като последната смяна беше внесла зайците. Никелираната количка все още беше там, в средата на стаята, с отворени клетки. Три от зайците още бяха вътре. Грей огледа стаята. Останалите бяха пръснати из нея, недокоснати.

Малко след един сутринта вратата на коридора се отвори и влезе един от техниците, едър латиноамериканец на име Пухол. Кимна на Грей и погледна в екрана.

— Още ли не яде?

— Още.

Пухол отметна факта на екрана на компютъра си. Имаше такъв тен, че изглеждаше небръснат, дори когато се беше избръснал.

— Чудех се нещо — каза Грей. — Как става така, че не ядат десетия заек?

Пухол сви рамене.

— Знам ли? Може пък да си го оставят за по-късно.

— Имах куче, което правеше същото — сподели Грей.

Пухол отбеляза още неща в компютъра си.

— Така ли, хубаво. — Сви едното си грамадно рамо, чутото не му се стори важно. — Обади се в лабораторията, ако реши да яде.

След като Пухол си тръгна, Грей съжали, че не го е поразпитал за някои неща, които му се въртяха в ума. Като например защо точно зайци, или как Нула се лепеше на тавана, както правеше понякога, или само си седеше, а по кожата на Грей запълзяваха мравки. Защото това беше особеното при Нула, най-вече при него: присъствието на Нула приличаше на присъствие на истинска личност в стаята. Нула имаше разум и човек усещаше как мозъкът му работи. Пет часа по-късно Нула изобщо не беше шавнал. Но данните от инфрачервения датчик показваха сърдечен пулс 102 удара, колкото и когато се движеше. Грей съжали, че не си е взел списание да почете или пък сборник с кръстословици, които да му помогнат да остане буден, но разговорката с Полсън така го обърка, че и това забрави. Освен това му се пушеше. Много от останалите пушеха в клозета. Не само чистачите, но и техниците и дори един-двама от лекарите. Съществуваше негласно споразумение, че ако иска, човек може да пуши там, стига да не се бави повече от пет минути, само че Грей не искаше да си насилва късмета с Ричардс, особено след разговора им в асансьора.

Облегна се на стола. Още пет часа. Затвори очи.

Грей.

Грей отвори очи, изправи гръб.

Грей, погледни ме.

Не беше глас, който чуваше с ушите си. Чуваше го в съзнанието си, както когато четеше. Думите принадлежаха на друг, но гласът беше неговия.

— Кой е?

На екрана се виждаше светещата сянка на Нула.

Името ми беше Фанинг.

Тогава Грей го видя, сякаш някой отвори врата в главата му. Град. Голям град, потънал в примигващи светлини. Имаше толкова много светлини, сякаш нощното небе беше паднало върху земята и обвило сградите, мостовете и улиците. Той излизаше през врата и сетивата му долавяха, там където беше, коравината и мириса на студения паваж под нозете му, мръсотията от изтощението, мириса на камък, начинът, по който зимният вятър духаше из пролуките около сградите и непрекъснато обветряше лицата. Но това не беше Далас, нито град, в който е бил, а някакво старо място, при това беше зима. Част от него седеше при таблото на четвърто ниво, а другата част от него беше на това място. Знаеше, че очите му са затворени.

Искам да се прибера. Заведи ме у дома, Грей.

Някакъв колеж, разбра той, само че откъде накъде си мисли, че вижда точно колеж? И откъде знае, че това е Ню Йорк, където през живота си не е стъпвал, виждал го е само на снимки? Откъде знае, че заобикалящите го сгради са част от университетско градче: кабинети, лекционни зали, общежития и лаборатории? Вървеше по пътека, не точно, някак се движеше по нея, хората прелитаха покрай него.

Виж ги.

Бяха жени. Млади момичета, облечени в дебели вълнени палта и шалове, увити плътно около шиите им, с шапки, нахлупени ниско на главите им, гъсти кичури изпълнена с младост коса се стелеха като копринени шалчета изпод тези притискащи кубета към гладките им обли рамене в мразовитата нюйоркска зима. Очите им блестяха, изпълнени с живот. Смееха се, под мишници носеха книги или ги притискаха до слабите си гърди, говореха оживено помежду си, въпреки че не можеше да чуе какво си приказват.

Красиви са. Не са ли красиви, Грей?

Красиви бяха. Как така Грей не го беше забелязвал досега?

Не можеш ли да ги почувстваш, докато вървиш покрай тях, не долавяш ли уханието им? Никога не можах да се наситя на уханието им. Как само въздухът се изпълваше със сладост, когато минаваха покрай мен. Просто стоях и вдишвах. И ти долавяш това ухание, нали, Грей? Както и на момчетата.

— Момчетата.

Помниш момчетата, нали, Грей?

Помнеше ги. Помнеше момчетата. Онези, които се прибираха у дома от училище, изпотени в жегата, на раменете си носеха раници, а мокрите им ризи прилепваха по телата им; помнеше мириса на потта им, на сапуна по косите и кожата им, влажните полумесеци на гърбовете им, там, където се бяха опирали раниците. И онова момче, онова момче, което вървеше последно, което минава напряко през алеята, най-бързият път от училище до вкъщи; онова момче, с помургавяла от слънцето кожа, с черна коса, прилепнала към тила, поглед, прикован в пътеката, което играе някаква игра със соленките и най-напред не забелязва Грей, камионът, който бавно го следва, после спира. Колко самотен изглежда…

Искаш да ги обичаш, нали, Грей? Да направиш така, че да усетят любовта ти?

Почувства как у него нещо тежко и задрямало се раздвижи и се събуди към живот. Старият Грей. Гърлото му се присви от паниката.

— Не помня.

Напротив. Но на теб ти сториха нещо, Грей. Отнеха ти тази част, която чувстваше любов.

— Не искам… Не мога…

Тя все още е у теб, Грей. Но е скрита. Знам, защото тази част бе скрита и у мен. Преди да стана онова, което съм.

— Какво си?

Двамата с теб сме еднакви. Знаем, че е така, Грей. Да даваш любов, да чувстваш любов. Момчета, момичета, еднакви са. Искаме да ги обичаме, защото те имат нужда да бъдат обичани. Искаш ли, Грей? Искаш ли отново да я почувстваш?

Искаше. Разбра го в този момент.

— Да. Искам го.

Искам да се прибера у дома, Грей. Искам да те взема с мен, да ти покажа.

С вътрешното си зрение Грей отново видя как се издига и големият град го обкръжава. Ню Йорк. Около него жужеше, бучеше, енергията преминаваше през всеки камък, през всяка тухла, следваше невидими линии, свързващи се под краката му. Тъмно беше, а той чувстваше тъмнината, усещаше я като нещо прекрасно, нещо, към което принадлежеше. То се вля в него, през гърлото му, в дробовете му, като изобилно, леко потапяне. Беше навсякъде и никъде едновременно, не се движеше из мястото, а през него, в него и извън него, вдишваше тъмния град, както и градът него.

После я видя. Там беше. Момиче. Вървеше сама по пътеката между училищните сгради — общежитие със смеещи се студенти: библиотека с тихи коридори и замъглени прозорци; празен офис, където някаква жена чистеше и слушаше музика от слушалките в ушите си, приведена да изплакне парцала в кофа на колелца. Той го познаваше, чуваше смеха и шумовете от тихото учене и прехвърлянето на книги по рафтовете, чуваше думите от песента, които жената с кофата припяваше, щом си тук… ъъъъ, чувам музика, и момичето, напред по пътеката, самотният силует проблясваше, пулсиращ с живот. Вървеше право към него, с приведена срещу вятъра глава, раменете ѝ сгушени в деликатна извивка под дебелото палто, която му подсказваше, че държи нещо в ръцете си. Момичето бързаше към къщи. Толкова самотно. Останала беше до късно, учеше думите от книгата, която крепеше към гърдите си, а сега беше изплашена. Грей знаеше, че трябва да ѝ каже нещо преди да му се изплъзне. Харесва ти, това ти харесва, ще ти покажа. Той се извиси над нея, надигна се, стовари се отгоре ѝ…

Обичай я, Грей. Вземи я.

После му прилоша. Хвърли се напред в стола си и наведнъж избълва съдържанието на стомаха си на пода: супата, салатата, цвеклото, гъбите и шунката.

Какво, по дяволите, ставаше? Мамка му, какво?

Изправи се. Съзнанието му се проясняваше. Ниво 4. Намираше се на четвърто ниво. Нещо се случи. Не помнеше какво. Някакъв ужасен сън за летене. В съня си ядеше нещо, още усещаше вкуса му в устата си. Вкус като на кръв. А после беше повърнал.

Повръщане, помисли си и стомахът му се сви, това беше много лошо. Много, много лошо. Знаеше за какво трябва да внимава. Повръщане, температура, спазми. Дори сериозна кихавица, появила се от нищото. Знаците бяха навсякъде, не само в Хижата, но и в бараките, в трапезарията, дори в клозетите: При появата на който и да било от тези симптоми, незабавно уведомете дежурния офицер…

Сети се за Ричардс. Ричардс с неговата малка танцуваща светлина и онези двамата на име Джак и Сам.

О, мамка му. О мамка му, о, мамка му.

Трябваше да бърза. Никой не трябваше да разбере за огромната локва от повръщано на пода. Каза си да се успокои. Дръж се, Грей, дръж се. Погледна часовника: 02:31. Няма какво да чака още три часа и половина. Изправи се, стъпи извън пихтията и тихо отвори вратата. Хвърли поглед по коридора: нямаше жива душа. Трябваше да бърза; да приключи по-скоро и после да си тръгне. Камерите бяха без значение, вероятно Полсън имаше право, как е възможно някой непрекъснато да наблюдава какво се случва ден и нощ? Взе парцала от помещението за санитарни средства и започна да пълни кофа в мивката, в която сипа и белина. Ако някой го видеше, щеше да каже, че е разсипал нещо, кола или кафе, каквито не биваше да се носят, макар че другите го правеха. Разсипал е кола. Съжалявал страшно. Това щеше да каже.

Пък и не беше наистина болен, можеше да го потвърди, не по начина, по който го описваха симптомите. Потеше се в ризата си, но това беше само от страх. Докато наблюдаваше как вонящата на хлор кофа се пълни и после я вдигаше от дълбоката мивка, тялото му изпращаше сигурни сигнали. Нещо друго го беше накарало да повърне, нещо в съня. Усещането още беше в устата му: прекалено топла, лепкава сладост, която сякаш обливаше езика, гърлото и зъбите, чувството на крехко месо, което вкусва между челюстите си, набъбнало от сок. Захапал сякаш развален плод.

Издърпа няколко метра хартия от ролката, взе найлонова торба и ръкавици от шкафа и закара всичко в помещението. Поразията беше прекалено голяма, за да успее да я почисти с едно забърсване с парцала, затова коленичи и се постара да я попие с хартиената кърпа, като я късаше на по-големи парчета с пръсти. Събра всичко в торбата и здраво я завърза, после плисна вода и белина по пода, като започна да бърше на кръгове. Имаше няколко пръски върху пантофите му, забърса и тях. Вкусът в устата му вече се беше променил, като на развалено, и това го накара да си спомни за Кафява мечка, чийто дъх понякога миришеше така, това беше единственото лошо у него, когато се прибираше в караваната, вонящ на мърша от животно, убито на пътя преди седмица, завираше лицето си в това на Грей и се усмихваше по кучешки, като разкриваше венците си чак до кътниците. Грей не можеше да понася този мирис, Кафява мечка си беше само куче, въпреки че не му харесваше изобщо мирисът, не и както го усещаше в устата си като сега.

В съблекалнята се преоблече трескаво, метна защитното си облекло в кошчето за пране и се качи с асансьора до трето ниво. Дейвис все още беше там, облегнат на стола и вдигнал крака на бюрото. Четеше някакво списание, а ботушите му се движеха в такт с някаква песен, която слушаше в слушалките си.

— Дори не знам защо ги гледам тези неща още — надвика музиката Дейвис. — Има ли смисъл? Никога няма да се измъкна от този леден айсберг.

Дейвис свали краката си и вдигна корицата на списанието към Грей, за да го види: две голи жени, преплетени в прегръдка, с полуотворени устни, от които се подаваха връхчетата на езиците им. Списанието се казваше Мацки. Езиците им заприличаха на Грей на срязани мускули, наредени върху лед в деликатесния щанд. Гледката предизвика нов пристъп на гадене, който се надигна и го обля.

— Добре, добре — каза Дейвис като видя изражението на Грей. Извади слушалките от ушите си. — Вие, момчета, не обичате тези неща. Съжалявам. — Дейвис седна по-напред и сбърчи нос. — Човече, че ти вониш. Какво пък е това?

— Май съм ял нещо развалено — предпазливо каза Грей. — Трябва да ида да полегна.

Дейвис примигна с безпокойство; отдръпна се от бюрото, като увеличи разстоянието помежду им.

— Не говори такива неща, мамка му.

— Това е, кълна се.

— Исусе Христе, Грей — очите на войника се разшириха от паниката. — Какво се опитваш да ми сториш? Температура ли имаш, или какво?

— Повърнах всичко и толкова. В тоалетната. Май съм преял. Трябва само да поседна за малко.

Дейвис помисли за секунда, приковал изнервен поглед в Грей.

— Добре, гледал съм те как се храниш, Грей. Всички ви. Не е хубаво така да камарите чиниите си. А и не изглеждаш трескав, виждам го. Без да се обиждаш, ама си жалка гледка. Трябва да го впиша в отчета си.

Онези щяха да заключат нивото, досети се Грей. Това означаваше, че и Дейвис щеше да остане заключен. Не знаеше какво го очаква. Не му се и мислеше. Всъщност не беше болен, знаеше го със сигурност. Обаче нещо с него не беше наред. И преди го бяха спохождали лоши сънища, но от никой от тях не беше повръщал.

— Сигурен ли си? — настояваше Дейвис. — Ще ми кажеш, ако ти има нещо, нали?

Грей кимна. Капка пот се стече по гръбначния му стълб.

— Какъв шибан ден, човече — въздъхна примирено Дейвис. — Добре, дръж.

Подхвърли на Грей ключа за асансьора и отключи вратата на асансьора от колана си.

— Да не кажеш, че никога нищо не съм направил за теб, нали?

След секунда вече говореше в микрофона:

— Тук е часовият на трето. Имаме нужда от допълнителен работник… Само че Грей не остана да го слуша. Вече беше в асансьора.

Единайсет

Някъде западно от град Рандъл, Оклахома, на няколко километра южно от границата с Канзас, Улгаст реши да се предаде.

Паркирали бяха в автомивка до селски път, чийто номер отдавна бяха забравили. Почти съмваше. Ейми беше заспала бързо, свита като животинче на задната седалка на колата. След три часа неспирно и бързо каране Дойл избра път, който бързо ги изключи от джипиеса, линията от светлинки, които проблясваха в далечината зад тях, понякога се стопяваше, докато завиваха, но винаги се събираше отново, щом попаднеха на следата им. Улгаст видя автомивката след два сутринта. Възползва се от случая и влезе в нея. Седяха в мрака и слушаха как полицейските коли ги отминават с висока скорост.

— Според теб колко ще трябва да чакаме? — попита Дойл. От напереността му нямаше и следа.

— Известно време — отвърна Улгаст. — Нека се отдалечат малко от нас.

— Така ще им дадем възможност да поставят пътни блокади на границата на щата. Или пък да се върнат насам, когато разберат, че са ни изгубили.

— Ако те е споходила по-добра идея, ще я чуя с удоволствие — каза Улгаст.

Дойл се замисли. Големите валяци, надвиснали върху предното стъкло, смаляваха пространството в колата.

— Всъщност нямам.

Затова седяха и чакаха. Улгаст очакваше всеки момент автомивката да потъне в ярка светлина, да чуят гласа на някой от щатската полиция през рупора, заповядващ им да излязат с вдигнати ръце. Но нищо подобно не се случи. Вече имаха сигнал, който обаче беше аналогов и нямаше как да се декодира, затова нямаше начин да кажат на някого къде се намират.

— Слушай — каза Дойл, — съжалявам за случилото се в лунапарка.

Улгаст беше твърде уморен, за да се задълбочава в разговора. Струваше му се, че посещението в лунапарка е било преди години.

— Забрави го.

— Въпросът е, че наистина харесвам работата си. Бюрото и всичко, свързано с него. Винаги съм искал да работя това. — Дойл пое дълбоко дъх и проследи с пръст капчица кондензирала вода на стъклото до него. — Според теб сега какво ще стане?

— Не знам.

Дойл кисело се намръщи.

— Напротив, знаеш. Онзи тип, Ричардс. Прав си за него.

Прозорците на автомивката започнаха да изсветляват. Улгаст погледна часовника си, беше малко преди шест, щяха да чакат колкото е възможно. Запали колата и излезе на заден ход от автомивката.

Ейми се събуди. Изправи се и разтърка очи, а после се заоглежда.

— Гладна съм — обяви тя.

Улгаст се обърна към Дойл.

— Какво ще кажеш?

Дойл се подвоуми. Улгаст виждаше как идеята се оформя в съзнанието му. Знаеше какво всъщност казваше: всичко приключи.

— Май и аз.

Улгаст обърна колата и пое обратно по пътя, по който бяха дошли към град Рандъл. Главната улица не беше кой знае колко дълга, не повече от шест-седем пресечки. Над улицата се носеше атмосфера на запустение, повечето прозорци бяха покрити с хартия или замазани със сапун. Вероятно наблизо имаше супермаркет, помисли си Улгаст, или някакъв магазин от голяма верига, от този тип, дето заличаваха малките градчета като Рандъл от картата. В края на пресечката имаше площад с лампи, осветяващи тротоара, а под ъгъл при завоя бяха паркирани половин дузина камиони.

— Закуска — заяви той.

Ресторантът представляваше единично тясно помещение с окачен таван, опушен от тютюнев дим и изпаряваща се мазнина. От едната страна имаше дълъг тезгях, обърнат към ред облицовани, високи сепарета. Миришеше на кафе и пържено масло. Няколко мъже в джинси и работни ризи седяха на бара, превили широките си рамене над чинии с яйца и чаши с кафе. Тримата се настаниха в сепаре отзад. Сервитьорката, жена около средна възраст, с широк ханш и ясни сиви очи, донесе кафе и менюта.

— Какво да ви донеса, господа?

Дойл каза, че не е гладен и кафето му е достатъчно. Улгаст погледна жената, която носеше табелка с име: ЛУАН.

— Има ли нещо вкусно, Луан?

— Всичко е вкусно, ако сте гладен — усмихна се уклончиво. — Овесената каша не е лоша.

Улгаст кимна и ѝ подаде менюто.

— Добре ми звучи.

Жената погледна към Ейми.

— Ами мъничката? Ти какво ще си избереш, слънчице?

Ейми вдигна очи от менюто.

— Палачинки?

— И чаша мляко — добави Улгаст.

— Идват веднага — каза жената. — Ще ти харесат, слънчице. Готвачът ги прави по специална рецепта.

Ейми носеше и раницата си. Улгаст я заведе в дамската тоалетна, за да се измие.

— Искаш ли да вляза с теб?

Ейми поклати глава.

— Измий си лицето и зъбите — каза той. — И си среши косата.

— Още ли отиваме към доктора?

— Май не. Ще видя.

Улгаст се върна на масата.

— Слушай — тихо каза на Дойл, — не искам с колата да вляза в пътна блокада. Нещо може да се обърка.

Дойл кимна. Смисълът на думите беше ясен. Какво ли не можеше да се случи с толкова оръжие. А после изведнъж ще се окаже, че шевролетът е надупчен като решето и всички в него са мъртви.

— Какво ще кажеш за окръжния офис в Уичита?

— Далече е. Няма как да стигнем дотам. А на този етап, според мен, всички ще кажат, че никой нищо не е чувал за нас. Всичко е неофициално.

Дойл се взря в чашата с кафето. Лицето му беше изпито, сломено и Улгаст почувства внезапна симпатия към него. В договора му не се споменаваше за подобно развитие.

— Тя е добро дете — каза Дойл. Шумно издиша през носа. — Мамка му.

— По-добре ще мине при местните полицаи, мен ако питаш. Ти реши как да постъпим. Ще ти дам ключовете, ако искаш. Ще им кажа всичко, което знам. Това е най-добрата ни възможност според мен.

— Нейната най-добра възможност. — Дойл не го каза натякващо, просто излагаше фактите.

— Да. Нейната най-добра възможност.

Храната пристигна точно когато Ейми се върна от тоалетната. Готвачът беше украсил палачинките като лице на смешник, с разбит сметанов крем и боровинки за очи и уста. Ейми ги поля обилно със сироп и започна да се храни на огромни хапки, които редуваше с глътки мляко. Хубаво беше да я наблюдава човек.

Когато приключиха с храненето, Улгаст стана от масата и мина отзад в тесния коридор с тоалетните. Не искаше да използва джобния си компютър, пък и беше го оставил в колата; видя телефон с монети, истинска реликва. Набра номера на Лайла в Денвър, но телефонът непрекъснато даваше свободно, после се включи гласовата поща. Не можа да измисли нищо, което да каже, затова затвори. Ако на съобщението попаднеше Дейвид, така или иначе щеше да го изтрие.

Когато се върна при масата, сервитьорката разчистваше чиниите им. Взе чека и тръгна към касата да плати.

— Наблизо има ли полицейски участък? — попита той жената, докато ѝ подаваше парите. — Шериф или нещо такова?

— Три пресечки по-надолу — отвърна тя и плъзна парите в касата. — Но не ви трябва да ходите чак дотам.

Хлопна чекмеджето, което се затвори с прозвънване. — Ей там седи Кърк, заместник-шерифът. Нали така, Кърк?

— Я ме остави, Луан. Сега ям.

Погледът на Улгаст се плъзна по тезгяха. Мъжът на име Кърк се беше облакътил над чиния пържени картофки. Имаше ъгловато лице и яки, загрубели от времето ръце. Облечен беше цивилно с плътно прилепнали джинси и омазано яке с цвят на прегорял хляб. В градче като това сигурно работеше на три различни места.

Улгаст се приближи към него.

— Трябва да докладвам за отвличане — каза той.

Мъжът се извърна на стола си. Избърса уста със салфетка и погледна изумено Улгаст.

— Какви ги говорите?

Лицето му беше небръснато, миришеше на бира.

— Виждате ли момиченцето там? Тя е детето, което всички търсят. Предполагам, че сте чули нещо за случая по системата.

Мъжът погледна към Ейми, после отново към Улгаст. Окръгли очи.

— Мамка му. Майтапите се. Онези от лунапарка?

— Прав е — ясно каза Луан. Сочеше Ейми. — Видях го по новините. Това е момиченцето. Ти си, нали миличка?

— Проклет да съм! — Кърк се надигна от стола. Заведението потъна в тишина, всички ги наблюдаваха. — Щатските я издирват навсякъде. Къде я намерихте?

— Всъщност ние сме тези, които я взеха — обясни Улгаст. — Ние сме похитителите. Аз съм специален агент Улгаст, това е специален агент Дойл. Фил, поздрави хората.

Дойл равнодушна помаха от сепарето.

— Здрасти.

— Специални агенти ли? От ФБР?

Улгаст измъкна документите си и ги постави на бара пред Кърк, за да ги види.

— Трудно е за обясняване.

— И вие сте отвлекли момичето.

Улгаст отново го потвърди.

— Искаме да се предадем, заместник-шериф. Веднага след като приключите със закуската си.

Някой от останалите мъже се изсмя.

— Ама аз вече приключих — заяви Кърк. Все още държеше документите на Улгаст, оглеждаше ги невярващо. — Да пукна! Проклятие!

— Хайде, Кърк — подкани го мъжът през смях. — Арестувай ги, щом така искат. Не си забравил как се прави, нали?

— Дръж телефона, Франк. Мисля — Кърк глуповато гледаше Улгаст. — Извинете за закъснението. Аз повече се занимавам с копаене на кладенци. Тук не се случват много неща, освен някое и друго напиване и сбиване, в половината от случаите виновникът съм аз. Дори белезници нямам или там каквото и да е.

— Всичко е наред — отвърна Улгаст — Ще ти дадем едни назаем.

Улгаст му каза да конфискува шевролета, но Кърк заяви, че щял да дойде за него по-късно. Предадоха оръжията си и се скупчиха в камиона на Кърк, за да изминат пътя до общината, три пресечки по-надолу. Общината представляваше двуетажна тухлена сграда, чиято година на построяване — 1854 — стоеше изписана с огромни букви над входа. Слънцето вече грееше и къпеше града в белезникава, приглушена светлина. Когато слязоха от камиона, Улгаст чу птици да пеят от горичка напъпили тополи. Обзе го леко усещане на щастие, което разпозна като облекчение. По пътя към общината, в купето на камиона, Ейми седеше в скута му. Сега коленичи пред нея и постави ръцете си на раменете ѝ.

— Искам да направиш всичко, което този мъж ти каже, става ли? Той ще ме затвори в килия и вероятно известно време няма да те видя.

— Искам да остана с теб — каза тя.

Видя, че очите ѝ са пълни със сълзи и усети как в гърлото му засяда буца. Знаеше обаче, че постъпва правилно. Полицията на щата Оклахома щеше да пристигне много бързо, след като Кърк обяви ареста. Ейми щеше да е в безопасност.

— Знам — каза той и напрегна всички сили, за да се усмихне. — Всичко ще е наред. Обещавам.

Офисът на шерифа се намираше на приземния етаж. Все пак Кърк не им постави белезници, като видя колко охотно му сътрудничат. Поведе ги около сградата, надолу по стълбите към помещение с нисък таван, две метални бюра, шкаф за оръжие, пълен с пушки и шкафове за документи до стените. Единственото осветление идваше от два високи прозореца, достъпни отвън и покрити с окапали листа. Кабинетът беше празен, жената, която отговаряла за телефоните, идвала в осем, обясни Кърк и светна лампите. А пък шерифът — кой ли го знаел къде е в този момент. Обикалял някъде с колата вероятно.

— Да ви кажа откровено — довери им Кърк, — дори не знам дали съм ви вписал правилно. Най-добре е да се опитам да го открия по радиостанцията.

Помоли Улгаст и Дойл да бъдат така любезни да почакат в килия. Имали само една, в повечето случай била пълна с мукавени кутии, но щяло да се намери достатъчно място за двамата. Улгаст каза, че всичко е наред. Кърк ги върна в килията, отключи вратата и Улгаст и Дойл влязоха вътре.

— И аз искам да вляза в килията — настоя Ейми.

Кърк се намръщи смаян.

— За по-странен случай на отвличане не съм чувал.

— Всичко е наред — каза Улгаст. — Може да остане да чака с мен.

Кърк се замисли за момент.

— Ами добре. Поне докато зет ми не се появи?

— Кой е зет ви?

— Джон Прайс — каза той. — Шерифът.

Кърк изпрати съобщение по радиостанцията и след десет минути през вратата стремглаво влезе мъж с прилепнала каки униформа. Запъти се направо към килията. Мъжът беше дребен, с физика на момче, малко над метър и шейсет висок, дори с токовете на каубойските си ботуши, които на Улгаст се видяха доста специални — от змийска кожа или щраус. Вероятно се качваше в ботушите, за да е малко по-височък.

— Е, мамка му — каза той с изненадващо дълбок глас. Гледаше ги с ръце на хълбоците си. На брадичката му имаше късче хартия, сякаш се е порязал докато се е бръснел в бързината. — Момчета, били сте федерални, а?

— Точно така.

— Що за лудост — обърна се към Кърк. — Момичето какво търси в килията?

— Ами каза, че искала.

— Боже, Кърк. Не можеш да вкараш вътре малко дете. Останалите регистрира ли ги?

— Исках да изчакам, докато дойдеш.

Прайс въздъхна отчаяно.

— Знаеш ли какво — изви очи, — наистина трябва да поработиш върху самоувереността си, Кърк. Говорили сме за това. Оставяш Луан и другите да те тормозят прекалено. — Кърк мълчеше, но той продължи. — Хубаво, дай сега да надуем свирката. Търсят ги под дърво и камък, знам аз.

Погледна към Ейми.

— Добре ли си, момиче?

Ейми, която седеше на бетонната пейка до Улгаст, кимна леко.

— Тя каза, че искала — повтори Кърк.

— Не ми пука какво е казала — Прайс измъкна от колана си ключ и отвори килията. — Хайде, момиченце — протегна ръка. — Пандизчийската килия не е място за теб. Да ти вземем пуканки или нещо такова. Кърк, позвъни на Мейвис, моля те! Кажи ѝ, че ни трябва тук на мига.

Когато отново останаха сами, Дойл, който се беше присвил на бетонната пейка, изви глава назад и затвори очи.

— Боже милостиви! — простена той. — Прилича на епизод от сериал.

Измина около половин час. Улгаст чуваше как Кърк и Прайс говорят в другата стая и обмислят как да постъпят, на кого най-напред да позвънят. На щатската полиция? Или на окръжните? Още не ги бяха вписали. Но всичко беше наред и това щеше да се случи. Улгаст чу вратата да се отваря, а после женски глас да разговаря с Ейми. Казваше ѝ колко е хубава и я питаше как се казва зайчето, какво щяла да каже за един сладолед, магазинът зад ъгъла отварял след няколко минути и тя с радост щяла да иде и да ѝ купи. Всичко беше така, както го беше предвидил Улгаст, докато седеше в шевролета в автомивката и беше решил да прекрати гонитбата. Радваше се, че постъпи така, толкова доволен беше, че сам се изненадваше, а пък килията, за която предполагаше, че ще е една от многото в остатъка от живота му, не му се стори чак толкова зле. Чудеше се дали така се е чувствал Антъни Картър, дали си е казал: Това отсега нататък е животът ми.

Прайс дойде до килията с ключ в ръка.

— Щатските са на път — заяви и се залюля на токовете си. — Явно голяма пушилка сте успели да вдигнете. — Метна чифт белезници през решетките. — Според мен идеално знаете какво да правите с тях.

Дойл и Улгаст си сложиха белезниците един на друг. Прайс отвори килията и ги поведе обратно към офиса. Ейми седеше на метален стол до бюрото на секретарката с раница в скута и ядеше сладкиш със сладолед. Жена, която изглеждаше като истинска баба, облечена в костюм с панталон, седеше до нея и ѝ показваше книжка с картинки.

— Това е татко — каза Ейми на жената.

— Този тук ли? — жената се извърна. Имаше тъмни, изрисувани вежди и стегната прическа от гарвановочерна коса, явно перука. Погледна озадачено към Улгаст, после отново Ейми. — Този човек ли е твоят татко?

— Всичко е наред — каза Улгаст.

— Това е татко — повтори Ейми. Говореше упорито и настоятелно. — Татко, трябва веднага да тръгваме.

Прайс беше извадил комплект за взимане на отпечатъци, а зад тях Кърк нагласяваше екран и камера, за да им направи снимки.

— Какво означава това? — попита го Прайс.

— Дълга история.

— Татко, веднага.

Улгаст чу как зад гърба му се отваря врата. Жената вдигна лице.

— С какво да ви помогна?

— Здравейте и добро утро — чу се мъжки глас. Звучеше познато. Прайс държеше дясната ръка на Улгаст за китката, за да потопи пръстите му в мастило. В същия миг Улгаст видя лицето на Дойл и разбра.

— Това офисът на шерифа ли е? — казваше Ричардс. — Здравейте на всички. Леле, това истинско ли е? Много пушки си имате. Ето, нося разни работи да ви покажа.

Улгаст се извърна навреме, за да види как Ричардс застрелва жената в челото. Един изстрел, отблизо, заглушен до леко щракване от дългия заглушител. Тя се стовари на стола с отворени очи, перуката провисна на главата ѝ. Тънка струя кръв потече по пода пред нея. Ръцете ѝ се привдигнаха и се отпуснаха безжизнени.

— Простете — леко потръпна Ричардс. Заобиколи бюрото. Помещението се изпълни с острия мирис на барут. Прайс и Кърк стояха сковани от страх на място, с провиснали челюсти. Или пък онова, което чувстваха, не беше страх, ами безмълвно недоумение. Сякаш са се озовали в лишен от смисъл филм.

— Ей — подвикна им Ричардс и се прицели, — не мърдайте. Стойте както сте. Идеално сте застанали.

И ги застреля и двамата.

Никой не помръдна. Събитията се развиваха със странен, подобен на сън, забавен каданс, но приключиха за миг. Улгаст гледаше към жената, после погледна двата трупа на пода, Кърк и Прайс. Колко изненадваща е смъртта, колко неотменима и завършена, колко неподправена. На бюрото на секретарката Ейми седеше, приковала поглед в лицето на мъртвата. Момиченцето се намираше само на няколко стъпки от нея, когато Ричардс я застреля. Стоеше с отворена уста, сякаш иска да проговори, по челото ѝ се стичаше кръв, промъкваше се по чертите ѝ и се разперваше по него като речна делта. В ръката си стискаше стопилите се останки от наполовина изядения сладкиш със сладолед, вероятно и в устата си имаше още неглътната хапка от него, топеше се на езика ѝ със своята сладост. Странно, помисли си Улгаст, до края на живота ѝ вкусът на сладоледа ще ѝ напомня за тази картина.

— По дяволите! — каза Дойл. — Застреля ги?

Прайс беше паднал по очи зад бюрото. Ричардс коленичи до тялото и запретърсва джобовете му, докато не откри ключа за белезниците, които метна към Улгаст. Вяло размаха оръжието си към Дойл, който оглеждаше шкафа с пушките.

— На твое място нямаше да го направя — каза Ричардс и Дойл седна.

— Явно нас няма да застреляш — каза Улгаст и освободи ръцете си.

— Не точно сега — отвърна му Ричардс.

Ейми се разплака, дишаше на пресекулки. Улгаст даде ключа на Дойл, вдигна я и силно я прегърна. Тялото ѝ се отпусна върху него.

— Съжалявам, съжалявам — друго не се сещаше да каже.

— Направо трогателна гледка — заяви Ричардс, докато подаваше на Дойл раничката с вещите на Ейми, — но не тръгнем ли веднага, ще се наложи да застрелям още куп народ, а ми се струва, че тази сутрин вече добре си пострелях.

Улгаст се сети за кафенето. Вероятно всички там бяха мъртви. Ейми хълцаше на гърдите му, усещаше как сълзите ѝ мокрят ризата му.

— Та тя е дете, по дяволите.

Ричардс се намръщи.

— Защо всички все това повтарят? — посочи с оръжието си към вратата. — Да тръгваме.

Отвън на утринната светлина ги чакаше шевролетът, паркиран до полицейската кола на Прайс. Ричардс нареди на Дойл да кара и седна на задната седалка с Ейми. Улгаст се почувства безпомощен. След всичко, което беше направил, стотиците решения, които беше взел, друго, освен да се подчини, не му оставаше. Ричардс ги насочи вън от града, към откритата прерия, където чакаше хеликоптер без отличителни знаци, с тесен черен корпус. Докато се приближаваха, огромните му перки започнаха да се въртят. Улгаст чу воя на сирените в далечината, който постепенно се засилваше.

— Да се поразмърдаме — нареди Ричардс и размаха оръжието си.

Качиха се в хеликоптера и почти веднага набраха височина. Улгаст здраво прегръщаше Ейми. Усещаше се като в транс, в сън, ужасен сън, който не може да се разкаже, в който всичко, за което беше мечтал в живота си, му биваше отнемано, а той можеше само да гледа. И преди беше сънувал този сън, в който искаше да умре, но не можеше. Хеликоптерът се издигна високо и пред тях се откри гледка към мократа равнина и отвъд нея, на границата ѝ, имаше върволица от бързо движещи се полицейски коли. Улгаст преброи девет. В кабината Ричардс посочи предното стъкло и каза нещо на пилота, което го накара да поеме по друг курс и да се задържи на място. Полицейските коли се приближаваха, вече бяха на няколко метра от шевролета. Ричардс с жестове показа на Улгаст да си сложи слушалките.

— Гледай сега — каза му той.

Преди Улгаст да успее да отговори, видя просветване като светкавица на гигантски фотоапарат. Хеликоптерът се разлюля. Улгаст сграбчи Ейми през кръста и я притисна. Когато отново погледна през прозореца, от шевролета беше останала само дупка в земята, достатъчно голяма, за да побере къща. Чу смеха на Ричардс в слушалките. После хеликоптерът за втори път започна да набира скорост, силата на ускорението ги притисна към местата и ги отведе надалече.

Дванайсет

Беше мъртъв. Улгаст го прие, както приемаше всеки естествен факт. Щом приключеше цялата история, независимо от края ѝ, Ричардс щеше да го заведе някъде, да го погледне хладнокръвно, както беше погледнал Прайс и Кърк, сякаш се прицелва на билярдната маса или запраща топка от хартия в кошчето за боклук, и щеше да настъпи краят.

Вероятно Ричардс щеше да избере някое място навън, за да го направи. Улгаст се надяваше да стане така, някъде сред дървета, където да усеща топлината на слънчевите лъчи върху кожата си, преди Ричардс да изпрати куршум в главата му. Може пък и да го попита. Ще имаш ли нещо против, така ще го попита, ако не те затруднява много, иска ми се да гледам към дърветата.

Вече двайсет и седем дни беше в Комплекса. По негови изчисления течеше третата седмица на април. Не знаеше къде е Ейми, нито къде е Дойл. Разделиха ги веднага след кацането. Ричардс грабна Ейми и заедно с група въоръжени войници я отнесе. Улгаст и Дойл получиха отделна свита, но после разделиха и тях двамата. Никой не ги разпита, което отначало му се стори странно, но с времето разбра каква е причината. Нищо от случилото се не беше официално огласено. Никой нямаше да ги разпитва, защото цялата история беше само някаква мълва. Единственият въпрос от цялата загадка, който му оставаше, беше защо Ричардс чисто и просто не му беше теглил куршума.

Помещението, в което го затвориха, приличаше на стая от евтин мотел, но още по-мизерно обзаведена. Нямаше нито килим на пода, нито завеси на единствения прозорец, грубовато мебелирана като за учреждение със здраво закрепени за пода мебели. Подът в тясното помещение за баня и тоалетна беше леденостуден. На стената имаше оплетен сноп жици, където преди е бил телевизорът. Вратата към коридора беше дебела, отваряше се навън и с жужене. Единствените му посетители бяха хората, които му носеха храната: безмълвни, тромави силуети, облечени в необозначени кафяви гащеризони. Оставяха подносите с храна на масичката, където Улгаст прекарваше по-голямата част от деня, седеше и чакаше. Вероятно и Дойл правеше същото, ако Ричардс вече не го е застрелял.

Гледката не беше нищо особено: пуста борова гора, но се случваше Улгаст да прекарва часове прав, зареял поглед в нея. Пролетта наближаваше. Дърветата бяха влажни от топящия се сняг и отвсякъде се чуваше шум от течаща вода, капеше от покривите и от клоните, стичаше се по водосточните тръби. Ако се повдигнеше на пръсти, Улгаст виждаше фигури между дърветата и оградата. Една нощ, в началото на четвъртата седмица откакто беше затворен, се разрази силна буря. Развилня се с почти библейска мощ, над планините трещяха мълнии, а когато на сутринта погледна през прозореца си, видя, че зимата си е отишла, а следите ѝ са отмити от дъжда.

Няколко пъти направи опити да заговори хората, които му носеха храната и всеки втори ден чист комплект от хирургическо облекло и пантофи, за да научи ако ще само имената им. Но те му отговаряха едносрично. Движеха се тромаво, с несръчни и неточни движения, а по лицата им се четеше пълна безизразност и безразличие, като живи мъртъвци от стар филм. Тела, които се събират пред къщата, стенат и се препъват, облечени в парцаливите униформи от някогашния си забравен живот: обичаше такива филми като момче, без да разбира колко истина всъщност има в тях. Какво друго бяха живите мъртъвци, мислеше си Улгаст, ако не метафора на жалкия преход на средната възраст?

Възможно бе, разбра той, един човешки живот да се превърне в дълга поредица от грешки, чийто край, настъпи ли времето за него, да е пример за върволица от зле премислен избор. Повечето от тези грешки всъщност бяха взети назаем от други хора. Човек взимаше нелепите им идеи, независимо от причината, и ги превръщаше в свои. Това беше истината, която разбра на въртележката с Ейми, макар тази мисъл да назряваше у него от известно време, повече от година всъщност. Улгаст имаше повече от достатъчно време да размишлява над този въпрос. Невъзможно беше човек да погледне в очите на Антъни Картър и да не разбере как става тази работа. Сякаш онази нощ в Оклахома го беше споходила първата истински негова идея от години. Първата му идея след Лайла, след Ева. Но Ева умря три седмици преди първия си рожден ден и след смъртта ѝ той вървеше по земята като жив мъртвец, или като човек, обладан от призрак, в чиито празни ръце беше опустялото място на дъщеря му. Затова толкова много го биваше с Картър и с останалите: всъщност той ги харесваше.

Чудеше се къде е Ейми, какво се случва с нея. Надяваше се да не е сама и уплашена. Изпитваше повече от надежда: придържаше се към мисълта за нея с ожесточението на молитвата, опитваше се да я превърне в истина в ума си. Чудеше се дали отново ще я види и мисълта за това го накара да стане от стола и да иде до прозореца, сякаш от там ще може да я види, сред сливащите се сенки на дърветата. Часовете минаваха, времето се отмерваше само от променящата се светлина през прозореца, както и влизането и излизането на мъжете, които носеха храната, дето едва я докосваше. Нощем спеше, без да сънува, събуждаше се замаян, с изтръпнали ръце и крака. Чудеше се колко ли му остава.

Сутринта на трийсет и четвъртия ден Сайкс дойде да го види. Променен беше. Мъжът, с когото се беше запознал година по-рано, беше стегнат и представителен. Този, който сега седеше при него, макар да носеше същата униформа, изглеждаше сякаш спи под надлеза на магистрала. Униформата му беше смачкана и лекьосана, по лицето му имаше набола посивяла брада, очите му бяха кървясали като на боксьор след няколко рунда срещу превъзхождащ го противник. Седна тежко на масата, където седеше и Улгаст. Скръсти ръце, прокашля се и заговори:

— Идвам при теб за услуга.

В продължение на дни Улгаст не беше произнасял и дума. Когато понечи да му отговори, гърлото му се беше стеснило, закърняло от мълчание. Гласът му прозвуча като грачене.

— Приключих с услугите.

Сайкс пое дълбоко въздух. От него се носеше тежък мирис на засъхнала пот и стар полиестер. Погледът му набързо обходи тясната стаичка.

— Вероятно всичко това изглежда малко… неблагодарно. Признавам.

— Начукай си го — с огромно удоволствие произнесе думите Улгаст.

— Тук съм заради момичето, агент.

— Момичето — отвърна Улгаст — се казва Ейми.

— Знам как се казва. Знам много неща за нея.

— На шест години е. Обича палачинки и разходки в лунапарка. Има играчка зайче на име Питър. А ти, Сайкс, си лишено от чувства копеле, дали знаеш това?

Сайкс извади плик от джоба на сакото си и го постави на масата. В него имаше две фотографии. Едната беше снимка на Ейми, направена, предположи Улгаст, в манастира. Вероятно тъкмо нея бяха разпространили по системата при обявяването на тревогата около отвличането. Другата беше гимназиална снимка. Жената на снимката очевидно беше майката на Ейми. Същата тъмна коса, същата фина конструкция на лицето, същите дълбоко разположени, изпълнени с меланхолия очи, макар и изпълнени в онзи миг, когато обективът я е уловил, със сърдечност и очакване. Кое беше това момиче? Дали е имала приятели, семейство, любим? По кой ли предмет в училище ѝ е било най-интересно? Какъв спорт е харесвала, в кой ли е била добра? Имала ли е тайни, някоя история, която само тя е знаела? За какъв ли живот е мечтаела? Обективът я беше хванал под ъгъл, поглеждаше над дясното си рамо, носеше бледосиня рокля, която приличаше на онези, които се носят на бала за завършването на гимназията. Раменете ѝ бяха открити. Под снимката имаше надпис: „Обединена гимназия Мейсън, Мейсън, Айова“.

— Майка ѝ е била проститутка. В нощта, преди да остави Ейми в манастира, е застреляла един на поляната пред общежитие на братство. За протокола.

Улгаст искаше да каже, Е, и? Каква вина имаше Ейми за това? Но образът на жената на снимката — дори все още не жена, само момиче, озапти гнева му. Сайкс можеше и да лъже. Остави снимката.

— Какво е станало с нея?

Сайкс вдигна рамене.

— Никой не знае. Изчезнала е.

— Ами монахините?

Лицето на Сайкс помръкна за миг. Улгаст беше сигурен, че неволно е попаднал в целта. Исусе, помисли си. И монахините ли? Ричардс ли е бил, или някой друг?

— Не знам — отвърна Сайкс.

— Я се погледни — каза Улгаст. — Знаеш и още как.

Сайкс не каза нищо повече по темата, мълчанието му означаваше, Въпросът е приключен. Потри очи, върна снимките в плика и ги прибра.

— Тя къде е?

— Агент, въпросът е че…

— Къде е Ейми?

Сайкс се закашля отново.

— По тази причина дойдох тук, да те видя — каза той. — Услугата. Според нас Ейми умира.

Улгаст нямаше право да задава въпроси. Нямаше право да говори с никого, нито да се оглежда, нито пък да се скрива от полезрението на Сайкс. Двама дежурни войници го поведоха през двора във влажната светлина на зазоряването. Въздухът миришеше и носеше предчувствие за пролет. След почти пет седмици в стаята си, Улгаст пое дъх дълбоко и жадно. Слънчевата светлина проряза очите му.

Влязоха в Хижата, после със Сайкс се спуснаха с асансьора четири нива. Слязоха в празен коридор, спартански и бял като в болница. Според Улгаст бяха на петнайсет метра под земята, а може и повече. Без значение какво държаха тук хората на Сайкс, искаха то да е заровено дълбоко в земята. Стигнаха до врата с надпис ГЛАВНА ЛАБОРАТОРИЯ, но Сайкс я отмина, без да забавя крачка. Отминаха и други врати, преди да стигнат до онази, която търсеше Сайкс. Плъзна карта през устройството и отвори вратата.

Улгаст се оказа в някакъв вид стая за изследвания. От другата страна на огромен прозорец, сред слаба, синкава светлина, се виждаше Ейми, сама в болнично легло. Имаше поставена система и това беше всичко. До леглото ѝ стоеше празен пластмасов стол.

От тавана висяха цветни тръби, намотани като пневматични маркучи в гараж. В стаята друго нямаше.

— Това той ли е?

Улгаст се обърна и видя мъж, когото до този момент не беше забелязал. Носеше лабораторна престилка и зелен медицински екип, като Улгаст.

— Агент Улгаст, доктор Фортес.

Кимнаха си без да се ръкуват. Фортес беше млад, нямаше и трийсет години. Улгаст се запита дали е лекар, или има друга специалност. Също като Сайкс и Фортес изглеждаше уморен, физически изтощен. Кожата му лъщеше, трябваше да се избръсне и подстриже. Очилата му изглеждаха мръсни.

— Има вграден чип. По него се предават жизнените ѝ показатели към таблото тук.

Фортес му показа: сърдечен ритъм, дишане, кръвно налягане, температура. Ейми имаше 39,2 градуса.

— Къде?

— Къде какво? — докторът го загледа с недоумение.

— Къде е чипът?

— А — Фортес погледна към Сайкс, който кимна. Докторът посочи към тила си. — Поставен е подкожно, между третия и четвъртия шиен прешлен. Енергийният източник е много новаторска технология, всъщност представлява миниатюрна ядрена клетка. Като при сателитите, даже още по-малка.

Новаторска. Улгаст се присви. Новаторски ядрен енергиен източник в тила на Ейми. Обърна се към Сайкс, който го наблюдаваше предпазливо.

— И с останалите ли се е случило това? С Картър и другите?

— Те бяха… подготвителен етап — отвърна Сайкс.

— Подготвителен етап за какво?

Сайкс замълча.

— За Ейми ли?

Фортес обясни ситуацията: Ейми беше в кома. Никой не го очаквал, а имала и прекалено висока температура, която продължавала твърде дълго. Бъбреците ѝ и черният ѝ дроб били под натиск.

— Надяваме се, че можеш да говориш с нея — каза Сайкс. — Това понякога помага при пациенти, които прекарват продължително време в безсъзнание. Дойл казва, че тя е… много привързана към теб.

Със стаята на Ейми ги делеше двукамерно помещение за обеззаразяване. Сайкс и Фортес го въведоха в първото помещение. На стената висеше оранжев биоекип, празната каска висеше напред, като при човек с пречупен врат. Сайкс обясни как се поставя.

— Трябва да го облечеш, после да обвиеш всички шевове с лепенка. Клапаните в основата на каската се свързват с маркучите на тавана. Те са в различни цветове, за да се разпознават лесно. На връщане трябва да вземеш душ с костюма, после да вземеш душ без него. На стената има инструкции.

Улгаст седна на пейката, за да събуе пантофите. После спря.

— Не — каза той.

Сайкс го погледна и се намръщи.

— Какво не?

— Няма да го обличам — обърна се и погледна Сайкс от упор. — Няма да има никаква полза, ако тя се събуди и ме види издокаран като космонавт. Искате да вляза при нея, нали, тогава влизам така.

— Идеята е лоша, агент — предупреди го Сайкс.

Вече беше взел решение.

— Или влизам без екип, или не влизам изобщо.

Сайкс погледна към Фортес, който сви рамене.

— Може да е… любопитно. На теория вирусът вече трябва да е инертен. От друга страна, може и да не е.

— Вирусът ли?

— Ами изглежда сам ще разбереш — каза Сайкс. — Нека да влезе, на моя отговорност. И, агент, влизате и това е. От тук нататък нищо не ви гарантирам. Ясно ли е?

Улгаст отвърна, че му е ясно. Сайкс и Фортес излязоха от помещението за обеззаразяване. Улгаст разбра, че не беше очаквал да се съгласят. В последния момент извика след тях:

— А къде е раничката ѝ?

Фортес и Сайкс отново се спогледаха заговорнически.

— Чакай тук — каза Сайкс.

След няколко минути се върна с раницата на Ейми в ръце. С апликация на героини от анимационно филмче, всъщност Улгаст досега не беше се вглеждал в нея. Образите на трите бяха направени от гумена материя, залепена върху грубата тъкан на раницата — момичета в полет и със стиснати юмруци. Улгаст отвори ципа ѝ. Някои от вещите на Ейми, като четката ѝ за коса, липсваха, но Питър беше там.

Впи поглед във Фортес.

— Как ще разбера, че… вирусът не е инертен?

— Ще разберете — отвърна Фортес.

Затвориха вратата след него. Улгаст усети как налягането пада. Лампичката над втората врата се промени от червена в зелена. Улгаст завъртя дръжката на вратата и влезе.

Второто помещение беше по-дълго от първото, с отводнителен канал на пода и с душ, който се задействаше с метална верига. Светлината тук беше различна, синкава като при есенен здрач. Окачено на стената табло изреждаше споменатите от Сайкс инструкции: дълга поредица от действия, които завършваха с взимане на душ гол, над отвора на отводнителния канал, изплакване на устата, очите, гаргара на гърлото и изплюване. От един от ъглите на тавана към него се взираше камера.

Спря пред втората врата. Светлината над нея беше червена. На стената имаше електронно устройство за код. Как щеше да влезе през тази врата? Тогава светлината се промени от червена на зелена, както и при първата. Сайкс ръководеше системата отвън и прескачаше задължителните стъпки.

Спря, преди да отвори вратата. Наглед тежка и направена от блестяща стомана. Приличаше на банков трезор или помещение в подводница. Не можеше точно да каже поради каква причина беше настоял да не носи биоекип, сега решението изглеждаше прибързано. Заради Ейми, както беше казал сам ли? Или за да измъкне малко информация, каквато и да било, от Сайкс? И в двата случая, решението му се струваше правилно.

Завъртя дръжката, усети как тъпанчетата на ушите му пукват, когато налягането отново падна. Пое дълбоко въздух, задържа го в гърдите си и пристъпи прага.

Грей и представа си нямаше какво става. Дните минаваха, той се отчиташе за смяната си, слизаше с асансьора на четвърто ниво — след първата нощ не се беше случило нищо, Дейвис го покри, — преобличаше се в съблекалнята и си вършеше работата, чистеше коридорите и санитарните помещения, после слизаше в изолатора и излизаше шест часа по-късно.

Всичко си беше съвсем в реда на нещата, с тази разлика, че шестте часа в изолатора му бяха като бяло петно, като празно чекмедже в мозъка му. Очевидно изпълняваше задълженията си: попълваше отчетите си, правеше резервни копия на записите, внасяше и изнасяше заешките кафези, дори разменяше по някоя дума с Пухол или с някой от другите техници, които идваха. И въпреки това не помнеше нищо от тези си действия. Прокарваше картата си, за да влезе в помещението за наблюдение, и следващото, което знаеше, е, че смяната му е свършила и той излиза от другата страна.

Помнеше някои незначителни неща: мимолетни спомени, кратки, но някак ярки късчета от запаметени факти, които сякаш улавяха светлината като конфети, докато прехвърчаха в съзнанието му през деня. Не бяха картини, нито бяха ясни или конкретни — нищо, за което да се хване. Само че се случваше да седи в столовата, или в стаята си, или пък да пресича двора към Хижата и вкусът избълбукваше от задната страна на гърлото му, между зъбите му се появяваше странно, сочно усещане. Понякога го връхлиташе толкова силно, че направо се смръзваше насред пътя си. А когато се случеше, мислите му внезапно се насочваха към необичайни неща, откъслечни, повечето свързани с Кафява мечка. Сякаш вкусът в устата му натискаше бутон, който отключваше мислите му за старото куче. В действителност не беше мислил толкова за него от години, до момента на онзи сън в изолатора, когато повърна на пода.

Кафява мечка и неговият вонящ дъх. Кафява мечка, който влачи нагоре по стъпалата някаква мърша, опосум или енот. Онзи път беше внесъл зайчета под караваната, мънички топки с портокалов цвят на козината, дори още не бяха покрити с истинска козина. Сдъвка ги едно по едно, малките им черепчета хрущяха между зъбите му, като на дете в киното, което хрупка пуканки.

Странно: всъщност не можеше да каже, че Кафява мечка наистина е направил подобно нещо.

Чудеше се не е ли болен. Таблото над мястото на дежурния пост на трето ниво го притесняваше, а преди не беше така. Сякаш предупрежденията бяха изрично насочени към него. ПРИ ПОЯВАТА НА КОЙТО И ДА Е ОТ СЛЕДНИТЕ СИМПТОМИ… Една сутрин на връщане от закуска почувства дразнене в гърлото като при настинка и преди да се усети, здраво кихна в шепа. Открай време носът му течеше по малко. А беше и пролет, нощем продължаваше да е студено. Следобед обаче температурите се вдигаха до десет-петнайсет градуса, дърветата се разлистваха, тревата зеленееше като пръсната боя из планините. Винаги е бил алергичен.

А и тишината. На Грей му отне известно време преди да забележи. Никой нищо не казваше, не само чистачите, които поначало не говореха, но също техниците и лекарите. Сякаш не беше станало изведнъж, за ден или за седмица. Но бавно, с времето, тишина беше обгърнала мястото, запечатала го като капак. Грей по природа си беше слушател, точно това му беше казал и Уайлдър, психиатъра, в затвора: Добър слушател си, Грей. Казал го беше като комплимент, но Уайлдьр направо беше влюбен в гласа си и беше щастлив, че има публика. Все пак на Грей му липсваха хорските гласове. Една вечер в трапезарията преброи трийсет приведени над подносите си мъже, всичките потънали в мълчание. Някои дори не се хранеха, просто си седяха на столовете или полюляваха чаша кафе или чай и се взираха в пространството. Като задрямали.

Единственото хубаво беше, че в спалните помещения Грей се чувстваше добре. Спеше ли, спеше, когато будилникът му звънеше в пет сутринта или на обед, ако му предстоеше нощна смяна, изтърколваше се от леглото, палеше цигара от пакета на нощното шкафче и оставаше още няколко минути в опит да си припомни дали е сънувал, или не. Май не сънуваше.

Една сутрин се настани на маса в трапезарията, за да се нахрани: пържени картофки, полети с масло, две яйца, три наденички и купа с овесена каша; ако беше болен, щеше да загуби апетит, а когато вдигна първата хапка, намазана филийка препечен хляб, на сантиметри от устните си, видя Полсън. Седеше там, точно срещу него, през две маси. Грей го беше мяркал веднъж или два пъти след разговора им, но не толкова отблизо. Полсън висеше над чиния с недокоснати яйца. Представляваше жалка картинка, кожата му беше толкова опъната, че костите на лицето му прозираха под нея. За миг очите им се срещнаха.

Полсън отклони поглед.

Същата вечер, докато се регистрираше за смяната си, Грей попита Дейвис:

— Познаваш ли онзи Полсън?

Дейвис също беше умърлушен в последно време. Нямаше ги вицовете, порно списанията, слушалките и жуженето на леещата се в тях музика. Грей се чудеше какво ли прави по цяла нощ Дейвис на бюрото; макар самият той да не знаеше какво прави сам по цяла нощ.

— Какво за него?

Само че Грей нищо повече не попита, не знаеше какво друго да пита.

— Нищо. Чудех се дали го познаваш.

— Стори добро за себе си. Стой далече от тая гад.

Грей слезе долу и се залови за работа. Чак по-късно, докато минаваше с четката по тоалетна чиния на ниво четири, той се сети какво искаше да попита.

От какво е толкова уплашен?

От какво са толкова уплашени всички?

Наричаха го Дванайсети номер. Не Картър, Антъни или Тони, въпреки че сега беше страшно болен, лежеше сам в тъмното и сякаш тези имена и личността, за която се отнасяха, нямаха общо с него. Някакъв човек, който е умрял и е оставил само болната, превиваща се от болка плът на негово място.

Болестта изглежда траеше вечност. За тази дума се сещаше. Не че ще продължи вечно; сякаш боледуваше и времето. Сякаш идеята за времето беше в него, във всяка клетка на тялото му, и не беше океан, както някой му беше казал някога, а милиони мънички запалени фитилчета, които никога нямаше да догорят. Най-страшното усещане на света. Някой му беше казал, че скоро ще се почувства по-добре, много по-добре. За известно време тези думи го крепяха. Но вече знаеше, че са били лъжа.

Осъзнаваше смътно движенията около себе си, идванията и заминаванията, мушканията и щипанията от страна на мъжете в защитно облекло. Искаше да пие вода, само глътка вода, да утоли жаждата си, но когато молеше за вода, от устните му не излизаше звук, чуваше само бучене и звън в ушите си. Взели бяха много от кръвта му. Имаше чувството, че я точеха с литри. Човекът на име Антъни беше продавал кръвта си от време на време. Мачкаше топката и наблюдаваше как пликът се изпълва, озадачен от гъстотата ѝ, наситения ѝ червен цвят, колко пълна с живот изглежда. Никога повече от половин литър, а после му даваха сладкиш и огънати банкноти и го изпращаха по пътя му. Сега мъжете в облеклото пълнеха торбичка след торбичка и кръвта беше различна, но не можеше да каже с какво точно. Кръвта в тялото му беше изпълнена с живот, но според него това вече не беше само неговата кръв. Принадлежеше на някого, на нещо друго.

Хубаво щеше да е да умре в този момент.

Госпожа Ууд, тя го знаеше. И не само за себе си, но и за Антъни. Когато тази мисъл мина през съзнанието му, за секунда само, той отново беше Антъни. Хубаво беше да се умре. Носеше лекота, освобождаване, като при любовта.

Опита се да задържи тази мисъл, мисълта, която отново го превръщаше в Антъни, но късче по късче тя се изплъзна, нишката бавно се измъкна от ръцете му. Не можеше да каже колко дни са изминали, нещо се случваше с него, но не достатъчно бързо за мъжете в защитни облекла. Те непрекъснато го обсъждаха, ръгаха, бодяха и взимаха още от кръвта му. Сега вече чуваше и още нещо, тихо шумолене, като от гласове, но то не идваше от мъжете в защитно облекло. Звуците сякаш идваха до него отдалеч и от него едновременно. Не бяха думи, каквото знаеше, но въпреки това бяха думи; чуваше някакъв език, в него имаше подредба и смисъл, и разум, и не само един разум, а дванайсет. Въпреки това имаше един, който беше повече от останалите, не по-висок, но повече. Един от гласовете и останалите зад него, общо дванайсет. Те му говореха, викаха го, знаеха, че е там. В кръвта му бяха и бяха там завинаги.

Искаше да им отвърне.

Отвори очи.

— Спуснете вратата! — извика нечий глас. — Той се измъква.

Ограниченията бяха нищо, като хартия. Нитовете изпопадаха от масата и се разхвърчаха из стаята. Първо ръцете му, а после краката. Стаята беше тъмна, но нищо не оставаше скрито от очите му, защото тъмнината вече беше част от него. А вътре в него, някъде далеч надолу, у него се разгаряше страшен, неудържим глад. Да погълне целия свят. Всички да ги вкара в себе си и да се почувства заситен, цялостен. Да направи света вечен, какъвто беше и той.

Към вратата тичаше мъж.

Антъни се спусна ловко отгоре му. Разнесе се вик, а после мъжът лежеше безжизнен на кървави парчета на пода. Прекрасната топлина на кръвта! Той пи от нея и пи още.

Онзи, който му беше казал, че скоро ще се почувства по-добре, все пак не беше сбъркал.

За пръв път в живота си Антъни Картър се чувстваше така добре.

Пухол, онзи дебел идиот, беше мъртъв.

Трийсет и шест дни: толкова му бяха необходими на Картър, за да се измъкне, най-дългите, откакто бяха започнали. Картър трябваше да е най-незначителният от всички, последният етап, преди вирусът да стигне крайната си форма. Онази, която беше вкарана в тялото на момичето.

Лично Ричардс и пет пари не даваше за момичето. Или щеше да оцелее, или нямаше. Или щеше да живее вечно, или да умре след пет минути. Някъде по пътя, момичето беше преминало границата, до която Специални оръжия имаха отношение. Сега Улгаст беше при нея, говореше ѝ, опитваше се да я върне. Досега при него всичко беше наред, но ако момичето умреше, изобщо нямаше да има разлика.

Какво ли си е въобразявал Пухол? Трябваше да спуснат вратите преди дни. Сега поне бяха наясно на какво са способни тези създания. Докладът от Боливия го беше посочил, но друго си беше човек да го види със собствените си очи, да наблюдава видеозапис как се храни Картър. Тая вейка с прилично нисък коефициент на интелигентност, и то в дните на умствено просветление, който е треперел и от собствената си сянка, прелетя шест метра във въздуха толкова бързо, сякаш не се движеше през пространството, а го заобикаляше, и разчекна цял човек от чатала до челюстите, все едно разкъса писъмце, което не може да отвори. Когато всичко приключи, отне му две секунди, трябваше да заслепят Картър със светлините, да го изблъскат в ъгъла, за да спуснат вратата.

Вече имаха дванайсет, тринайсет, ако се брои и Фанинг. Работата на Ричардс беше почти приключила. Заповедта току-що беше дошла. ПРОЕКТЪТ НОЙ се разрастваше и се превръщаше в Операция Предстартова готовност. След седмица щяха да местят пръчките в Уайт Сандс. След това Ричардс вече нямаше да има контрол над събитията.

Последен модел разрушители на бункери. Така преди време ги беше нарекъл Коул, когато всичко беше само теория. Преди Боливия, преди Фанинг и всичко останало. Представи си само на какво ще е способно едно от тези създания в, да речем, планинските пещери на северен Пакистан, източните пустинни територии на Иран, разрушените сгради на Чеченската свободна зона. Мисли като за страхотна терапия, Ричардс: добро прочистване отвътре навън.

Може пък Коул и да е поумнял най-накрая. Но в негово отсъствие идеята беше заживяла собствен живот. Какво като нарушиха половин дузина международни споразумения, за които Ричардс се сещаше. Какво като беше най-тъпата идея, която беше чувал в живота си. Вероятно блъф, но блъфовете си имаха начин да бъдат предизвикани. И дали някой сериозно би си помислил, че може да задържи дори за една шибана секунда някоя от тези гадини в пещерите на северен Пакистан?

Чувстваше се зле заради Сайкс, но ни най-малко не съжаляваше. Човекът беше развалина, рядко излизаше от офиса си, откакто дойде заповедта от Специални оръжия. Когато Ричардс го беше попитал дали Лиър е знаел, Сайкс се засмя окаяно. Горкият, беше казал. Продължава да си мисли, че спасява света. Който, като се има предвид как се развиват нещата, може и от хич никакво спасяване да няма нужда. Не мога да повярвам дори, че такова нещо се обсъжда.

Бронирани камиони щяха да превозят пръчките до Гранд Джанкшън. От там щяха да ги превозят с влак до Уайт Сандс. Що се отнася до Ричардс: щом всичко стигнеше до очаквания край, той сериозно обмисляше да си купи имот, например в Северна Канада.

Първи щяха да изчезнат чистачите. Техниците и повечето от войниците също, като се започне с онези, които бяха най-смазани, като Полсън. След онзи ден на платформата Ричардс беше проверил документите му. Полсън, Дерик Г., възраст: двайсет и две. Влязъл в армията веднага след гимназията в Гластънбъри, Кънектикът; след година в пустинята върнат в страната. Нямаше рапорти, а и момчето беше умно, имаше много висок коефициент на интелигентност. Несъмнено е можел да постъпи в колеж или в офицерско училище. Тук беше от трийсет и шест месеца. Имаше две дисциплинарни наказания, защото заспивал два пъти на пост, и веднъж за неправомерно изпращане на електронна поща, но това беше всичко.

Притесняваше го всъщност, че Полсън знае; или си мислеше, че знае. Ричардс веднага го беше усетил. Не че Полсън беше направил или казал нещо, разбра го по лицето на Картър, когато отвори вратата на вана, все едно онзи нещастник Картър беше видял призрак или нещо още по-страшно. Никой, с изключение на научния екип и определените за четвъртото ниво чистачи, не припарваха там. В безделието по време на наряд в снега догадките бяха неизбежни. Само че дълбоко в себе си Ричардс знаеше, че Полсън е разказвал повече от слухове.

Може би Полсън е сънувал. Може пък всички да сънуваха.

През последните дни, ако Ричардс изобщо сънуваше, то той сънуваше монахините. По отношение на този случай имаше известни угризения. Някога в миналото, което беше толкова отдавна, че приличаше на съвсем друг живот, беше посещавал католическо училище. Шайка спаружени дърти кучки, които обичаха да шамаросват и удрят, но той хранеше уважение към тях, те знаеха какво говорят и изпълняваха казаното от тях. Така че разстрелът на монахини не беше по правилата. Повечето от тях ги сполетя в съня им. Но една се събуди. Отвори очи и му даде да разбере, че го е очаквала. Вече беше приключил с две, тя беше третата. Отвори очи в леглото и на бледата светлина от прозореца видя, че не е някоя спаружена старица, ами млада и на вид много прилична. После затвори очи и измърмори нещо, молитва вероятно, а Ричардс я застреля през възглавница.

Една от монахините му се губеше. Лейси Антоанет Кудото, откачалката. Прочете заключението на психиатъра от диоцеза. Никой нямаше да се хване на историята ѝ, а пък ако някой се хванеше, веригата се късаше в западна Оклахома с куп трупове, застреляни от негодяи агенти на ФБР, и десетгодишен шевролет, който, за да се събере цял, трябваха хиляда години пощене с пинсетки.

Въпреки всичко, след убийството на онази монахиня нещо го тормозеше.

Ричардс седеше в офиса си, наблюдаваше охранителните екрани. Времето на екрана показваше 22:26. Чистачите влизаха и излизаха от изолатора с кафези със зайци, но никой не ги ядеше. Постенето беше започнало с Нула, но след появата на Картър се беше разпространило, ден или два по-късно. Загадка си беше, но във всеки случай, ако Специални оръжия спазят процедурите си, пръчките скоро щяха да лапат наред. По това време Ричардс се надяваше да лови риба на леда в залива Хъдсън или да разрива сняг за иглу.

Погледна на екрана към стаята на Ейми. Улгаст беше там, седеше до леглото ѝ. Внесоха му малка преносима тоалетна с найлонови завеси и легло. Той обаче не беше мигнал, седеше на стола до леглото и ден след ден държеше ръката ѝ, говореше ѝ. Ричардс не се интересуваше какво ѝ казва. И въпреки това се оказваше, че ги наблюдава с часове, почти толкова, колкото наблюдаваше и Бабкок.

Обърна се към помещението на Бабкок. Джайлс Бабкок, Първи номер. Бабкок висеше с главата надолу от решетките, приковал очите си със странен оранжев цвят директно в камерата, челюстите му беззвучно предъвкваха въздуха. Аз съм твой и ти си мой, Ричардс. Всички значим нещо за някого, а аз знача нещо за теб.

Да, помисли си Ричардс. Майната ти и на теб.

Под китката му телефонът иззвъня.

— От главния вход сме — чу се глас от другата страна. — Тук стои някаква жена.

Ричардс погледна към монитора, който сочеше към сградата на охраната. Двама часови, единият държеше радиостанцията на ухото си, другият стоеше с насочено оръжие. Жената стоеше извън светлия кръг на бараката.

— И какво? — попита. — Разкарайте я.

— Там е работата, сър — обясни часовият. — Не иска да се маха. Не изглежда да е дошла и с кола. Според мен тя всъщност е дошла пеша.

Ричардс чу пукота от оръжието му. Вторият войник хукна да бяга в тъмнината. Още два изстрела, звукът идваше заглушен от радиостанцията, която лежеше в калта. Изминаха десет секунди, двайсет. После двамата отново се върнаха в обсега на светлината. По движенията им Ричардс разбра, че са я изпуснали.

Първият часови взе радиостанцията си и погледна в камерата.

— Съжаляваме. Успя някак да се измъкне. Искате ли да я потърсим?

Исусе. Само това искаше Ричардс и нищо друго.

— Коя беше?

— Чернокожа, с особен акцент — обясни часовият. — Търсеше някой си Улгаст.

Не беше умрял. Не веднага и в дните, които отминаха. А на третия ден ѝ разказа историята.

Имало едно време едно момиченце, разказа ѝ Улгаст. Дори от теб по-малко. Казвало се Ева, а майка ѝ и татко ѝ я обичали много. В нощта, в която се родила, баща ѝ я взел от кошчето в болничната стая, където всички спели, и я подържал на ръце. Голата ѝ кожа се опирала в неговата и от този момент нататък тя била в него, изцяло и наистина. Неговото момиченце било в него, в сърцето му.

Вероятно го наблюдаваха и го слушаха. Над раменете му имаше камера. Изобщо не го беше грижа. Фортес идваше и си отиваше. Взимаше кръв от нея и сменяше системите ѝ, а Улгаст говори с часове и на третия ден разказа всичко на Ейми, историята, която на никого не беше разказвал.

И тогава се случило нещо. Нейното сърце. Разбираш ли, сърчицето ѝ, той ѝ показа мястото, на което се намира сърцето на гърдите си, започнало да се смалява. Докато тялото ѝ нараствало, сърцето ѝ спряло да расте, а после и тялото ѝ спряло да расте. Да можел, баща ѝ щял да ѝ даде собственото си сърце, защото от самото начало то принадлежало на дъщеричката му. Винаги щяло да е така, бащиното ѝ сърце да бъде нейно. Но не можел да го направи, нищо не можел да направи, никой не можел. Когато тя умряла, и той умрял с нея. Мъжът, който бил, изчезнал. Мъжът и жената вече не можели да се обичат, защото любовта им един към друг се превърнала в тъга, изпълнена с липсата на тяхната дъщеричка.

Разказа ѝ историята си, цялата. А когато приключи с разказа си, денят привършваше.

И тогава се появи ти, Ейми, каза той. Открих те. Не разбираш ли? Сякаш тя отново се е върнала при мен. Върни се, Ейми. Върни се, върни се, върни се.

Повдигна лице. Отвори очи.

И Ейми отвори своите.

Тринайсет

Лейси в гората: вървеше превита, притичваше от дърво до дърво, отдалечаваше се от войниците. Въздухът беше студен и рядък, режеше дробовете ѝ. Стоеше с гръб към дървото и си поемаше дъх.

Не се страхуваше. Куршумите на войниците изобщо не я плашеха. Чуваше ги как зариват из храсталаците, но дори близо до нея не бяха. И бяха толкова малки! Куршуми ли, че как може едни куршуми да ранят човека? След дългия път, който беше изминала срещу подобни шансове, как можеха да се надяват, че ще я уплашат с подобни нищожни средства?

Надзърна иззад голям дънер. Сред храсталаците виждаше светлината от бараката на охраната, чуваше двамата мъже да говорят, гласовете им лесно се долавяха в безлунната нощ. Чернокожа, с особен акцент, а другият непрекъснато повтаряше: Мамка му, ще ни наритат по задниците заради тази работа. Как я изпуснахме, мамка му? А ? Как, мамка му! Ти дори не се беше прицелил както трябва!

Страхуваха се от онзи, с когото говореха по телефона. Но този мъж, за него Лейси знаеше, че е нищо, никой. А пък войниците бяха като деца, друг мислеше вместо тях. Като онези в полето, преди толкова време. Сега си спомняше, в онези безкрайни часове, те не спираха и не спираха. Въобразяваха си, че ѝ отнемат нещо, виждаше го в изпълнените им с мрак усмивки, разсекли лицата им, долавяше го във вонящия им дъх по лицето си, и беше истина, бяха я ограбили. Но сега им е простила и си е възвърнала обсебеното, което беше самата Лейси, и повече. Тя затвори очи. Но Ти, Господи, си щит пред мене, помисли си тя.

И ти ме даряваш със слава и въздигаш главата ми.

С гласа си викам Господа и

той ме чува от светата Си планина.

Лягам, спя и

ставам, защото Господ ме закриля.

Няма да се уплаша от десетки хиляди люде,

Отвред опълчили се срещу мене.

Въздигни се, Господи!

Спаси ме, Боже мой!

Защото ти удряш по лицето всички мои врагове

и трошиш зъбите на нечестивите.

Тя отново тръгна между дърветата. Мъжът от другата страна на телефона на часовия щеше да изпрати още войници след нея. А въпреки това я пронизваше подобно на радост чувство, нова, живителна енергия, по-богата и по-дълбока от всичко, което беше усещала в живота си. Нараствало беше в седмиците, докато вървеше, накъде? Не знаеше как го наричат. В съзнанието ѝ то беше просто мястото, където е Ейми.

Пътувала беше с автобуси. Някой я беше качвал в каросерията на камиона си с два лабрадора и кафез с малки прасенца. Имаше дни, в които се събуждаше и знаеше, че ѝ предстои път. От време на време ядеше или пък, ако усещаше, че така трябва, чукаше на някоя врата и питаше дали ще я пуснат да преспи. И жената, която отваряше вратата — защото винаги се случваше жена, независимо на коя врата Лейси беше потропала, отвръщаше: Разбира се, влизайте и я повеждаше към стая с оправено легло, което я чакаше, без да каже нито дума повече.

А един ден тя започна да се изкачва по дълъг планински път. Отвсякъде я обгръщаше славата Божия и тя разбра, че е пристигнала.

Чакай, каза гласът. Изчакай залез-слънце, сестро Лейси. Пътят сам ще ти се открие.

Така и стана: пътят сам се откри. Сега вече я преследваха още мъже, всяка стъпка, всеки удар от вейка, всеки дъх беше изстрел, все по-силен и по-силен. Разпределили се бяха зад нея в широка линия, шестима, с насочени оръжия в тъмнината, в нищото, към мястото, където Лейси беше стояла, но вече не стоеше.

Стигна до открито пространство. Път. Отляво, на по-малко от двеста метра, беше бараката на охраната, окъпана в светъл ореол. Отдясно пътят свиваше в дърветата и се спускаше рязко. Някъде от ниското се чуваше шум от река.

Нищо в това място не разкриваше значението си за нея; въпреки това тя знаеше да чака. Спусна се и се прилепи по корем към земята. Войниците бяха зад нея, на петдесет метра, четирийсет, трийсет.

Чу приглушения шум от двигател, който работеше трудно, мощността му намаля, когато шофьорът мина на по-ниска предавка за последния отрязък от изкачването. Светлината и шумът му бавно се насочиха към нея. Приклекна, когато фаровете му осветиха билото на височината. Някакъв военен камион. Силата на шума от него отново се промени, защото шофьорът отново смени предавката и започна да набира скорост.

Сега?

И гласът също каза: Сега.

Изправи се и се затича с всички сили, устремена към задната част на камиона. Широка броня и над нея обширно място за товари, прикрито от веещи се платнища. За миг изглеждаше така, сякаш тя се движи прекалено мудно, че камионът ще отмине, но набрала скорост, тя се улови за него. Ръцете ѝ откриха отвора на бронята, вдигна единия си бос крак, а после и другия. Лейси Антоанет Кудото полетя, издигна се във въздуха, прехвърли се и се претърколи в камиона.

Главата ѝ се удари глухо в пода на ремаркето.

Кутии. Камионът беше пълен с кутии.

Пропълзя до предната част, до задната стена на кабината. Камионът забави отново, понеже се приближаваше към бараката на охраната. Лейси затаи дъх. Каквото имаше да се случва, щеше да се случи сега. Нищо не можеше да стори.

Свистене на спирачки, камионът се разтресе и спря.

— Покажи заявлението.

Гласът беше на първият часови, онзи, който беше наредил на Лейси да спре. Мъжът-момче с оръжие. По гласа му можеше да определи, че стои на стъпалото на кабината. Изведнъж въздухът се насити с цигарен дим.

— Не бива да пушиш.

— Ти да не си ми майка?

— Изчети собственото си заявление, тъпако. Караш достатъчно оръжие, че да ни изстреляш чак до Марс.

От мястото на пасажера се чу ехиден смях.

— Погребението си е твое. Да си видял мъртвец по пътя?

— За цивилен ли ми говориш?

— Не, за гаден снежен човек говоря. Естествено, че за цивилен. Чернокожа жена, около метър и седемдесет, с пола.

— Майтапиш се — тишина. — Никого не сме видели. Тъмно е. Не знам.

Часовият слезе от стъпалото.

— Задръж така, ще проверя ремаркето.

Не мърдай, Лейси, каза гласът. Не мърдай.

Платнищата се разтвориха, затвориха и отново отвориха. В ремаркето нахлу светлина.

Затвори очи, Лейси.

Затвори очи. Почувства как проблясването на светлината докосва лицето ѝ: веднъж, два пъти, три пъти.

Но Ти, Господи, си щит пред мене…

Чу два здрави удара отстрани на камиона, точно до ухото си.

— Чисто е!

Камионът потегли.

Ричардс хич не беше щастлив. Онази луда монахиня, какво търсеше тя тук, мамка му?

Реши да не казва на Сайкс. Не и преди да е проучил въпроса. Изпрати шестима. Шестима! Само и само да ѝ теглят шибания куршум! Те обаче не направиха нищо. Отново ги изпрати обратно, да обиколят всичко. Да я намерят! Да я застрелят! Нима е толкова трудно?

Историята с Улгаст и момичето се беше проточила прекалено. Ами Дойл, той пък защо беше още жив? Ричардс погледна часовника си: 00:03. Измъкна оръжието си от долното чекмедже на бюрото си и провери пълнителя, после го втъкна на гърба си. Излезе от офиса и се заизкачва по стълбите към Първо ниво. Излезе през товарната платформа.

Дойл беше скрит в помещения за цивилни. В стаята на един от мъртвите чистачи. Охраната на вратата дремеше на стола си.

— Размърдай се — заповяда Ричардс.

Войникът трепна и се събуди. Погледът му се луташе неориентирано. Изглежда сякаш не знаеше къде се намира. Когато видя Ричардс, надвесен над него, скочи пъргаво и напълно събуден.

— Простете, сър.

— Отвори вратата.

Войникът въведе кода и отстъпи.

— Свободен си — каза Ричардс.

— Сър?

— Щом ще спиш, бягай в поделението.

Погледна го с облекчение.

— Да, сър. Простете, сър.

Войникът се затича по пътеката. Ричардс блъсна вратата и я отвори. Дойл седеше на ръба на леглото, скръстил ръце в скута си, вперил поглед в празния квадрат на стената, където някога беше стоял телевизор. На пода имаше недокоснат поднос с храна, от който се носеше слаб мирис на развалена риба. Дойл вдигна лице и по устните му се плъзна плаха усмивка.

— Ричардс. Мамка ти.

— Тръгвай.

Дойл въздъхна и се шляпна по коленете.

— Знаеш ли, оказа се прав за теб. Улгаст, имам предвид. Седях си тук и си мислех: Кога ще ме навести старата ми дружка Ричардс?

— Да зависеше от мен, отдавна да съм дошъл.

Дойл придоби вид, сякаш ще се разсмее. Ричардс не беше срещал такова добро настроение у човек, който би трябвало да знае какво го чака. Дойл опечалено поклати глава, все още с усмивка.

— Трябваше да ида за оръжието.

Ричардс измъкна своето и махна предпазителя.

— Ще ни спести време, така е.

Поведе Дойл през двора, към светлините на Хижата. Имаше вероятност Дойл да побегне, но колко далече щеше да стигне? А и защо, почуди се Ричардс, не беше попитал за Улгаст или момичето?

— Я ми кажи — започна Дойл, когато стигнаха паркинга. Няколко коли все още стояха там, бяха на лаборантите от нощната смяна. — Тя още ли е тук?

— Коя още да е тук?

— Лейси.

Ричардс спря.

— Тук е значи — установи Дойл и се изкикоти на себе си. — Да можеше да си видиш физиономията, Ричардс.

— Какво знаеш за нея?

Странна работа. От очите на Дойл сякаш сияеше хладна, синя светлина. Дори на осветения паркинг Ричардс виждаше това сияние. Сякаш гледа във фотоапарат в момента, в който се отваря затворът.

— Знаеш ли кое е чудното? — продължи Дойл, а погледът му се вдигна към тъмните силуети на дърветата. — Чувам я как идва.

Грей.

На четвъртото ниво беше. На екрана се виждаше светещата фигура на Нула.

Грей. Време е.

Тогава си спомни, най-накрая си спомни всичко: сънищата си и прекараните в изолатора нощи, докато наблюдава Нула, заслушан в гласа му, погълнат от историите, които разказва. Спомни си Ню Йорк, момичето и останалите, нощ след нощ, и усещането как тъмнината напредва към него и го поглъща, сладката наслада в устата си, когато се спускаше отгоре им. Грей беше и не беше Грей, Нула беше и не беше Нула, беше навсякъде и никъде. Изправи се и застана с лице към стъклото.

Време е.

Странно, мина през ума на Грей. Не беше странно като за смях, ами странно като чудно, цялото понятие за времето. Мислеше го за едно, а се оказа съвсем различно. Не течеше в линия, ами в кръг, имаше и още: беше кръг от кръгове от кръгове, всеки се наслагваше над другия, така че всеки миг се оказваше в съседство с всеки друг миг едновременно. И щом човек го осъзнаеше, вече не можеше да го забрави. Както и сега — начинът, по който виждаше събития, на които сякаш им предстои да се случат, сякаш вече са се случили, защото в определен смисъл вече са се случили.

Отвори помещението за обеззаразяване. Защитното му облекло унило висеше на стената. Трябваше да затвори първата врата, за да отвори втората, втората, за да отвори третата, но никъде не се казваше, че трябва да облече облеклото, или че трябва да е сам.

Втората врата, Грей.

Влезе във вътрешната кабина. Над главата му стоеше кранът на душа като някакво чудовищно цвете. Камерата го наблюдаваше, но от другата страна нямаше никой, знаеше го. А вече чуваше и други гласове, не само този на Нула, който познаваше и останалите.

Третата врата, Грей.

Изпитваше такова щастие, помисли си. Такова облекчение. Освобождаването. Отърсването и отдалечаването. Усещаше го как се случва ден след ден, добрият Грей и лошият Грей се сливаха, образуваха ново създание, неизбежно беше. Следващият нов Грей, онзи, който можеше да прощава.

Прощавам ти, Грей.

Завъртя широката дръжка. Вратата се отвори. Нула се разгъна пред него в мрака. Грей чувстваше дъха му на лицето си, на очите си и устата си и на брадичката си, чувстваше пулсиращото му сърце. Грей си спомни за баща си, на снега. Ридаеше, ридаеше от щастие, ридаеше от ужас, ридаеше, ридаеше, ридаеше, а когато Нула откри уязвимото място на врата му, там, където кръвта пулсираше, най-накрая разбра загадката на десетия заек.

Десетият заек беше той самият.

Четиринайсет

Стана бързо. За трийсет и две минути един свят загина и се роди друг.

— Какво каза? — каза Ричардс и после го чу. И двамата го чуха: воят на сирените. Алармата, която никога не биваше да звъни, страховит атонален вой, който така отекваше из открития двор, сякаш идваше от всички страни едновременно.

Пробив в сигурността. Отделенията с обектите, ниво 4.

Ричардс се извърна светкавично, насочил поглед към Хижата. Мълниеносно решение: обърна се, за да насочи оръжието си към мястото, където стоеше Дойл.

Дойл беше изчезнал.

Проклятие, помисли си, а после го изрече:

— Проклятие!

Вече гонеше двама. Бързо огледа паркинга с надеждата да го зърне и да стреля. Навсякъде беше осветено, лампите заливаха двора с остра, изкуствена светлина, силна като дневната. Дочу шум откъм бараките, тичаха войници.

Нямаше време да се разправя с Дойл.

Взе на бегом стъпалата на Хижата, подмина часовия, който крещеше към него, нещо с асансьора, тръгна по стълбите към второ ниво, краката му летяха по стъпалата. Вратата на офиса му беше отворена. Бързо огледа мониторите.

Стаята на Нула беше празна.

Стаята на Бабкок беше празна.

Всички стаи бяха празни.

Удари по микрофона.

— Дежурни, четвърто ниво, говори Ричардс. Докладвайте.

Обади се ужасѐн глас, Фортес ли беше?

— Пуснаха ги!

— Кой? Кой ги пусна?

Пращене, а после Ричардс чу първите писъци в слушалките, изстрели и още писъци. Писъци, които бяха предсмъртни.

— Мамка му! — отново пращене. — Всички долу са свободни. Шибаните чистачи ги освобождават!

Ричардс бързо се извърна към екрана с поста на дежурния на трето ниво. На стената имаше огромно петно от кръв, часовият, Дейвис, лежеше под него, лицето му беше притиснато към плочите, сякаш проверяваше за изгубен контакт. В кадър влезе втори войник. Ричардс видя, че това е Полсън, който държеше пистолет, 45-и калибър. Зад него вратата на асансьора стоеше отворена. Полсън гледаше в камерата, постави оръжието си в кобура, извади от джоба си граната, после още две. Измъкна със зъби предпазителите им и ги търкулна в асансьора. Хвърли още един последен поглед към Ричардс, който видя опустошението в очите му, измъкна оръжието си, насочи го към главата си и натисна спусъка.

Ричардс посегна към бутона за затваряне на нивото, но беше късно. Чу експлозията, изригналият от асансьора пламък, а след това втори трясък от стоварилата се върху пода кабина, после светлините изгаснаха.

Отначало Улгаст не можеше да определи какво чува, воят на сирените отекна толкова неочаквано, така странно, че за секунда го вкамени. Надигна се от стола до леглото на Ейми и се опита да отвори вратата, която, разбира се, беше заключена; бяха затворени. Сирените не спираха да вият. Пожар? Не, разсъждаваше той над воя, нещо друго беше, нещо по-лошо. Погледна към камерата в ъгъла.

— Фортес! Сайкс, по дяволите! Отворете вратата!

Чу стрелба от автомат, приглушена от дебелите стени. За миг си помисли, че идват на помощ. Което беше абсурдно — кой би ги спасявал?

Преди да може да обмисли друго предположение, се разнесе страховит, разтърсващ взрив и ужасяващо бучене, приключило с втори взрив, по-силен от първия, след който настъпи мощно, шумно разтърсване, като при земетресение, след което помещението потъна в мрак.

Улгаст замръзна. Тъмнината беше пълна, липсваше каквато и да било светлина, загуби всяка представа за ориентация. После сирените спряха. Обзе го сляп подтик да бяга, но нямаше къде да иде. Стаята сякаш се разшири и едновременно с това го захлупи.

— Ейми, къде си? Помогни ми да те намеря!

Тишина. Улгаст пое дълбоко въздух и го задържа.

— Ейми, кажи нещо. Кажи нещо.

Зад себе си чу тих стон.

— Ето така — обърна се, напрегнал слух, мъчеше се да прецени разстоянието и посоката. — Повтори го. Ще те намеря.

Умът му започна да се прояснява, първоначалната паника отстъпваше на волята му, предстоеше му да се справи със задачата. Улгаст предпазливо се приближи към гласа, после отново го чу. Втори стон, едва доловим. Стаята беше малка, няколко квадратни метра, как така Ейми му се струваше толкова далеч в тъмнината? Вече не чуваше стрелбата, отвън нищо не се чуваше. Само тихото дишане на Ейми, която го викаше.

Улгаст беше стигнал до долната част на леглото ѝ и опипваше металните парапети, когато се включиха резервните светлини, два светлинни снопа, засияли от ъглите на тавана. Едва осветяваха помещението, но бяха достатъчни. Стаята беше същата и каквото и да се случваше навън, още не беше стигнало до тях. Седна до леглото на Ейми и постави ръка на челото ѝ. Все още беше топло, треската беше преминала, но кожата ѝ беше леко влажна. С прекъсването на електричеството системата ѝ беше спряла. Чудеше се какво да прави, реши да я махне. Съмняваше се, че действията му ще са погрешни. Наблюдавал беше как Фортес и другите я сменяха, познаваше процеса. Нагласи клампата, която прекъсна притока на течността, и измъкна дългата игла от гуменото капаче на върха на системата, забодено в ръката ѝ. След като системата беше спряна, нямаше причина да оставя абоката, махна го внимателно. Мястото не прокърви, но за всеки случай той го покри с марля и лепенка от медицинската количка. После зачака.

Минутите минаваха. Ейми непрестанно шаваше на леглото, сякаш сънуваше. Улгаст изпитваше странното усещане, че ако по някакъв начин успее да види сънищата ѝ, ще разбере какво се случва навън. Но част от него се чудеше дали изобщо си струва. Бяха заключени дълбоко в земята. Може би бяха затворени в гроб.

Улгаст почти се беше примирил, когато зад себе си чу свистене от изравняване на налягането. Надеждите му се засилиха, някой все пак беше дошъл. Вратата се отвори, за да покаже самотна, неясна фигура. Лицето беше в сянка, носеше раздърпани дрехи. Когато човекът влезе в светлината на резервните лампи, Улгаст видя непознат. Странникът имаше дълга коса, дива и рошава, прошарена на места, груба брада, стигаща до половината на лицето му, облечен в измачкан и мръсен лабораторен екип. Приближи се до леглото на Ейми с притеснения вид на случайна жертва или на случаен наблюдател на някаква ужасна беда. Не даваше знак, че е забелязал присъствието на Улгаст.

— Тя знае — измърмори той, без да откъсва поглед от Ейми. — Откъде знае?

Мъжът продължаваше да не му обръща внимание. От цялата му личност се излъчваше неземно усещане, почти фатално спокойствие.

— Странно — проговори отново. Въздъхна дълбоко и докосна брадата си, обходи с поглед празната стая. — Всичко това. Това ли… исках? Исках да бъда онзи, разбирате ли. Щом видях, щом разбрах какво планират, как ще завърши всичко, исках тук да има поне един.

— За какво говорите? Къде е Сайкс?

Най-накрая непознатият изглежда го забеляза. Огледа внимателно Улгаст, лицето му внезапно се смръщи.

— Сайкс ли? Мъртъв е. Според мен те всички са мъртви, ами вие?

Какви ги говореше тоя, мъртви?

— Мъртви, убити, вероятно на парчета. Извадилите късмет всъщност — бавно поклати глава с учудване. — Да можехте да видите само как връхлитаха от дърветата. Като прилепи. Наистина трябваше да предвидим последствията.

Улгаст се почувства напълно объркан.

— Моля ви. Не разбирам… за какво говорите.

Непознатият сви рамене.

— Е, ще видите. Много скоро. Съжалявам да го кажа. — отново погледна към Улгаст. — Обноските ми. Извинете ме, агент Улгаст. Много време мина. Аз съм Джонас Лиър — усмихна се печално. — Може да се каже, че аз отговарям за това място тук. Или не. При дадените обстоятелства по-скоро си мисля, че тук вече никой за нищо не отговаря.

Лиър. Улгаст се опита да си припомни, но името му не му говореше нищо.

— Чух взрив…

— Точно така — прекъсна го Лиър. — Сигурно е бил асансьорът. Предполагам, че някой от войниците го е взривил. Но бях затворен в хладилното помещение и не съм го видял — въздъхна тежко и погледът му отново обходи стаята. — Изобщо не може да се говори за героизъм при мен, агент Улгаст, като съм се заключил в хладилното помещение, нали? Трябваше да има още един стол тук, иска ми се да седна. Не мога да ви кажа от колко време не съм седял.

Улгаст се изправи на крака.

— Исусе. Седнете на моя. Само ми кажете, умолявам ви, кажете ми какво става.

Лиър поклати глава, мазната му коса се залюля.

— Няма време, страхувам се. Трябва да вървим. Всичко свърши, нали, Ейми? — сведе поглед към спящото телце на момиченцето и докосна ръката ѝ. — Най-после.

Улгаст не издържа:

— Какво е приключило?

Лиър вдигна лице, очите му бяха пълни със сълзи.

— Всичко.

Лиър ги поведе по коридора, Улгаст носеше Ейми на ръце. Миришеше на изгоряло, на разтопена пластмаса. Щом свиха по коридора, Улгаст видя първия труп.

Мъртвият беше Фортес. Не беше останало много от него. Трупът му изглеждаше премазан, сякаш нещо огромно го е удряло и влачило. Под примигването на резервните лампи проблясваше локва кръв. Зад трупа на Фортес имаше друг или поне така се стори на Улгаст. Отне му известно време, докато осъзнае, че всъщност вижда друга част от трупа му.

Очите на Ейми бяха затворени, въпреки това Улгаст всячески се опита да прикрие гледката, като притисна лицето ѝ към гърдите си. Зад Фортес имаше още два трупа, или три, не беше сигурен. Подът се хлъзгаше от кръвта, толкова много беше, че усещаше как се плъзга по нея, по човешки останки.

Асансьорът беше взривен, имаше само дупка, в потъналата му в мрак вътрешна част проблясваха искри от разкъсани жици. Тежките му метални врати бяха изкъртени от взрива и пробили отсрещната страна. На падащата под ъгъл светлина от резервните лампи Улгаст видя още два трупа, войници, с размазани от вратата трупове. Трети седеше опрян на стената, приседнал като задрямал човек, само дето седеше в локва от собствената си кръв. Лицето му беше изпито и спаружено; униформата висеше на тялото му, сякаш му е била твърде широка.

Улгаст извърна поглед.

— Как ще се измъкнем оттук?

— Насам — каза Лиър. Замаяността му беше изчезнала, вече беше обзет от дълбока тревога и целеустременост. — Бързо.

Заслизаха по друг коридор. Вратите зееха отворени, тежки метални врати, същите като тези на стаята на Ейми. А по пода на коридора имаше още трупове, но Улгаст не успя, не искаше, да ги брои. Стените бяха надупчени от куршуми, по пода се валяха гилзи, месинговите им обшивки проблясваха.

Изведнъж през една от вратите пристъпи човек. Не пристъпи, а закуцука. Огромен, благ мъж, като онези, които носеха храната на Улгаст в стаята му, но лицето му беше непознато. Държеше ръка на дълбока рана върху врата си, кръвта шуртеше през и изпод пръстите му, които притискаха плътта му. Ризата му, бяла болнична туника, като на Улгаст, беше просмукана от кръв.

— Ей — каза им, — ей.

Гледаше към тях тримата, после погледна нагоре и надолу по коридора. Изглежда или не забеляза кръвта, или не му направи впечатление.

— Какво е станало с лампите?

Улгаст не знаеше какво да отговори. При такава рана мъжът вече трябваше да е мъртъв. На Улгаст не му се вярваше дори, че все още се държи на крака.

— Оооо — изохка кървящият мъж, докато куцукаше. — Трябва да приседна.

Тежко се свлече на пода, тялото му се спихна, като палатка, останала без пръти. Въздъхна дълбоко и погледна към Улгаст. Тялото му се сгърчи от силна конвулсия.

— Аз… сънувам ли?

Улгаст мълчеше. Въпросът му се стори несвързан.

Лиър го докосна по рамото.

— Агент, оставете го. Нямаме време.

Мъжът облиза устни. Толкова кръв беше загубил, че беше дехидратиран. Очите му започнаха да се притварят, като празни ръкавици ръцете му се отпуснаха встрани от него на пода.

— Защото искам да ви кажа, че сънувам най-страшния сън. Казвам си, Грей, сънуваш най-страшния кошмар на света.

— Не е било кошмар според мен — каза Улгаст.

Мъжът се замисли над думите му.

— От това се страхувах.

Тялото му отново се затърчи в силен спазъм, като ударено от ток. Лиър беше прав, нищо не можеше да се направи за него. Кръвта му беше потъмняла почти до черно. Улгаст трябваше да махне Ейми.

— Съжалявам — каза Улгаст, — трябва да вървя.

— Ти си мислиш, че ти съжаляваш — каза мъжът, и главата му се отметна назад към стената.

— Агент…

Но съзнанието на Грей вече беше другаде.

— Не бях само аз — каза той. — Всички ние бяхме.

Втурнаха се към помещение с шкафове и скамейки. Оттук нямаше изход, помисли си Улгаст, но тогава Лиър измъкна от джоба си ключ и отвори врата с надпис МЕХАНИЦИ.

Улгаст мина през нея. Лиър стоеше на колене, използваше малък нож, за да отвори метален панел. Панелът се отвори на двойка панти, а Улгаст се приведе, за да погледне вътре. Отворът беше около метър на метър.

— Първо направо, на около метър има разклонение. Проходът води нагоре. Вътре има стълба за поддръжката. Води до горе.

Най-малко петнайсет метра да изкачва стълба в пълен мрак, като по някакъв начин успява да държи Ейми. Улгаст не разбираше как ще успее.

— Трябва да има и друг начин.

Лиър поклати глава.

— Няма.

Мъжът задържа Ейми, докато Улгаст се промъкна в тръбата. Седнал гърбом и с приведена глава, щеше да успее да издърпа Ейми, като я държи за кръста. Присви се, краката му бяха изправени; Лиър му помогна да нагласи Ейми между тях. Тя сякаш започваше да осъзнава, че нещо се случва. През тънката ѝ нощница Улгаст все още можеше да усети как от тялото ѝ се излъчва температурата на треската.

— Не забравяйте какво ви казах. Девет метра.

Улгаст кимна.

— Внимавайте.

— Какво е избило хората?

Лиър не отговори.

— Дръжте я до себе си — каза той. — Тя е всичко. Сега тръгвайте.

Улгаст започна бавно да придърпва тялото си седешком и гърбом с приплъзване на хълбоците, прихванал с една ръка Ейми през кръста, протегнал другата назад в тръбата. Чак когато панелът се затвори след тях, разбра, че Лиър изобщо не е възнамерявал да идва с тях.

Сега вече светещите пръчки бяха навсякъде, навсякъде из двора. Ричардс чуваше писъците и изстрелите. Взе още пълнители от бюрото си и се втурна нагоре към офиса на Сайкс.

Стаята беше празна. Къде беше Сайкс?

Трябваше да установят периметър. Да изблъскат пръчките обратно в Хижата и да натиснат копчето. Ричардс излезе от офиса на Сайкс с насочено оръжие.

По коридора приближаваше някой.

Сайкс. Когато Ричардс го видя, той вече се беше свлякъл на пода, с гръб към стената. Гърдите му се издигаха като на спринтьор, лицето му плуваше в пот. На ръката си имаше огромна прорезна рана, точно над китката, от която шуртеше кръв. Оръжието му лежеше на пода до обърнатата му нагоре длан.

— Навсякъде са — каза Сайкс и преглътна. — Защо той не ме уби? Кучият син гледаше направо в мен?

— Кой от всички беше?

— Какво значение има, мамка му? — сви рамене Сайкс. — Приятелчето ти. Бабкок. Какво става с вас двамата? — през тялото му премина силна конвулсия. — Не се чувствам добре — каза и след това повърна.

Ричардс отскочи, но твърде късно. Въздухът се изпълни с воня на жлъчка и на нещо химическо, метално, както разкопана земя. Ричардс усети, че панталоните му, чорапите му, всичко е мокро. Не трябваше да поглежда, за да разбере, че Сайкс беше повърнал кръв.

— Мамка му!

Вдигна оръжието си към Сайкс.

— Моля те — каза Сайкс, като искаше да го спре или насърчи, но и в двата случая реши Ричардс, той правеше услуга на Сайкс. Прицели се в сърцето му, в уязвимото място и натисна спусъка.

Лейси видя как първият излиза от разположен на високо прозорец. Движеше се толкова бързо! Като светкавица! Как би се движил, мъж, направен от светлина! Беше горе и в следващия миг отвъд, прескочи покрива, прелетя през въздуха над двора, светлината му проблесна сред дърветата на около десет метра. Плът с ръст на човек, от пламтяща светлина, като метеор.

Чу сирените, когато камионът влезе в двора. Двамата мъже в кабината спориха около минута дали да спират изобщо и Лейси използва момента, за да скочи от каросерията и да изтича към дърветата. Тогава видя демона, който излетя от прозореца. Върховете на дърветата, където той се приземи, поеха тежестта му с потръпване.

Лейси разбра какво ще последва.

Шофьорът на камиона отваряше задната врата на ремаркето. Оръжия, беше казал войникът на поста, пушки? Камионът беше пълен с пушки.

Върховете на дърветата отново се разлюляха. Върху него падна лъч зелена светлина.

О! — помисли си Лейси. — О! О!

Дойдоха още, изскачаха от сградата, през прозорците и вратите, политаха във въздуха. Десет, единайсет, дванайсет. Навсякъде имаше войници, тичаха, крещяха, стреляха, но куршумите им бяха безсилни. Демоните бяха твърде бързи или пък куршумите бяха безпомощни срещу тях. Един по един демоните се нахвърляха върху войниците и те умираха.

Затова беше дошла, да спаси Ейми от демоните.

Бързо, Лейси. Бързо.

Показа се от дърветата.

— Стой!

Лейси замръзна. Трябваше ли да вдигне ръце? Войникът излезе от гората, където се беше скрил. Добро момче, правеше онова, което си мислеше, че е негов дълг да стори. Опитваше се да не се страхува, но се страхуваше; усещаше излъчващия се от него страх, като топлинни вълни. Не знаеше какво ще му се случи. Обзе я съжаление, примесено с нежност.

— Коя си?

— Никоя — отвърна Лейси и тогава демонът ги връхлетя, преди войникът дори да може да насочи оръжието си, преди да довърши думите си, вече беше мъртъв, а Лейси тичаше към сградата.

Когато стигнаха до основата на тръбата, Улгаст беше цял в пот и дишаше задъхано. Отгоре им проблясваше слаба светлина. Далече над тях виждаше двата снопа светлина от резервните лампи, а още по-нататък, металните перки на гигантско ветрило. Централната вентилационна шахта.

— Ейми, миличка — каза Улгаст. — Ейми, трябва да се събудиш.

Очите ѝ потрепнаха и отново се затвориха. Обви ръцете ѝ около врата си и се изправи, усети как краката ѝ обвиват около кръста му. Но усещаше, че няма сили.

— Дръж се, Ейми. Моля те. Трябва да издържиш.

Тялото ѝ се напрегна в отговор. Но въпреки това се налагаше да я придържа с една ръка. Това означаваше, че трябваше да си помага само с една ръка, за да се изкачи по стълбата. Господи.

Обърна се към стълбата, постави крака си на първия напречник. Приличаше на задача в стандартизиран тест: Брад Улгаст държи в ръце момиченце. Трябва да се изкачи по стълба, дълга петнайсет метра, в тъмна вентилационна шахта. Момиченцето е в полусъзнание в най-добрия случай. Как Брад Улгаст ще спаси живота и на двама им?

След това разбра как ще реши задачата. Започва да изкачва напречниците един по един, като с дясната си ръка си помагаше, за да издърпва и двама им, после заклещваше лакътя си в стълбата, прикрепваше Ейми на коляното си, докато смени ръцете си и продължаваше към следващия напречник. После идваше ред на лявата ръка и така нататък, като преместваше тялото на Ейми от едната в другата ръка, напречник след напречник към върха.

Колко ли тежеше тя? Двайсет и пет килограма? Всичко зависеше от момента, в който променяше ръцете си, от издръжливостта на едната ръка.

Улгаст започна да се изкачва.

По виковете и изстрелите Ричардс разбра, че пръчките вече са навън.

Разбрал беше какво се случваше със Сайкс. Вероятно и него го чакаше същото, защото Сайкс беше повърнал шибаната си заразена кръв върху него, но се съмняваше, че ще остане достатъчно дълго жив, за да е от значение. Ей, Коул, помисли си. Ей, Коул, невестулко такава, нищожество. Това ли ти се е въртяло в ума? Това ли ти е Pax Americana? Защото има само един резултат, който виждам.

Сега Ричардс искаше едно-единствено нещо. Чист излаз, завършващ с добър изход.

Цялото входно фоайе на Хижата беше в потрошено стъкло и осеяно с дупки от куршуми, вратите висяха на пантите си. На пода лежаха мъртви трима войници, приличаха на жертви на приятелски огън в суматохата. Може пък умишлено да са се изпозастреляли, само за да ускорят края. Ричардс вдигна ръка и погледна към спрингфилда, защо ли си въобразяваше, че от оръжието му щеше да има полза? Автоматите на войниците се бяха оказали безполезни. Трябваше му нещо по-голямо. Складът за оръжие беше в другата част на двора, зад бараките. Трябваше тичешком да се добере до там.

Погледна през вратата, огледа открития двор на комплекса. Поне осветлението още го имаше. Добре, помисли си. По-добре сега, отколкото после, защото най-вероятно после нямаше да има. Затича се.

Войниците бяха навсякъде, пръснати, тичаха, стреляха нахалос, един в друг. Дори не се правеха, че действат в организирана защита, какво ли оставаше за Хижата. Ричардс тичаше приведен, очаквайки да го уцелят.

На половината път видя камиона. Паркиран на края на паркинга, под небрежен ъгъл, с отворени врати. Знаеше какво има в него.

Може пък в края на краищата да не му се наложи да претичва през целия двор.

— Агент Дойл.

Дойл се усмихна.

— Лейси.

Намираха се на първия етаж на Хижата, в малка, претъпкана с бюра и шкафове за документи стая. Дойл чакаше там от началото на стрелбата, скрит зад едно бюро. Чакаше Лейси.

Изправи се.

— Знаете ли къде са?

Лейси спря. По лицето и врата ѝ имаше драскотини, в косите ѝ имаше листа.

Кимна.

— Да.

— Чувах те… — каза Дойл. — През всичките тези седмици.

Нещо неизразимо напираше от него. Задави се в сълзи.

— Не знам как го правех.

Улови ръцете му.

— Не сте чували мен, агент Дойл.

Улгаст не можеше да поглежда надолу и това беше добре. Вир-вода беше от пот, дланите и пръстите му се хлъзгаха по напречниците на стълбата, докато се катереше. Ръцете му трепереха от изтощение, лактите му, където се задържаше в напречниците при смяната на ръцете, бяха одрани до месо. В един миг разбра, че когато тялото достига предела на своите възможности, се преминава линия, след която вече няма връщане. Отърси се от тая мисъл и продължи да се изкачва.

Ръцете на Ейми, обвити около врата му, го държаха здраво. Качваха се заедно, напречник по напречник по напречник.

Вентилаторът вече приближаваше. Улгаст чувстваше как лек, хладен и с аромат на нощ полъх облива лицето му. Изви глава, за да огледа стените на тръбата за отвор.

Видя го, три метра над себе си, до стълбата, отворена тръба.

Първо трябваше да изблъска през него Ейми. Трябваше да съумее да владее собствената си тежест на стълбата и нейната, докато я прехвърля от стълбата към отвора, след което сам да се прекачи.

Стигнаха до отвора. Вентилаторът се оказа по-високо, отколкото му се стори, още най-малко три метра над главите им. Предположи, че са някъде на първия етаж на Хижата. Може би трябваше да се изкачи още, да намери друг изход. Но вече нямаше сили.

Нагласи дясното си коляно, за да постави на него Ейми, и протегна лявата си ръка. Под пръстите му имаше само хладен метал, гладък като стъкло, после откри ръб. Издърпа ръката си. Трябваше да изкачи още три напречника. Пое дълбоко дъх и се заизкачва, като стигна с детето точно над отвора.

— Ейми — рече, останал без дъх. Устата и гърлото му бяха напълно пресъхнали. — Събуди се. Събери сили да се събудиш, миличка.

Усети, че дишането ѝ се променя на гърдите му, докато се опитваше да се надигне.

— Ейми, искам от теб да се пуснеш, когато ти кажа. Ще те задържа. В стената има отвор. Трябва да се опиташ да промушиш крачетата си в него.

Момичето не отговори. Надяваше се, че го е чула. Опита се да си представи как ще стане излизането, как точно ще успее да я промуши през отвора, а след нея и себе си, и не успя. Но друга възможност нямаше. Ако почакаше още, щеше да остане съвсем без сили.

Сега.

Стегна крака си и повдигна Ейми. Ръцете ѝ се пуснаха от врата му и със свободната си ръка я прихвана през кръста, провеси я над тръбата като махало, и тогава видя решението: освободи другата си ръка, позволи тежестта ѝ да го отблъсне назад и после в негово ляво, към пролуката, а след това краката ѝ вече бяха в пролуката и тя се плъзгаше в тръбата.

Започна да пада. Падаше, без да може да се задържи. Но когато усети, че краката му губят опората си в стълбата, ръцете му неистово зашариха по стената, пръстите му напипаха отвора на пролуката, тънък метален ръб, който проряза кожата му.

— Оох! — извика той, викът му отекна по цялото протежение на шахтата. Изглежда се придържаше до стената на шахтата само по силата на волята си. Краката му се люлееха в пространството. — Сега!

Нямаше да може да обясни и на себе си как успя да се справи. Адреналин. Ейми. Фактът, че все още не искаше да умира. Движеше го единствено волята му, лактите му бавно се прегъваха, изтласкваше се неумолимо напред. Най-напред главата, после гърдите, кръста и накрая целият се вмъкна в отвора.

За миг остана неподвижен, дробовете му се изпълваха с въздух. Вдигна лице и пред себе си видя светлина, нещо като отвор в пода. Изви се и улови Ейми както и преди това, като започна да се примъква по гръб, сграбчил я през кръста. Светлината ставаше все по-силна, докато се приближаваха към нея. Стигнаха до решетка.

Беше заключена, занитена от външната страна.

Идеше му да се разплаче. Толкова близо беше! Дори да успееше да стигне по някакъв начин през тесните процепи с пръсти до винтовете, нямаше никакви инструменти, нямаше как да я отвори. А да се върнат назад, беше невъзможно. Останал беше без сили.

Чу как над тях някой се движи.

Привлече Ейми. Спомни си за онези, които беше видял: Фортес, войникът в локвата кръв, онзи, на име Грей. Не искаше да умре по този начин. Затвори очи и затаи дъх, от двамата не се чуваше никакъв звук.

Тогава чу тих и колеблив глас:

— Началник?

Беше Дойл.

Един от сандъците вече лежеше на земята зад камиона. Сякаш някой е разтоварвал и след това, обзет от паника, го е хвърлил. Ричардс затършува бързо в отделението на товара и откри гранатомет.

Ключалката щракна с ясен звук. Вътре в отделенията си от предпазен материал лежаха два противотанкови гранатомета. Повдигна решетката и под тях откри ракетите: цилиндри с перки, дълги около половин метър, на върха с двойно взривяващи са кумулативни глави, способни да пробият бронята на модерен танк. Ричардс беше виждал как го правят.

Нагласи мунициите, когато дойдеше ред да пораздвижи ръчките. По-добре да е сигурен, отколкото да съжалява, помисли си. Свръхвампири, затъкнете се.

Нагласи първия снаряд в оръжието. Със завъртането издаде носещия удовлетворение шум, който означаваше, че бойната глава е готова. Хиляди години на техническо развитие, цялата човешка цивилизация сякаш се побираше в този звук, това едва доловимо бръмчене на готовата за изстрелване ракета. Модификацията позволяваше и повторен изстрел, но Ричардс мислеше, че ще има право само на един. Нагласи гранатомета на раменете си, нагласи мерника и излезе от камиона.

— Ей! — закрещя и точно в този момент, докато гласът му се понесе в мрака, от гърлото му се надигна студената тръпка на гаденето. Земята под него се разлюля, като палубата на кораб в морето. Изпоти се целия. Обхвана го желание да примигва, случаен импулс на мозъка му. Така. Случваше се по-бързо, отколкото беше предполагал. Преглътна с усилие и направи още две крачки към светлината, размахваше гранатомета към върховете на дърветата.

— Ей, писи, писи, писи!

Измина мъчителна минута, в която Дойл ровеше в разни чекмеджета, докато откри ножче. Застана на стол и използва острието му, за да развърти болтовете. Улгаст спусна Ейми в ръцете на Дойл, после сам се стовари на пода.

Отначало не осъзна кого вижда.

— Сестра Лейси?

Монахинята притискаше спящото момиченце към гърдите си.

— Агент Улгаст.

Улгаст погледна към Дойл.

— Не…

— Схващате ли? — повдигна вежди Дойл. И той като Улгаст носеше хирургически екип. Висеше на тялото му. Разсмя се. — Повярвайте ми, и аз също.

— Тук е пълно с трупове — каза Улгаст. — Нещо… Не знам. Имаше експлозия.

Сам не можеше да го обясни.

— Знаем — кимна Дойл. — Време е да тръгваме.

Излязоха от стаята в коридора. Улгаст предположи, че са някъде в задната част на Хижата. Тихо беше, макар някъде отдалече да се чуваше стрелба. Насочиха се към изхода бързо и без да говорят. Улгаст огледа мястото, осеяно с трупове на войници.

Лейси се обърна към него.

— Вземете я — каза тя. — Вземете Ейми.

Той гушна момиченцето. Ръцете му все още бяха отмалели от изкачването на стълбата, но я държеше здраво. На моменти Ейми простенваше, опитваше се да се събуди, бореше се със силата, която я държеше в полумрака. Трябваше да постъпи в болница, но дори да можеше да я заведе в някоя болница, какво щеше да им каже? Въздухът до вратите беше студен и зимен и в тънката си нощница Ейми затрепери в ръцете му.

— Трябва ни кола — каза Улгаст.

Дойл се промъкна през вратата. Минута по-късно се върна с връзка ключове. Отнякъде беше взел и оръжие, 45-и калибър. Заведе Улгаст и Лейси до прозореца и посочи.

— Онази долу, в края на паркинга. Сребристият лексус. Виждате ли го?

Улгаст го видя. Колата беше поне на стотина метра.

— Добро возило — каза Дойл, — как да предположите, че шофьорът ще зареже ключовете на сенника. — Дойл ги сложи в ръката на Улгаст. — Дръж. Твои са. За всеки случай.

Улгаст отначало не разбра. После му просветна. Колата беше за него, за него и Ейми.

— Фил…

Дойл вдигна ръце.

— Така трябва.

Улгаст погледна към Лейси, която кимна. После пристъпи към него. Целуна Ейми, погали я по косата, целуна и него, веднъж, по бузата. Дълбоко спокойствие и усещане за ведрина се разпростряха по цялото му тяло от мястото, където го беше целунала. За пръв път изпитваше подобно усещане.

Тръгнаха към вратата, Дойл ги водеше. Движеха се бързо под прикритието на сградата. Улгаст едва поддържаше темпото. Отнякъде чу по-честа стрелба, но не изглеждаше да е насочена към тях. Изстрелите бяха насочени някъде нагоре и далече, към дърветата, над покрива, откъслечни изстрели, като при някакво зловещо празненство. Всеки път, когато ги чуеше, следваше писък, затишие, след което стрелбата се подновяваше.

Стигнаха до ъгъла на сградата. Улгаст видя гората след нея. В другата посока, към светлините на двора, се простираше паркингът. Лексусът чакаше в края му и със задната част към тях, около него нямаше други коли за прикритие.

— Налага се да изтичаш до там — каза Дойл. — Готов ли си?

Задъхан, Улгаст събра сили и кимна.

Изправиха се и се втурнаха към колата.

Ричардс го усети, преди той да го види. Обърна се, размахал гранатомета като прът за прескок.

Не беше Бабкок.

Антъни Картър беше.

Май клечеше на около десетина метра. Вдигна глава и изкриви лице, докато преценяващо гледаше Ричардс. В позата му имаше нещо кучешко. По лицето на Картър лъщеше кръв, подобните му на грабливи нокти ръце, зъбите му като мечове, два реда един над друг. От гърлото му се чуваше някакво прещракване. Бавно, с жест на вяла наслада започна да се изправя. Ричардс нагласи мерника върху устата на Картър.

— Отвори уста — каза Ричардс и стреля.

Разбра, че е пропуснал, още докато граната излиташе от оръжието, а силата на рикошета го отхвърляше назад. Мястото, където стоеше Картър, беше пусто. Картър беше във въздуха. Картър летеше. А след това се спусна върху Ричардс. Излетялата граната разруши фасадата на Хижата, но Ричардс чу шума от взрива смътно, шумът се отдалечаваше, заглъхваше в някакво немислимо разстояние, докато изживяваше съвсем новото за него усещане да бъде разкъсан на две.

Експлозията се стовари върху Улгаст като бяло сияние, гореща вълна и светлина, която връхлетя лявата страна на лицето му като юмрук. Силата на ударната вълна го събори, усети как Ейми пада далече от него. Рухна върху настилката и започна да се търкаля и търкаля, докато не спря, легнал по гръб.

Ушите му звъняха, усещаше дъха си затворен като в тръба, ниско долу в дробовете му. Над себе си виждаше дълбоката, кадифена тъмнина на нощното небе, звезди, стотици, стотици звезди, а някои от тях падаха.

Падащи звезди. Помисли си: Ейми. Помисли си: Ключове.

Вдигна глава. Ейми лежеше на няколко метра от него. Въздухът беше изпълнен с дим. На пламъците от горящата Хижа приличаше на заспала. Като героиня от приказка, принцесата, която заспала и не могла да се събуди. Улгаст се надигна на четири крака и уплашено затърси около себе си ключовете. Усещаше едното си ухо като премазано, от лявата му страна като да падаше завеса, която поглъщаше всеки шум. Ключовете. Ключовете. После осъзна, че те все още са в ръката му, изобщо не ги беше изпускал.

Къде бяха Дойл и Лейси?

Отиде до мястото, където лежеше Ейми. Изглежда падането не ѝ беше нанесло травми, нито експлозията, поне доколкото можеше да съди. Пъхна ръце под нейните и я вдигна на рамото си, после тръгна към лексуса, бързаше, колкото можеше.

Приведе се, за да нагласи Ейми на задната седалка. Влезе и завъртя ключа. Светлината от фаровете грейна в двора.

Нещо удари в капака.

Някакво животно. Не: някакво чудовище, пулсиращо с бледозелена светлина. Но когато видя очите му, онова, което беше в него, разбра, че това странно ново същество на капака е Антъни Картър.

Картър се надигна, когато Улгаст намери скоростния лост, превключи на заден и пришпори двигателя. Картър падна. Улгаст видя на фаровете на лексуса, как се търкаля на земята, а после с поредица светкавично бързи движения се изстрелва високо и изчезва.

Какво в името…

Улгаст скочи на спирачката, рязко изви волана вдясно. Колата се завъртя и се закова на място, насочена към пътя. После вратата до него се отвори: Лейси. Тя бързо влезе, без да продумва. По лицето ѝ, по полата ѝ имаше кървави пръски. В ръцете си държеше оръжие. Погледна го слисана и го пусна на пода.

— Къде е Дойл?

— Не знам — отвърна тя.

Насочи колата назад и натисна педала на газта.

Видя Дойл. Тичаше косо към лексуса и размахваше пистолета си.

— Тръгвай! — крещеше. — Карай!

Разтърсващ удар на покрива на колата и Улгаст разбра, че е Картър. Картър беше на покрива на колата. Улгаст отново натисна спирачката, всички политнаха напред. Картър се прекатури на капака, но се задържа. Улгаст чу как Дойл стреля три пъти бързо един след друг. Видя как изстрел засегна Картър по рамото, кратка искра от попадението. Картър почти не му обърна внимание.

— Ей — крещеше Дойл. — Ей!

Картър извърна лице, видя Дойл. Присви се, извърна тялото си и направи гигантски скок, докато Дойл стреля последно. Улгаст зави навреме, за да види как съществото, което някога беше Антъни Картър, връхлита върху партньора му и го поглъща с гигантската си паст.

Миг и всичко беше приключило.

Улгаст здраво натисна педала на газта. Колата нагази в ивица трева, колелата забуксуваха и се завъртяха, после със стържене се удариха в настилката. Набраха скорост надолу по пътя, далече от горящата Хижа, през коридора от дърветата, отминаваха с бясна скорост останалото около тях. Седемдесет и пет, деветдесет, сто и пет километра в час.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита Улгаст Лейси. — Какво беше това!

— Спрете тук, агент.

— Какво? Не говорите сериозно.

— Ще ни хванат. Ще следват кръвта. Трябва да спрете веднага колата. — сложи ръка на лакътя му. Хватката ѝ беше здрава, настоятелна. — Моля. Послушайте ме.

Улгаст насочи лексуса встрани от пътя. Лейси се обърна към него. Улгаст видя раната на ръката ѝ, чист изстрел точно под делтовидния мускул.

— Сестро Лейси…

— Няма нищо — каза Лейси. — Това е само плът и кръв. Но не ми е съдено да дойда с вас. Сега го разбирам — отново докосна ръката му и се усмихна, последна усмивка на благослов, тъжна и едновременно щастлива. Усмивка за несгодите на дълго пътуване, което вече приключваше.

— Грижете се за нея. Ейми е ваша. Ще разберете какво трябва да направите — после слезе от колата и затръшна вратата, преди Улгаст и дума да каже.

Вдигна поглед към задното огледало и я видя да тича по пътя, по който бяха дошли, размахваше ръце. Предупреждаваше ли ги? Не, викаше ги да я връхлетят. Не беше направила и стотина стъпки, когато от дърветата върху нея се спусна светлина, после втора и трета, толкова много, че Улгаст трябваше да отклони поглед, ускори и насочи колата, колкото може по-бързо, без да обръща поглед назад.

II

Годината на Нула

Ела със мен! Да вървим в затвор,

там с теб ще пеем като птички в клетка!

Поискаш ли от мен благословия,

аз прошка ще ти искам коленичил.

Шекспир

Крал Лир

Петнайсет

Когато времето стигна до своя край, а светът живееше безпаметен за своята история, мъжът, който беше, изчезна от погледа като отплуващ кораб, обгръщайки острието на земята със стария си живот, заключен в неговия трюм. Когато кръжащите звезди се взираха в празнотата, описващата дъга Луна вече не си спомняше името му, а всичко, което остана, беше безкраен океан от глад, върху който плаваше цяла вечност, вътре в най-съкровената част от него имаше скрита една година. Планината, менящите се сезони и Ейми. Ейми и Годината на Нула.

Пристигнаха в лагера по мръкнало. Улгаст пропътува последната миля бавно, следваше сноповете светлина от фаровете, които прорязваха дърветата, намаляваше, за да пропълзят над страшни дупки и ровове, прорязани от зимните порои. Отърсваха клони, които дращеха покрива и прозорците и от които капеше вода. Колата беше таратайка, стара корола с огромни, евтини джанти и пепелник, пълен с угарки. Улгаст я задигна от нечий частен паркинг в покрайнините на Ларами. Остави лексуса с бележка на таблото: Задръжте го, ваш е. Стар, вързан с верига помияр, прекалено немощен, за да лае, наблюдаваше безразлично как Улгаст разбива таблото, после пренася Ейми от лексуса в тойотата, където я нагласи на задната седалка, затрупана с опаковки от закуски и празни цигарени кутии.

За миг на Улгаст му се прииска да е там и да види на сутринта лицето на собственика, който на мястото на старата си кола ще открие спортен седан за осем хиляди долара, сякаш тиквата на Пепеляшка се е превърнала в каляска. Улгаст за пръв път караше подобна кола в живота си. Надяваше се, че новият собственик, който и да е той, ще се поглези с едно кръгче, преди тихомълком да я разкара.

Лексусът принадлежеше на Фортес. Беше принадлежал, напомни си Улгаст, защото Фортес беше мъртъв. Фортес, Джеймс Б. Улгаст така и не научи първото му име, докато не прочете талона на колата. Адрес в Мериленд. На талона имаше и съкращение, което вероятно включваше Мериленд или Националния здравен институт. Улгаст изхвърли талона през прозореца в поле, засято с пшеница, някъде до границата на Колорадо и Уайоминг. Но задържа намерените пари от портфейла, който откри на пода под седалката на шофьора: малко повече от шестстотин долара в брой и титанова карта Виза.

Всичко това се беше случило преди часове, изминалото време се увеличаваше с изминатия от тях път. Колорадо, Уайоминг, Айдахо, последните прекосени в пълен мрак, разсичан само от фаровете на королата. Навлязоха в Орегон по изгрев на втората сутрин, прекосиха хълмистите плата от безводната вътрешност на щата, докато денят напредваше. Заобикаляха ги само пуста равнина и златисти, брулени от вятъра хълмове, където цъфтяха пурпурни пелини. За да не заспива, Улгаст караше с отворени прозорци. Нахлулият вятър изпълваше купето на колата със сладък аромат: уханието на детството и дома. В средата на следобеда усети, че двигателят на тойотата се задъхва. Най-после започнаха да се спускат. На смрачаване билата на Каскадите се изправиха насреща му. Накъсваха лъчите на залязващото слънце и обагряха небето на запад в ярки оранжеви и пурпурни пламъци, като стена от цветно стъкло. Високо горе, върху скалистите върхове, проблясваше лед.

— Ейми — каза той. — Събуди се, миличка. Виж.

Ейми лежеше на задната седалка, покрита с памучно одеяло. Още беше отпаднала, спа през повечето от последните два дни. Явно най-страшното беше отминало. Тенът на кожата ѝ беше по-свеж, восъчната бледност на треската се беше стопила. Сутринта успя да хапне малко от сандвича с яйце и да отпие няколко глътки от шоколадовото мляко, което Улгаст купи от крайпътно заведение. Имаше нещо странно: оказа се, че вече е чувствителна към слънчевата светлина. Светлината явно причиняваше физическа болка, и то не само на очите ѝ. Цялото ѝ тяло сякаш се ужасяваше от нея, като от токов удар. На една бензиностанция ѝ купи слънчеви очила в розов цвят като на кинозвезда, единственият достатъчно малък чифт, който да ѝ стане, и шапка с козирка, която да пази очите ѝ. Но дори с шапката и очилата през деня тя едва показваше глава изпод одеялото.

Чу гласа му и се надигна от приливната вълна на съня. Проследи погледа му през предното стъкло. Все още беше с розовите очила, но примигна на слънчевата светлина и постави шепи на слепоочията си. Вятърът от отворените прозорци разпиля косите ѝ около лицето.

— Ярко е… — тихо каза тя.

— Планините — обясни той.

Пропътува последните километри по инстинкт, следваше неотбелязани пътища, по които навлязоха още по-дълбоко в гористите гънки на планините. Скрит свят: там, където отиваха, нямаше градове, нито къщи и никакви хора. Поне така си спомняше. Въздухът беше студен, ухаеше на бор. Индикаторът за горивото показваше, че резервоарът е почти празен. Преминаха през потънал в мрак универсален магазин, който Улгаст смътно помнеше, въпреки че името му беше непознато: СПОРТНИ СТОКИ, СТОКИ ЗА ЛОВ И РИБОЛОВ МИЛТЪН и започнаха последното изкачване. Три разклонения след това вече беше на ръба на паниката, обзет от мисълта, че се е изгубил, когато поредица от малки подробности сякаш изплуваха в паметта му от миналото: познат склон от пътя, изглед от осеяното със звезди небе, докато свиваха по един завой, а после под колелата на тойотата, засилващия се шум от въздушно течение, докато прекосяваха реката. Също както в детството му, когато седеше до баща си, който го караше към лагера.

Минути след това спряха сред дърветата. До пътя стоеше овехтяла от времето табела с надпис: ПЛАНИНСКИ РЕЗЕРВАТ МЕЧКИ, а под него на ръждясали вериги висеше табела ПРОДАВА СЕ, с името на агенцията за недвижими имоти и телефонен номер на офис в Салем. Табелата, както и много други, които Улгаст видя по пътя, беше осеяна с дупки от куршуми.

— Това е мястото — каза той.

Пътят към лагера, дълъг километър и половина, преминаваше по крайбрежен насип, после заобикаляше група огромни речни камъни и навлизаше сред дърветата. Разбра, че мястото от години стои затворено. Дали сградите все още ги имаше? Какво щяха да открият? Овъглени останки от опустошителен пожар? Изгнили покриви, срутили се под тежестта на зимните снегове? Но — сред дърветата се показа лагерът: сградата, която момчетата наричаха Старата къща, защото още тогава беше стара, а зад и около нея имаше по-малки постройки и къщурки, около дузина. Отвъд тях имаше още дървета и пътека, която водеше към езерото — осемстотин декара спокойно огледало в естествен язовир с бъбрековидна форма. Когато наближиха къщата, светлините от фаровете на тойотата проблеснаха в предните ѝ прозорци и за миг създадоха илюзията, че вътре светят лампи, сякаш някой очакваше пристигането им, сякаш не са прекосили страната, ами са се върнали назад във времето, трийсет години по-рано, когато Улгаст е бил момче.

Насочи колата нагоре към входа и загаси двигателя. Почувства странно желание да произнесе молитва, да благодари за пристигането им по някакъв начин. Но бяха изминали много години от времето, в което се молеше. Излезе в смразяващия студ. Дъхът му се превърна в облаци пара около лицето му. В началото на май във въздуха все още се носеше споменът за зимата. Заобиколи откъм багажника и отключи. Когато за пръв път го отвори на паркинга на търговски център западно от Рок Спрингс, откри, че е пълен с празни кутии от боя. Сега съдържаше провизии, дрехи за двамата, храна, тоалетни принадлежности, свещи, батерии, туристически котлон и бутилки с пропан, няколко необходими инструменти, аптечка за първа помощ, чифт дебели спални чували. Достатъчно, за да могат да се установят, въпреки че скоро щеше да му се наложи да слезе от планината. На светлината от лампата на багажника откри каквото търсеше и се качи на площадката пред сградата.

Ключалката на предната врата се предаде след едно силно натискане с щанга от тойотата. Улгаст включи фенерчето и влезе. Ако Ейми се събудеше сама, можеше и да се уплаши, но най-напред искаше набързо да се огледа, да се убеди, че мястото е безопасно. Щракна ключа на лампите до вратата, но нищо не последва. Естествено, нямаше ток. Вероятно някъде имаше резервен генератор, въпреки че за да го задейства, му трябваше гориво, а и тогава не се знаеше дали ще проработи. Светлината на фенерчето обходи стаята: хаотично нахвърляни дървени маси и столове, чугунена печка, метално офис бюро, поставено до стената, а над него табло със свил се от времето лист. Прозорците нямаха капаци, но стъклата им бяха здрави, мястото беше спретнато и сухо, ако се запалеше печката, щеше бързо да се затопли.

Проследи снопа светлина към таблото. Пишеше ДОБРЕ ДОШЛИ, ЛАГЕРНИЦИ, ЛЯТО 2014, а под него списък с имена: обичайните Джейкъбовци, Джоавци, Андрювци, но имаше и един Саша и един Аким, до всяко име стоеше номера на къщурката, където е бил разпределен. Улгаст лагерува тук три години, последната, в лятото, когато навърши дванайсет, работеше като младши отговорник, спеше в къщурка с по-големи момчета, много от които ги мъчеше силна като болест и съсипваща ги мъка по дома. Заради онези, които плачеха по цели нощи, и среднощните маймунджилъци на техните мъчители, Улгаст почти не спа през цялото лято. И въпреки това беше щастлив като никога. Онези дни в много отношения бяха най-щастливите от детството му, неговият златен час. Всъщност през есента родителите му го отведоха в Тексас и така започнаха всичките им проблеми. Лагерът се държеше от мъж на име господин Хейл, гимназиален учител по биология, с дълбок глас и огромен гръден кош на бивш състезател по футбол. С бащата на Улгаст били приятели, но това приятелство не се проявяваше с някакво особено отношение, което Улгаст да помни.

През лятото господин Хейл и съпругата му живееха в апартамент на горния етаж. Него търсеше сега Улгаст. Мина през вратата през общата част и се озова в кухнята: рустикални борови шкафчета, поставка за съдове и тенджери, мивка със старомодна помпа, печка и хладилник с полуотворена врата, всичките около маса от борови дъски. Дебел пласт прах покриваше мебелите. Печката беше стар модел от бяла стомана с часовник отпред, стрелките замръзнали на три без шест минути. Завъртя един от ключовете и чу съскането на газ.

Тясно стълбище водеше от кухнята към втория етаж, лабиринт от стаички, сгушени под стрехите. Повечето бяха празни, но в две откри две легла с обърнати към стената дюшеци. А и още нещо — в една от стаите, на груба маса до прозореца, апарат с копчета и бутони, който взе за радио на къси вълни.

Върна се в колата. Ейми все още спеше, свита под одеялото. Внимателно я събуди.

Тя се изправи и разтърка очи.

— Къде сме?

— У дома — отвърна той.

През онези първи дни в планината често мислеше за Лайла. Странно, у него нямаше никакво любопитство към външния свят и случващото се в него. Дните му бяха заети с ежедневна работа, да подрежда мястото и да се грижи за Ейми, но съзнанието му, свободно да се рее, където си пожелае, избра да се обърне към миналото, носеше се отгоре като птица над огромна водна шир, без да открие бряг, само със своето открояващо се отражение върху водната повърхност за компания.

Не беше се влюбил в Лайла веднага. Но случилото се приличаше на влюбване. Срещна я една зимна неделя, когато влезе в спешното отделение, прехвърлил ръце над двама приятели, които воняха на пот от фитнес залата. Улгаст не го биваше много в баскетбола, изобщо не беше играл след гимназията, но се остави да го уговорят да поиграе на благотворителен мач. По чудо минаха две игри, когато Улгаст скочи да стреля към коша и усети изпукване в лявото си ахилесово сухожилие. Докато лежеше присвит на пода, топката унило се удари в ръба на коша, като буквално прибави обида към избухналата у него болка, от която очите му се насълзиха.

Лекарят от спешното каза, че сухожилието е разкъсано, и го прати при ортопед. Ортопедът беше Лайла. Влезе в стаята, като поднасяше към устата си последната лъжица от киселото си мляко, после хвърли кофичката в боклука. Обърна се към мивката и изми ръцете си, без дори да го погледне.

— Така — тя избърса очите си и погледна бързо към болничния му лист, после към седналия на масата Улгаст. Улгаст не би казал веднага, че е красива в класическия смисъл, въпреки че у нея имаше нещо, което веднага го плени, усещането за дежа вю. Косата ѝ с цвят на какао беше събрана на кок с някаква пръчица. Носеше чифт много малки черни очила, смъкнали се към върха на носа ѝ.

— Аз съм доктор Кайл. Получили сте травмата на баскетболен мач, така ли?

Улгаст кимна глуповато.

— Не съм точно спортен тип — призна той.

В този момент мобилното ѝ устройство иззвъня. Бързо го вдигна и се намръщи. После със спокойна прецизност постави изпънатия си пръст в мекото място зад третия пръст на левия му крак.

— Притиснете тук.

Притисна или поне се опита. Така го болеше, че се почуди дали няма да му прилошее.

— Какво работите?

Улгаст преглътна.

— Опазване на реда и законността — успя да кажа. — Господи, ама че боли.

Лекарката написа нещо на болничния лист.

— Опазване на реда и законността — повтори тя. — В полицията ли ще рече това?

— Всъщност ФБР.

Потърси искрица любопитство в очите ѝ, но такава не видя. Забеляза, че на лявата си ръка не носи никакъв пръстен. Но това не означаваше непременно, че не е омъжена, може би го маха, когато преглежда пациентите си.

— Изпращам ви на скенер — каза тя — но съм почти сигурна, че сухожилието е скъсано.

— И какво означава това?

Лекарката сви рамене.

— Операция. Няма да ви лъжа. Няма да е весело. Седем месеца обездвижване и шест месеца до пълно възстановяване — усмихна се тъжно. — За съжаление сте приключили с баскетболните мачове.

Даде му болкоуспокояващо, от което му се доспа веднага. Едва се събуди, за да го откарат на ядрено-магнитния резонанс. Когато отново отвори очи, Лайла стоеше пред него до леглото му. Завили го бяха с одеяло. Погледна часовника си и разбра, че е девет вечерта. Шест часа беше в болницата.

— Приятелите ви още ли са тук?

— Едва ли.

Назначила беше операцията му за седем сутринта на следващия ден. Трябваше да подпише някакви документи, а после го заведоха в стая за през нощта. Попита го дали трябва да позвъни на някого.

— Всъщност не — беше още замаян от лекарството. — Тъжно звучи, но дори котка си нямам.

Наблюдаваше го изпитателно, сякаш очаква той да добави още нещо. Тъкмо щеше да я попита дали и преди не са се срещали, когато тя наруши тишината и се усмихна с неочаквана и лъчезарна усмивка.

— Ами добре — каза.

Първата им среща, две седмици след операцията на Улгаст, беше на вечеря в болничния стол. Улгаст беше с патерици, а левият му крак беше увит в пластмасов апарат и бинтове от коляното до пръстите. Наложи му се да чака при масата, като инвалид, докато тя донесе храната им. Носеше хирургически екип, вечерта беше на повикване, така му беше казала, и щеше да спи в болницата, но имаше червило и спирала, видя той, а беше сресала и косата си.

Семейството на Лайла останало на изток, в Бостън. След като завършила медицинското училище в Бостънския университет, най-лошия период в живота ѝ, била като премазана с кола. Преместила се в Колорадо за специализация в ортопедията. Мислела, че ще намрази този безличен град далече от дома, но се случило обратното, почувствала единствено облекчение. Небрежният вид на Денвър, хаотичният лабиринт от предградия и шосета, откритата гледка към високата равнина и безразличните планини, начинът, по който хората си говорели, с лекота, без преструвки, и фактът, че почти всички били от някое друго място — изгнаници като нея.

— Тук изглеждаше толкова нормално, това имам предвид.

Размазваше сирене върху геврече, закуска за нея, въпреки че беше почти осем вечерта.

— Предполагам, че дотогава нямах представа кое е нормално. Беше точно това, от което се нуждае момиче, възпитано в елитен колеж — обясни тя.

Улгаст се почувства безнадеждно по-низш и ѝ го каза. Притеснена, тя се разсмя звънко и леко докосна ръката му.

— А не бива — каза му.

Работеше безкрайни часове, не можеха да излизат на срещи като останалите, а да ходят на ресторант или на кино беше невъзможно. Улгаст не можеше да ходи и прекарваше дните си в своя апартамент. С опънати нерви. После отиваше до болницата с колата и вечеряха заедно в стола. Разказа му за детството си в Бостън като дъщеря на преподаватели в колеж, за училището, приятелите и учението си, както и за прекараната година във Франция в опит да стане фотограф. Обзе го мисълта, че е очаквала някой, за когото всичко това щеше да е ново, да се появи в живота ѝ. Той целият се беше превърнал в слух, готов да бъде този човек.

Цял месец беше изминал, а само се бяха държали за ръце. Тъкмо приключваха с вечерята, когато Лайла свали очилата си, приведе се над масата и го целуна нежно и дълго, дъхът ѝ имаше вкус на портокаловия сок, който беше пила.

— Ето така — каза тя. — Добре ли е?

Огледа театрално помещението и сниши глас:

— Искам да кажа, че технически погледнато аз съм твой лекар.

— Кракът ми вече е по-добре — отвърна Улгаст.

Беше на трийсет и пет, а Лайла на трийсет и една, когато се ожениха в един септемврийски ден. Церемонията се състоя в Кейп Код, в малък яхтклуб с изглед към спокоен пристан с поклащащи се лодки под ясно есенно, синьо небе. Почти всичките им гости бяха от семейството на Лайла, което се оказа огромно, като многолюдно племе — толкова много лели, чичовци и братовчеди, че Улгаст не можеше да ги преброи, дори не се надяваше да запомни имената на всички. Половината жени на приема сякаш се оказваха бивши съквартирантки на Лайла по едно или друго време, нетърпеливи да му разкажат истории за многото младежки бягства, които в крайна сметка си приличаха. Улгаст за пръв път изпитваше такова щастие. Прекали с шампанското, качи се на стол и произнесе безкрайна пиянска наздравица, неимоверно искрена, накрая запя, кошмарно фалшиво, стихове от сантиментална песен. Всички се смяха и ръкопляскаха, а после ги изпроводиха под дъжд от оризови зърна. Дори някой да знаеше, че Лайла е бременна в четвъртия месец, никой не каза и дума за това. Улгаст го отбеляза като плюс за Ню Ингланд, но после осъзна, че никой не се е притеснявал от този факт. Всички от сърце се радваха за тях.

С парите на Лайла — пред нейния доход неговият изглеждаше смешен — си купиха къща в Чери крийк, в стар квартал с дървета, паркове и добри училища, и зачакаха раждането на детето си. Знаеха, че ще е момиченце. Бабата на Лайла се казваше Ева. Тази баба имала огнен нрав. Според семейните сказания плавала на океанския лайнер „Андреа Дория“ и излизала на срещи с племенник на Ал Капоне. Улгаст хареса името и когато при някакъв случай Лайла го предложи, сякаш само си дойде на мястото. Лайла планираше да работи до определената дата. След раждането на Ева Улгаст щеше да остане у дома за една година, а после Лайла да се върне на половин работен ден в болницата, а той в Бюрото. Налудничав план, пълен със скрити проблеми, които и двамата предвиждаха, но ги пренебрегнаха. Някак щяха да нагласят работите.

В трийсет и четвъртата ѝ седмица кръвното на Лайла се вдигна, гинекологът ѝ нареди да пази леглото. Лайла каза на Улгаст да не се тревожи, не било толкова високо, че бебето да е в опасност. Все пак беше лекар, ако имаше някакъв истински проблем, щеше да го сподели. Улгаст се тревожеше, че много се натоварва на работа, че прекарва твърде много часове на крак в болницата, а и той беше доволен да е с нея у дома, да се излежава като кралица, да подвиква от стълбището за яденето си, за филмите и разни книги за четене.

Една нощ, три седмици преди термина ѝ, той се прибра у дома и я завари да хлипа, седнала на ръба на леглото, хванала главата си като в агония.

— Нещо не е наред — каза тя.

В болницата казаха, че кръвното ѝ налягане е 160 на 95, състояние, известно като предклампсия. От там идвало главоболието. Тревожеха се за удар, за бъбреците на Лайла, за увреждания на бебето. Всички бяха много сериозни, особено Лайла, чието лице беше посивяло от притеснение. Трябвало да се намесят, каза ѝ лекарят. Нормално раждане било най-доброто в тези случай, но ако раждането не настъпело до шест часа, щели да прибегнат до секцио.

Вливаха ѝ системи, дадоха ѝ магнезиев сулфат, за да потиснат контракциите. Вече беше полунощ. Магнезиевият сулфат, каза медицинската сестра, с вбесяваща бодрост, нямало да е много подходящ. Неподходящ, как така, попита Улгаст. Ами, заобяснява сестрата, трудно било за обяснение, тя не го одобрявала. Сложиха Лайла на апарат за наблюдение, после зачакаха.

Страшно беше. На леглото Лайла стенеше от болки. Улгаст не беше чувал подобни стенания, разтърсиха го до дъно. Приличало на мънички огнени пламъци, каза Лайла, навсякъде. Сякаш тялото ѝ я мразело. Чувствала се зле като никога преди. Дали от едното или другото лекарство, Улгаст не разбра, никой не отговаряше на въпросите му. Започнаха контракциите, силни и чести, но наблюдаващият лекар каза, че разкритието ѝ не било достатъчно, дори напротив. Два сантиметра. Колко ще продължи? Двамата бяха ходили на курс за бъдещи родители, бяха спазвали всички изисквания. Не го бяха предупредили, че ще бъде така. Сякаш наблюдаваше как кола катастрофира на забавен каданс.

Най-накрая, точно преди зазоряване, Лайла каза, че трябвало да напъва. Трябвало. Никой не вярваше да е готова, но лекарят я прегледа и откри, че по чудо има десет сантиметрово разкритие. Всички се разтичаха, заприготвяха стаята с апарати на колела, навличаха нови ръкавици, разгънаха леглото под таза на Лайла. Улгаст се почувства безполезен, като загубил посоката си кораб в открито море. Държеше ръката на Лайла, докато тя напъваше, веднъж, два пъти, три пъти. И готово.

Някой подаде извити ножици на Улгаст да пререже пъпната връв. Сестрата сложи Ева в грейка и ѝ направи тестовете. После постави шапка на мъничката глава на бебето, уви го в пелени и го подаде на Улгаст. Какво чудо! Изведнъж всичко беше преминало, цялата болка, паниката и тревогите, и ето че се появи това изпълнено със светлина ново същество. Нищо в живота му не го беше подготвило за това, да държи бебе в ръцете си. Прегръщаше своята дъщеря. Ева беше мъничка, само килограм и деветстотин грама. Кожата ѝ беше топла и розова — розовото на узрелите под слънчевата светлина праскови и когато приближи лицето си до нейното, долови опушено ухание, сякаш е била измъкната от огъня. Шиеха Лайла, докато все още беше замаяна от лекарствата. Улгаст с изненада видя на пода кръв, голямо тъмно петно под нея, в цялата суматоха изобщо не беше видял кога се е случило. Но Лайла била добре, така каза лекарят. Улгаст ѝ показа бебето и после дълго, дълго прегръщаше Ева, повтаряше името ѝ непрекъснато, преди да я отнесе в отделението за новородени.

С всеки ден Ейми ставаше все по-силна, но си оставаше чувствителна към светлината. В една от пристройките Улгаст откри купища шперплат и стълба, чук, трион и пирони. Наложи се да мери и реже дъските на ръка, след което ги качваше по стълбата и ги задържаше на място, докато ковеше. Закова прозорците на втория етаж. След безкрайното изкачване в тръбата на Хижата — геройство, което, погледнато със задна дата, изглеждаше напълно невероятно, тази дребна, обикновена задача изглеждаше нищо работа.

Ейми си почиваше през по-голямата част от деня. По мръкнало се събуждаше, за да се нахрани. Попита го къде са. Орегон, каза той, в планините, на място, където е бил на лагер като момче, но така и не го попита защо са тук. Или вече знаеше всичко, или не я беше грижа. Резервоарът за газ на къщата беше почти пълен. Готвеше малко и прости ястия на печката, супи и печено от консерва, бисквитки и зърнени закуски с подсладено мляко. Водата от водопровода към лагера имаше лек привкус на сяра, но ставаше за пиене, а тази, която точеше от помпата в кухнята, беше толкова студена, че пръстите му изтръпваха. Веднага разбра, че не е взел достатъчно храна. Скоро щеше да се наложи да слиза от планината. В мазето откри кутии със стари книги, класически романи в поредици, омекнали с годините и от влагата. Вечер на светлината от свещта ѝ четеше: Островът на съкровищата, Оливър Туист, Капитан Немо.

Понякога, когато беше облачно, Ейми излизаше и го наблюдаваше как върши ежедневните си задачи, цепи дърва, запълва дупка в покрива под стрехите, опитва се да поправи стария генератор, който откри в една от бараките. Ейми седеше на някой дънер, с очилата и шапката, с дълга кърпа, увита така, че да пази врата ѝ. Но тези посещения винаги траеха кратко, само за час кожата ѝ ставаше алена, като полята с вряла вода, и той отново я пращаше горе.

Една вечер, след като бяха прекарали в лагера вече почти три седмици, той я отведе по пътеката към езерото, за да се изкъпе. Освен в кратките часове, докато го наблюдаваше как работи, тя не излизаше от къщата и никога не се беше отдалечавала толкова. В края на пътеката имаше разнебитен кей, който навлизаше десетина метра навътре във водата след обраслия с трева бряг. Улгаст се съблече по бельо и каза на Ейми да направи същото. Донесъл беше кърпи, шампоан и сапун.

— Можеш ли да плуваш?

Ейми поклати глава.

— Добре, ще те науча.

Улови я за ръка и я поведе към езерото. Водата вледеняваше. Навлязоха в по-дълбокото, докато нивото ѝ не стигна гърдите на Ейми. Тогава Улгаст я вдигна, постави я в хоризонтално положение и ѝ каза да движи ръце и крака.

— Пусни ме — каза тя.

— Сигурна ли си?

Дишаше учестено.

— Ъхъ.

Пусна я, потъна като камък. През леденостудената вода Улгаст видя как тя спря да се движи, оглеждаше се с отворени очи, като животно, което изучава новото си местообиталище. После с изумяваща грация протегна ръце и замахна, изви рамене и се отблъсна през водата с ловко като на жабче движение. Перфектно изтласкване с крака, миг след което се плъзгаше по покритото с пясък дъно и изчезна. Улгаст се готвеше да се потопи, когато тя се показа на пет-шест метра от него, във водата, която беше доста над нивото на главата ѝ, усмихваше се весело.

— Лесно е — каза тя, като риташе с крака. — Все едно летиш.

Напълно слисан, Улгаст успя само да се разсмее.

— Внимавай — каза той, но преди още да е довършил думите си, тя пое дълбоко въздух и отново се гмурна.

Изми косата ѝ, постара се неимоверно да ѝ обясни как да се справи с останалото. Когато приключиха, небето от пурпурно беше станало черно. Обсипваха го звезди, чието блещукане се отразяваше върху повърхността на езерото. Чуваха се само техните гласове и ритмичният плясък на водата в езерото. Тръгна напред по пътеката, която осветяваше с фенерчето си. Вечеряха супа и сухари в кухнята, а после той я заведе в стаята ѝ на горния етаж. Знаеше, че ще стои будна с часове. Нощта беше нейното царство, ставаше и негово. Понякога прекарваше половината нощ седнал, докато ѝ чете.

— Благодаря — казваше Ейми, докато той се настаняваше с книга: Ан от Зелените покриви.

— За какво?

— Че ме научи да плувам.

— Ти май вече можеше. Някой сигурно ти е показвал как се прави.

Тя обмисли думите му озадачено.

— Не вярвам — отвърна.

Улгаст не знаеше какво да мисли. Ейми беше заобиколена от толкова тайнственост. Изглеждаше добре, всъщност повече от добре. Каквото и да се беше случило с нея в комплекса, какъвто и да е бил вирусът, явно го беше надвила, а и тази работа със светлината беше странна. Имаше и други озадачаващи неща като например защо косата на Ейми не растеше? Косата на Улгаст вече се къдреше по яката му, а когато и да погледнеше Ейми, нейната изглеждаше със същата дължина. Никога не беше подрязвал и ноктите ѝ, нито пък я беше виждал тя да го прави. Имаше и по-тайнствени загадки: Какво беше убило Дойл и другите в Колорадо? Как така съществото върху капака на колата му беше и не беше Картър? Какво имаше предвид Лейси с думите, че Ейми била негова, че ще знае какво да прави? Така изглеждаше, той знаеше какво да прави. И въпреки това не можеше да обясни нищо от случилото се.

По-късно, когато приключи с четенето за тази нощ, ѝ каза, че на сутринта ще слезе от планината. Тя вече беше добре, мислеше си той, и можеше да остане сама в къщата. Щяха да са му необходими час-два. Преди да разбере, и вече щеше да се е прибрал, тя дори нямаше да се е събудила.

— Знам — каза му тя и Улгаст не знаеше как да разбира и тези думи.

Тръгна малко след седем. Когато се опита да запали тойотата, бездействала и събирала прах седмици наред, колата издаде протяжен, хриптящ протест, но най-накрая двигателят захъхри и запали. Сутрешната мъгла над езерото тъкмо беше започнала да се разнася. Включи на скорост и дългото пълзене по пътя започна.

Най-близкият истински град беше на около четирийсет и пет километра, но Улгаст не искаше да се отдалечава толкова. Щеше да загази, ако тойотата се повредеше, както и Ейми. Във всеки случай горивото му привършваше. Тръгна по пътя, по който бяха пристигнали, като спираше на всяко разклонение, за да свери местността със спомените си. Не видя други коли, което не го изненада на това отдалечено място. И въпреки това пълната им липса го разтревожи. За три седмици светът, към който се връщаше, някак беше станал друг.

Тогава видя надписа: СПОРТНИ СТОКИ, СТОКИ ЗА ЛОВ И РИБОЛОВ МИЛТЪН. В мрака през онази първа нощ му се беше сторил много по-голям, отколкото в действителност. Всъщност представляваше малка къща на два етажа с овехтели от времето дъски на покрива. Къщурка в гората, като в приказките. На паркинга нямаше други коли, освен стар ван, модел от средата на деветдесетте, паркиран отзад в тревата. Улгаст излезе от тойотата и се изправи пред вратата.

На вратата имаше половин дузина кутии за продажба на вестници, всичките празни, освен една: Ю Ес Ей Тудей. Четеше огромното сензационно заглавие, разпростряно на първа страница от прашната, отворена врата. Измъкна един брой и видя, че целият вестник всъщност е от две прегънати страници. Стоеше на вратата и четеше.

ХАОС В КОЛОРАДО

Щатът на Скалистите планини опустошен от вирус-убиец

Границите са затворени

Съобщава се за огнища на заболяването в Небраска, Юта, Уайоминг

Президентът е поставил армията в състояние на тревога,

обръща се към нацията с искане да се запази спокойствие

пред тази „Безпрецедентна терористична заплаха“

ВАШИНГТОН, 18 май. Президентът Хюз заяви тази нощ, че се предприемат „всички необходими мерки“, за да се ограничи разпространението на така наречения вирус на колорадска треска и да накаже виновните, като заяви: „Правдивият гняв на Съединените американски щати ще се стовари светкавично върху враговете на свободата и престъпните правителства, които им предоставят убежище.“

От Овалния кабинет президентът лично отправи обръщението си към нацията, след началото на кризата преди осем дни.

„Съществуват неоспорими доказателства, че тази опустошителна епидемия не е природен феномен, а дело на антиамерикански екстремисти, действали на наша територия, но поддържани от враговете ни зад граница — завява Хюз пред разтревожената нация. — Това е престъпление не само срещу народа на Съединените щати, но и срещу човечеството.“

Речта му идва ден след като е съобщено за първите случаи на заболяването в щати, съседни на Колорадо, часове след като Хюз се разпорежда границите на Колорадо да се затворят и въоръжените сили да се поставят в бойна готовност. Всички вътрешни и чуждестранни полети са отменени с президентска заповед, което е довело до пълен хаос в националните транспортни центрове, хиляди хванати в клопка пътници не виждат как да се приберат у дома.

С цел да успокои страната и да се пребори със засилващите се критики за бавната реакция на администрацията, Хюз се обръща с искане към нацията да се приготви за неимоверна битка. „Тази вечер моля за вашето доверие, вашата решимост и вашите молитви — казва президентът на народа си. — И камък няма да остане непреобърнат. Правосъдието ще се въздаде светкавично.“

Президентът не посочва изрично кои групи или нации са под прицела на федералните действия. Отказа да даде и допълнителни подробности за природата на доказателствата, разкрити от администрацията, които сочат, че епидемията е дело на терористи.

На въпрос за вероятен военен отговор говорителят на президента Тим Роумър заявява пред репортерите: „На този етап все още не сме предприели нищо.“

Докладите от местните власти в щата показват, че вече към петдесет хиляди души вероятно са починали. Не е ясно колко от жертвите са загинали от самата болест и колко са били разкъсани от хищническите атаки в лапите на заразените. Първите симптоми на заразата били: замаяност, гадене, висока температура. Заболяването се проявява след кратък инкубационен период от около шест часа, в някои случаи следва невероятно увеличаване на физическата сила и агресивността.

„Пациентите полудяват и избиват наред — е казал представител на здравните власти в Колорадо, помолил за анонимност. — Болниците приличат на военни зони.“

Шанън Фрийман, говорител на Центровете за контрол на заболяванията в Атланта, омаловажила тези сведения като „истерия“, но признала, че връзките с властите в зоната, обявена под карантина, са прекъснати. „Знаем само, че заболяването протича с висока смъртност, стигаща до петдесет процента — заявила Фрийман. — Освен това не можем да сме сигурни за случващото се там. Най-доброто, което може да се направи, е всички да останат по домовете си.“

Фрийман е потвърдила сведенията за нови огнища на епидемията в Небраска, Юта и Уайоминг, но е отказала по-нататъшен коментар. „По всичко личи, че е така — били думите ѝ и добавила: — Всеки, който смята, че е бил изложен на заразата, трябва да съобщи на най-близките органи на реда или в отделение за спешна помощ. На този етап съветваме хората да постъпят по този начин.“

Градовете Денвър, Колорадо Спрингс и Форд Колинс, които са във военно положение от вторник, тази вечер са почти обезлюдели, тъй като жителите им са пренебрегнали заповедите на губернатора на Колорадо Фриц Милей да „се евакуират на място“ и панически напускат градовете на тълпи. Ширят се непотвърдени слухове, че щатските органи на реда имат заповед да използват сила, за да връщат бежанците от границата, а има и сведения, че военни части от Националната гвардия на Колорадо са започнали да евакуират болните от болниците и да ги преместват на неназовано място.

Статията продължаваше. Улгаст четеше и четеше. Обкръжавали болните и ги разстрелвали, изглеждаше ясно дори между редовете. Улгаст си помисли: 18 май. Вестникът беше от преди три, не, преди четири дни. Двамата с Ейми бяха пристигнали в лагера сутринта на 2 май.

Описаното във вестника се бе случило за осемнайсет дни.

Зад магазина дочу шум, достатъчно силен, за да му подскаже, че го наблюдават. Сгъна вестника и го притисна под ръка, обърна се и влезе през мрежата на входа. Тясно място, с мирис на прах и запустение, натъпкано до тавана с всевъзможни стоки: необходими за лагеруване стоки, облекло, инструменти, консерви. Над вратата висеше огромна еленова глава до украсена с мъниста завеса, която водеше към задната част на сградата. Улгаст си спомни как като момче с приятелите си идваше тук да си купува сладки и комикси. Тогава до предната врата имаше въртяща се стойка: Сказания от Криптата, Фантастичната четворка, поредиците за Рицарят на мрака, любимеца на Улгаст.

На маса зад тезгяха седеше едър, плешив мъж, с карирана фланелена риза. Джинсите му бяха изпънати от чифт червени тиранти. На бедрото му лежеше кожен кобур за малък револвер, 38-ми калибър. Кимнаха си един на друг предпазливо.

— Вестникът струва два долара — каза мъжът.

Улгаст извади две банкноти от джоба си и ги постави на тезгяха.

— Имате ли по-нов брой?

— По-нов не съм видял — отвърна мъжът, докато пъхаше банкнотите в касата. — Доставчиците не са се появявали от вторник.

Което означаваше, че днес е петък. Не че имаше значение.

— Трябват ми някои продукти — каза Улгаст. — Муниции.

Мъжът го огледа, гъстите му сиви вежди се присвиха оценяващо.

— Какво имаш?

— Спрингфийлд, 45-и калибър — отвърна Улгаст.

Мъжът избарабани с пръсти по тезгяха.

— Ами да видим. Знам, че го носиш.

Улгаст измъкна оръжието иззад кръста си. Същото, което Лейси беше оставила на пода в лексуса. Пълнителят беше празен — дали тя беше изстреляла патроните или някой друг, Улгаст не знаеше. Може и да беше споменала за това, но не помнеше. В целия хаос беше трудно да се каже какво се случваше. Във всеки случай оръжието му беше познато. Стандартно оръжие за Бюрото. Освободи пълнителя и дръпна затвора, за да покаже на мъжа, че е незареден, и го постави на тезгяха.

Мъжът взе оръжието с огромната си ръка и го огледа. Завъртя го, огледа го на светлината и Улгаст видя, че разбира от оръжия.

— Волфрамова рама, скосена цев, титанов ударник, къс ход на спусъка. Красота — погледна изпитателно Улгаст. — Бил сте от федералните, убеден съм сто процента.

Улгаст напрегна всички сили, за да изглежда невинен.

— Може да се каже, бил съм някога. В предишен живот.

Мъжът печално се усмихна. Постави оръжието на тезгяха.

— Предишен живот — унило поклати глава — Май всички сме живели предишен живот. Нека погледна.

Мина зад завесата и след миг се върна с малък кашон.

— Това е всичко, което имам за 45-и калибър. Държах ги заради един приятел, който се пенсионира от Бюрото за алкохол, тютюн и оръжия. Взимаше си по дузина кутии с бира за в гората и стреляше по тях, след като ги изпразни. Наричаше го ден за рециклиране. От известно време не съм го виждал. Вие сте първият човек, който наминава от повече от седмица насам. Можете да ги вземете.

Постави кутийката на тезгяха: петдесет патрона с вдлъбнати върхове. Наклони глава към тезгяха.

— Хайде, няма полза от тях в кутийката. Ако искате, заредете.

Улгаст освободи пълнителя и започна да поставя патроните.

— Откъде мога да взема още?

— Няма да намерите, освен ако не слезете до Уайтривър.

Мъжът потупа гръдната си кост, два пъти, с показалец.

— Казват, че трябва да се целите право тук. Един изстрел. Падали като покосени, ако уцелите. Иначе — край с вас. Вие сте история. — Лицето му беше спокойно, не изразяваше нито удовлетворение, нито страх. Със същото изражение би съобщил на Улгаст и прогнозата за времето. — Няма значение кой е, дори да е била милото ви старо бабче. Ще ви изсмуче кръвта до капка, преди да се прицелите втори път.

Улгаст зареди и затвори, издърпа плъзгача, за да зареди патрон в цевта и провери предпазителя.

— Къде го чухте?

— Интернет. Има всичко — повдигна рамене. — Конспиративни теории, разкрития за правителството. Вампирски истории. Половината от тях звучат смахнато. Не се знае къде свършват смислените неща и къде започват глупостите.

Улгаст остави оръжието обратно в хлътнатината на гърба си. Помисли дали да помоли мъжа да използва компютъра му, за да научи новини за себе си. Но научи достатъчно. Напълно възможно беше той да знае повече от всеки жив човек. Видял беше на какво са способни Картър и останалите.

— Да ви кажа нещо. Има един, нарича се „Последната база в Денвър“. Качва видеоблог от небостъргач в центъра. Разправя, че се е барикадирал там с мощна пушка. Има добри снимки, трябва да видите как се движат копелетата — мъжът отново потупа гръдната си кост. — Само не забравяйте какво ви казах. Един изстрел. Втора възможност няма. Движат се нощем, по дърветата.

Мъжът помогна на Улгаст да събере необходимите му провизии и да ги занесе до колата: консерви, сухо мляко и кафе, батерии, тоалетна хартия, свещи, гориво. Две въдици и кутия с принадлежности. Слънцето вече беше високо и ярко, около тях въздухът изглеждаше замръзнал в тишина, точно като тишината преди оркестърът да засвири.

Зад колата двамата си стиснаха ръце.

— Качвате се към Мечата планина, така ли? — попита мъжът. — Ако нямате нищо против въпроса ми?

Не виждаше защо да крие.

— Откъде разбрахте?

— По пътя, откъдето дойдохте — сви рамене мъжът. — Там горе няма друго освен лагера. Не знам защо така и не успяха да го продадат.

— Идвал съм като дете. Странно, но си е все същото. Предполагам, че така е по тези места.

— Мъдро. Мястото е добро. Не се притеснявайте, няма да кажа на никого.

— И вие трябва да се махнете от тук — каза Улгаст. — Отправете се нагоре високо в планините. Или идете на север.

Улгаст прочете в погледа на мъжа, че взима някакво решение.

— Елате — каза най-после. — Ще ви покажа нещо.

Поведе Улгаст обратно в магазина и мина през обшитата с мъниста завеса. Зад нея се намираше малко жилищно пространство. Въздухът беше застоял и тежък, а мракът по-плътен. На прозореца жужеше климатик. Улгаст спря на прага, докато очите му привикнат. В центъра на стаята имаше голямо болнично легло, на което спеше жена. Горната част на леглото беше повдигната под ъгъл от 45 градуса. Виждаше се изпитото ѝ лице, наклонено на една страна, към светлината, която проникваше през затворените прозорци. Завита беше с одеяло, но Улгаст видя, че е много слаба. На масичка до нея имаше дузина шишенца с хапчета, марли и мазило, хромирано легенче, спринцовки в опаковки. До леглото стоеше бледозелена кислородна бутилка. Ъгълът на одеялото беше дръпнат и откриваше голия ѝ крак. Между пожълтелите ѝ пръсти бяха втъкнати памучни тампони. В долната част на леглото имаше стол, а на него Улгаст видя пила за нокти и различни шишенца с лак.

— От край време обичаше да има красиви крака — тихо каза той. — Тъкмо я лакирах, когато дойдохте.

Излязоха от стаята. Улгаст не знаеше какво да каже. Положението беше ясно: мъжът и съпругата му оставаха тук. Двамата излязоха отново на огрявания от слънцето паркинг.

— Има множествена склероза — обясни мъжът. — Надявах се да успея да я задържа у дома колкото е възможно по-дълго. Така се уговорихме, когато започна да се влошава миналата година. Трябваше да изпратят сестра, но такава отдавна не е идвала — запристъпва на чакъла и се прокашля. — Според мен вече никой не отговаря на домашните повиквания.

Улгаст му каза името си. Мъжът се казваше Карл, а жена му — Марта. Имаха двама големи синове, единият в Калифорния, другият във Флорида. Карл работел като електротехник долу в Карвалис, Орегон, докато не купили магазина и не се оттеглили тук.

— Мога ли да направя нещо за вас? — попита Улгаст.

Вече се бяха ръкували, но отново го сториха.

— Просто останете жив — отвърна Карл.

Улгаст караше по обратния път към лагера, когато се сети за Лайла. Спомените бяха част от друга епоха, от друг живот. Живот, който вече беше приключил, за него и за всички. Спомняйки си за Лайла, той се сбогуваше.

Шестнайсет

Августовските дни бяха дълги и сухи. Тогава се случи пожарът.

Улгаст усети дима един следобед, докато работеше в двора. От сутринта във въздуха се носеше парлива мъгла. Изкачи се на покрива и огледа, но видя само дърветата, езерото и планините, които се простираха надалеч. Нямаше как да разбере на какво разстояние е пожарът. Знаеше, че вятърът може да носи дима от пожарите на стотици мили.

Два месеца след пътуването си до магазина на Милтън не беше слизал от планината. Изградили си бяха всекидневен ритъм: Улгаст спеше докъм обед, после работеше до смрачаване. Вечеряха, плуваха, после почти половината нощ четяха и играеха на разни игри. Като пасажери на дълго презокеанско пътешествие. Открил беше кутия с игри в едно от бунгалата. Известно време оставяше Ейми да победи, но скоро откри, че няма нужда да го прави. Тя беше схватлив играч, особено на Монополи, купуваше имот след имот, бързо пресмяташе наемите, които носеха, и радостно броеше парите си. Какво ли ѝ говореха иначе известните наименования на различни места? Една вечер се приготви да ѝ чете книга, която и преди бяха чели, но тя искаше отново да я чуе, когато Ейми взе книгата от ръката му и на трепкащата светлина от свещта започна да чете на глас. Не ѝ се налагаше да спира на трудните думи в книгата, написана с непривичен, старомоден синтаксис. Кога си се учила да четеш, попита я той изумен, щом спря, за да обърне страницата. Ами и преди сме я чели, обясни му тя. Сигурно съм я запомнила.

Светът отвъд планината се превърна в спомен, който всеки ден се отдалечаваше все повече. Така и не успя да накара генератора да заработи, дълго време се надяваше, че успее да поправи радиото, преди да се откаже. Ако се случваше онова, което предполагаше, разсъди той, по-добре да остане в неведение. Как би му помогнала информацията? Къде другаде биха могли да отидат?

Сега обаче имаше горски пожар. От запад към тях се носеше плътна стена от задушлив дим. Следобедът на следващия ден вече беше ясно, че трябва да бягат, пожарът приближаваше. Ако се прехвърлеше от тази страна на реката, нямаше какво да го спре. Улгаст натовари тойотата и нагласи увитата в одеяло Ейми на мястото до шофьора. Имаше и напоен с вода плат за всеки от тях, който да поставят на лицето си и очите, които смъдяха.

Не бяха изминали и три километра, когато видяха пламъците. Дим обвиваше пътя, не можеше да се диша. Духаше силен вятър, който разпалваше пожара в тяхна посока, нагоре по планината. Трябваше да се върнат обратно.

Не знаеше с колко време разполагат, преди пламъците да стигнат до тях. Нямаше как да намокри покрива на къщата, налагаше се да чакат отвън. Затворените прозорци поне предлагаха защита от дима, но след смрачаване и двамата вече кашляха и едва дишаха.

В една от пристройките имаше кану. Улгаст го завлече до брега на езерото, после свали Ейми на ръце по стълбите. Не спря да гребе, докато не стигнаха до средата на езерото. Наблюдаваше пламъците, които бушуваха в планината и напредваха към лагера. В безмилостността си гледката беше поразително красива, сякаш дверите на ада се разтваряха. Ейми лежеше срещу него в кануто. Ако се страхуваше, то по нищо не ѝ личеше. Нищо не можеха да направят. Движилата го през целия ден енергия го напусна и той заспа против волята си.

На сутринта се събуди и видя, че лагерът е невредим. Все пак пламъците не се бяха прехвърлили през реката. По някое време през нощта вятърът беше променил посоката си и насочил пламъците на юг. Във въздуха все още се носеше гъст дим, но знаеше, че опасността е отминала. В късния следобед чуха силен гръмотевичен тътен, сякаш над главите им се разлюля огромен лист ламарина, и след това се изсипа пороен дъжд. Цяла нощ валя. Не вярваше на късмета им.

На сутринта реши да използва последния бензин, за да слезе от планината и да види как са Карл и Марта. Този път и Ейми идваше с него. След пожара не искаше изобщо да я изпуска от погледа си. Почака да се смрачи и тръгнаха.

Пожарът беше дошъл съвсем близо. На около километър от входа на лагера дърветата бяха овъглени, а земята изгоряла и оголена, като бойно поле след сражение. От пътя Улгаст виждаше трупове на животни, не само дребни като опосуми и еноти, но също елени, антилопи и дори на мечка, свита до дънера на почерняло дърво, сякаш е ровила земята за глътка въздух, преди смъртта да я застигне.

Магазинът стоеше невредим и потънал в мрак, но, естествено, електричеството беше спряло. Улгаст каза на Ейми да изчака в колата, извади фенерчето и отиде до вратата. Заключено беше. Затропа, силно и упорито, викаше Карл по име, но никой не му отговори. Накрая счупи прозореца с фенерчето.

Карл и Марта бяха мъртви. Лежаха прегърнати един до друг в болничното легло на Марта. Карл я беше прегърнал през раменете, изглеждаха заспали. Отначало предположи, че са се задушили от дима, но по въздуха в стаята Улгаст разбра, че са мъртви по-отдавна. На нощното шкафче имаше наполовина празна бутилка от скоч, а до него сгънат вестник, като онзи първия, тревожно тънък, с огромно, набиващо се в очи заглавие, от което отвърна поглед, като предпочете да го сгъне в джоба си и да го прочете по-късно. Постоя за кратко до леглото, където лежаха телата им. После затвори стаята и за пръв път заплака.

Зад магазина все още стоеше ванът на Карл. Сряза градински маркуч и изтегли тойотата близо до задната част на вана, за да източи съдържанието от резервоара на вана в колата си. Не знаеше къде може да се наложи да идат, но сезонът на пожарите не беше приключил. Допуснал беше грешка, почти фатална, оказа се сварен неподготвен. Откри празна туба за бензин под навес зад къщата и след като напълни резервоара на тойотата, напълни и нея. После Ейми му помогна да събере провизии от магазина. Взе всичката храна, батерии и газ, които реши, че може да помести, постави ги в кутии и ги занесе до колата. После се върна в стаята, където лежаха труповете, и внимателно, затаил дъх, измъкна револвера на Карл от кобура на кръста му.

Призори, когато Ейми най-накрая заспа, Улгаст извади вестника от джоба на якето си. Този път беше от една страница, с дата 10 юли, почти преди месец. Кой знае как се беше сдобил с него Карл. Вероятно е слизал до Уайтривър, а после заради видяното и прочетеното е сложил край на живота им. Навсякъде из къщата имаше лекарства. Не му е било трудно да се справи със задачата. Улгаст без страх извади вестника от джоба си, изпълнен със зловеща сигурност какво му предстои да прочете. За него нови щяха да са единствено подробностите.

ЧИКАГО ПАДНА

„Вампирският“ вирус стигна Източното крайбрежие.

Милиони мъртви

Границата на зоната под карантина се премества

на изток към централната част на Охайо

Калифорния се отделя от Съюза, обяви, че ще се защитава

Индия заплашва с ракетни удари, твърди, че ще прибегне

до ядрени удари с „ограничено действие “ срещу Пакистан

ВАШИНГТОН, 10 юли. Президентът Хюз е наредил на американската армия да напусне днес Чикаго, след тежките загуби през нощта. Армията и Националната гвардия претърпяха поражение от многобройните сили на Заразените, които нахлуваха в града.

„Загубихме велик американски град — заявява президентът Хюз в отпечатано изявление. — Молитвите ни са с гражданите на Чикаго и воюващите мъже и жени, които отдадоха живота си, за да ги защитят. Ще пазим спомена за тях в тази велика борба.“

Нападението е станало на смрачаване, когато заемащите позиции по Южната магистрала американски военни части съобщили за неизвестен брой заразени пред зоната на градския бизнес център.

„Личеше, че нападението е организирано“ — заяви генерал Гарсън Уайът, командир на Централната карантинна зона, който определи събитията като „тревожно развитие“.

„Установен е нов отбранителен периметър по шосе 75 от Толидо до Синсинати — казал Уайът на репортерите рано сутринта във вторник. — Това е нашият нов Рубикон.“

На въпросите за огромния брой войскови части, които дезертирали от позициите си, Уайт отговори, че не му „било известно да има такива“, нарече слуховете „безотговорни.“

„Това са най-смелите мъже и жени, с които съм имал честта да служа“ — заяви генералът.

Нови огнища на болестта са регистрирани в градовете от Талахаси, Флорида, Чарлстън, Южна Каролина, до Хелена, Масачузетс и Флагстаф, Аризона, както и в южен Онтарио и северно Мексико. По оценка на Белия дом и Центъра за контрол на заболяванията, жертвите надхвърлят трийсет милиона. Пентагонът завишава броя на заразените с още три милиона.

Обширни части от изоставения в неделя Сейнт Луис тази вечер горят, както и част от Мемфис, Тулса, Де Мойн. Наблюдатели съобщават, че са видели нисколетящ самолет над прочутата арка на града, мигове преди пламъците да лумнат и бързо да погълнат търговската част на града. Никой от администрацията не е потвърдил слуховете, че пожарите са част от усилията на федералното управление да унищожи инфекцията върху главните градове от Централната карантинна зона.

Бензинът е в силен недостиг или липсва навсякъде в страната, същевременно транспортните коридори продължават да са претоварени от хора, които бягат от разпространяващата се зараза. Трудно се намира храна, както и медикаменти — от превръзки до антибиотици.

За много от останалите в безизходица бежанци се оказва, че няма къде да отидат, а ако има, то няма как да стигнат до това място.

„В капан сме, както и всички останали“, казва Дейвид Калахан пред ресторант Макдоналдс в източен Питсбърг. Калахан бил на път със съпругата и двете им малки деца от Ейкрон, Охайо. Обикновено пътят им отнемал около два часа, но този път продължавал двайсет. Останали почти без гориво, Калахан отбил на бензиностанция в предградието Монровил, но открил, че бензиновите колонки са празни, а храната в ресторанта е свършила преди два дни.

„Заминаваме при майка ми в Джонстаун, но сега разбирам, че заразата е стигнала и до там“, казва Калахан, докато военен конвой от петдесет коли преминава по пустата, водеща на запад лента от пътя.

„Никой не знае къде да иде, — казва той. — Тези същества са навсякъде.“

Макар болестта все още да не се е разпростряла извън САЩ, Канада и Мексико, държавите по света очевидно се готвят за заплахата. В Европа Италия, Франция и Испания са затворили границите си, докато други се запасяват с медикаменти или налагат забрани за пътуванията между градовете. Общото събрание на ООН, което се среща за пръв път в Хага, след като освободи седалището си в Ню Йорк в началото на седмицата, е приело резолюция за международна карантина, която затваря морските и въздушните пътища на разстояние триста километра от границите на континента Северна Америка.

На цялата територия на САЩ църквите и синагогите съобщават за рекорден брой посетители, като милиони вярващи се събират на молитва. В Тексас, където вирусът вече е широко разпространен, кметът на Хюстън, Бари Уутън, авторът на бестселъри и някогашен глава на Църквата „Светото величие на Библията“, която е най-многобройна в страната, са обявили града за „Изход към Рая“ и призовават жителите му и бежанците от други краища на щата да се съберат на стадиона в Хюстън, за да се приготвят за „нашето възкачване към трона Господен, не като чудовища, ами като Божи мъже и жени.“

В Калифорния, където заразата едва сега започва да се разпростира, на среднощно заседание миналата нощ щатският законодателен орган бързо е приел Първи закон за отделяне на Калифорния от Съюза, като прекъсват връзките си със Съединените щати и се обявяват за суверенна нация. Първото действие като президент на Република Калифорния на бившия губернатор Синди Шоу е било да постави военните части на САЩ и законоопазващите сили на територията на щата под командването на Националната гвардия на Калифорния.

„Сами ще се защитаваме, всяка нация има право да се защитава — е казала Шоу пред събранието, под оглушителни аплодисменти. — Калифорния и всичко, което тя представлява, ще устои.“

В отговор на новините от Сакраменто, говорителят на администрацията на Хюз Тим Роувър заявява пред репортерите: „Това е абсурд. Пределно ясно е, че сега не е време за който и да било щат или местно правителство самостоятелно да се нагърбва с безопасността на американския народ. Позицията ни е, че Калифорния остава част от Съединените щати.“

Роумър също така предупредил, че всеки военен или полицай, който се противопостави на федералните сили, ще понесе строги санкции.

„Нека да е ясно — заявил Роумър. — Ще бъдат третирани като вражески бойци.“

В сряда независимостта на Калифорния е била призната от правителствата на Швейцария, Финландия, малката южнотихоокенска република Палау и Ватикана.

Правителството на Индия, очевидно в отговор на изтеглянето на американските военни сили от Южна Азия, вчера е повторило предишните си заплахи да използва ядрено оръжие срещу бунтовническите сили в източен Пакистан.

„Сега е времето да спрем разпространението на ислямския екстремизъм — заявил индийският министър-председател Суреш Митра пред парламента и добавил: — Кучето-пазач спи.“

Значи така стояха нещата, помисли си Улгаст. Ето че краят беше настъпил. Краят, който той предугади и който си представяше. Чувал беше в авиацията да се използва един термин, с който обясняват как така в ясен ден самолет може да падне като покосен от небето. Надвит от обстоятелствата. Това се случваше сега. Светът, човешката раса, беше надвита от обстоятелствата.

Грижи се за Ейми, каза му Лейси. Ейми е твоя. Спомни си как Дойл постави ключовете на лексуса в ръката му, целувката на Лейси по бузата му, как Дойл тичаше след тях, махаше им и крещеше „Тръгвайте, тръгвайте“, как Лейси изскача от колата, за да повика звездите — така мислеше вече за тях Улгаст, като за човешки звезди, пламтящи със смъртоносна светлина — да се спуснат отгоре ѝ.

Времето на дрямката, на почивката, приключи. Улгаст щеше да будува по цели нощи до вратата с револвера на Карл в едната ръка и спрингфийлда в другата. Нощта беше хладна, температурите под десет градуса. Улгаст напали печката, след като се прибраха от магазина. Взе вестника и го сгъна наполовина веднъж, после още веднъж и още веднъж, отвори вратата на печката. Пъхна вестника в огъня и удивено видя колко бързо изчезна.

Седемнайсет

Лятото свърши, дойде есента и светът ги остави на мира.

Първият сняг заваля през последната седмица на октомври. Улгаст цепеше дърва в двора, когато забеляза с ъгъла на окото си първите снежинки, падащи като едра перушина. Навил беше ръкавите на ризата си и когато спря и вдигна лице, усети студа по изпотената си кожа. Разбра, че е дошла зимата. Заби брадвата в дръвника, отиде в къщата и извика нагоре по стълбите:

— Ейми!

Тя се показа на горното стъпало. Кожата ѝ виждаше толкова малко слънце, че беше снежнобяла като порцелан.

— Виждала ли си сняг?

— Не знам. Май не.

— Навън вали сняг. — Той се засмя с глас, в който имаше радост. — Не бива да го пропускаш. Хайде.

Докато я облече с палто и ботуши, с очила и шапка и нанесе тънък слой слънцезащитен крем навсякъде по откритата ѝ кожа, снегът се беше засилил. Ейми излезе в бялата вихрушка тържествено, като изследовател, който стъпва за пръв път на непозната планета.

— Какво ще кажеш?

Тя изви глава и изплези език, инстинктивен жест, за да улови и опита вкуса на снежинките.

— Харесва ми — заяви тя.

Имаха подслон, храна и огрев. Още два пъти ходи до магазина на Милтън през есента, защото знаеше, че дойде ли зимата, пътят ще е непроходим, и взе всичката останала храна там. Разпределил беше консервите, сухото мляко, ориза и боба и според него запасите щяха да им стигнат до пролетта. Езерото беше пълно с риба, а в едно от бунгалата беше открил свредел. Доста прост инструмент за риболов на леда. Резервоарът за газ все още беше наполовина пълен. Ето че зимата дойде. Той я приветстваше, усещаше съзнанието си привикнало на ритъма. В крайна сметка никой не беше дошъл насам, светът ги беше забравил. Двамата бяха затворени далече, в безопасност.

До сутринта натрупа сняг до колене. Слънцето се показа през облаците и заблестя ярко. Улгаст прекара целия следобед в разчистване на пъртина между натрупаните нацепени дърва и къщата, а после запроправя друга пъртина към къщурката, която планираше да използва като ледница, сега след като вече беше зима. Вече живееше почти напълно нощен живот, по-лесно беше да се приспособи към ритъма на Ейми, а и блясъкът на снега на слънцето явно го заслепяваше, като избухнала пред погледа му експлозия. Вероятно, помисли си той, обикновената светлина действа по този начин на Ейми през цялото време. След настъпването на нощта двамата излязоха в задния двор

— Ще ти покажа как да правиш ангели в снега — каза ѝ той. Легна по гръб. Над него небето беше сияйно и звездно. Вечерта щяха да сушат мокрите си дрехи на печката, да седят на светлината на огъня и да пият горещо какао.

— Движи ръцете и краката си ето така — каза ѝ.

Тя легна до него. Мъничкото ѝ тяло беше леко и гъвкаво като на гимнастичка. Заразмахва ръце и крака.

— Какво е ангел?

За миг Улгаст се замисли. Подобна тема не беше изниквала в досегашните им разговори.

— Ами това е нещо като призрак, според мен.

— Призрак. Като Джейкъб Марли — чели бяха „Коледни песни“, или по-скоро Ейми му ги беше чела. След като една вечер през лятото разбра, че тя може не само да познава буквите, ами да чете гладко, с чувство и изразително, Улгаст само седеше и слушаше.

— Май да. Но не внушава страх като Джейкъб Марли. — Продължаваха да лежат един до друг на снега. — Ангелите са… ами добри духове. Духове, които бдят над нас от рая. Или поне някои хора мислят така.

— Ами ти?

Улгаст се изненада. Така и не успя да привикне съвсем с прямотата на Ейми. Откровеността ѝ го смайваше с детското в нея, но често думите и въпросите ѝ към него криеха мъдрост.

— Не знам. Майка ми вярваше. Тя беше много религиозна, много вярваща. Баща ми май не. Той беше добър човек, инженер. Не мислеше по този начин.

За миг замълчаха.

— Тя е мъртва — тихо каза Ейми. — Знам го.

Улгаст се изправи. Очите на Ейми бяха затворени.

— Кой е мъртъв? — попита и веднага разбра кого има предвид Ейми: Майка ми. Майка ми е мъртва.

— Не си я спомням — каза Ейми. Гласът ѝ беше безстрастен, сякаш му говореше за вече известен му факт. — Но знам, че е мъртва.

— Откъде знаеш?

— Чувствам го — очите на Ейми срещнаха тези на Улгаст в тъмното. — Мога да усетя всички тях.

Понякога в ранните часове, точно преди зазоряване, Ейми сънуваше. Улгаст чуваше тихите ѝ викове от съседната стая. Скърцането на пружината на леглото ѝ, докато тя се мяташе в съня си. Не бяха точно викове, а шепот, като гласове, които преминаваха през нея в съня ѝ. Понякога тя се събуждаше и слизаше долу в голямата стая на къщата, единствената с големи прозорци, с изглед към езерото. Улгаст я наблюдаваше от стълбището. За кратко оставаше неподвижна на светлината и сред топлината на печката, с обърнато към прозорците лице. Очевидно продължаваше да спи, а Улгаст знаеше, че е по-добре да не я буди. После се обръщаше, качваше се по стълбите и отново си лягаше.

Как така ги чувстваш, Ейми?, попита я той. Какво чувстваш? — Не знам, беше му отвърнала тя, не знам. Тъжни са. Толкова са много. Забравили са кои са били. — Кои са били, Ейми? А тя отвърна: Като всеки. Били са като всеки.

Улгаст сега спеше на първия етаж на къщата, на стол с лице към вратата. Движат се нощем, беше му казал Карл, по дърветата. Имаш възможност за един изстрел. Какви са тези същества по дърветата? Хора ли бяха, както някога и Картър беше човек? В какво са се превърнали? Ами Ейми. Ейми, която сънуваше гласове, чиято коса не растеше, която изглежда рядко спеше, вече беше съвсем сигурен, че само се преструва, почти не ядеше, можеше да чете и да плува сякаш си спомня живота и уменията на друг, а не своите собствени — и тя ли беше една от тях? Вирусът е инертен, беше казал Фортес. Ами ако не беше? Нямаше ли и той, Улгаст, да се разболее? Но той не беше болен, чувстваше се както обичайно, което означаваше, осъзна той, просто изумен, като човек живеещ в сън, изгубен сред безсмислени знаци, че светът го използваше по някакъв начин, който той не разбираше.

Една нощ през март чу шум от двигател. Снегът беше тежък и дълбок. Имаше пълнолуние. Заспал беше на стола. Още в съня си осъзна, че чува шум от двигател, който се спуска по дългата пътека към къщата. Сънуваше кошмар и този шум се беше превърнал в грохота от пожара през лятото, който настъпваше по планината към тях. Двамата с Ейми бягаха между дърветата, димът и пламъците ги обграждаха, той я изгуби.

В прозорците проблесна светлина, на площадката пред вратата се чуха стъпки, тежки, тромави. Улгаст се изправи бързо, всичките му сетива бяха нащрек. В ръка държеше оръжието си. Махна предпазителя. На вратата почукаха с три тежки удара.

— Има някой отвън — беше Ейми. Улгаст се обърна и я видя застанала долу до стълбището.

— Качвай се! — със строг шепот ѝ нареди Улгаст. — Хайде, бързо!

— Има ли някой? — разнесе се мъжки глас от площадката пред вратата. — Виждам дим! Ще се отдръпна!

— Ейми, качи се горе, веднага!

По вратата отново се заудря.

— В името Божие, ако някой ме чува, отворете вратата!

Ейми се качи по стълбите. Улгаст отиде до прозореца и погледна навън. Не беше кола, нито камион, ами сноумобил с привързани към шасито контейнери. На светлината от фаровете видя на площадката мъж с дебело яке и ботуши. Присви се, поставил ръце на коленете.

Улгаст отвори вратата.

— Отдръпнете се — предупреди той. — Да виждам ръцете ви.

Мъжът немощно вдигна ръце.

— Не съм въоръжен — каза той. Дишаше тежко и Улгаст видя кръвта, ярка струя, която се стичаше надолу по якето му. На врата му имаше рана.

— Болен съм — каза мъжът.

Улгаст пристъпи и се прицели.

— Омитай се!

Мъжът се свлече на колене.

— Исусе — простена. — Исусе Христе.

После вдигна лице и рухна на снега.

Улгаст се извърна и видя Ейми, застанала на прага.

— Влизай вътре, Ейми!

— Точно така, миличка — каза мъжът, вдигна окървавената си ръка и махна немощно. Избърса устата си с опакото на ръката си. — Послушай татко си.

— Ейми, веднага вътре, казах!

Ейми затвори вратата.

— Така е добре — каза мъжът. Стоеше на колене и гледаше Улгаст. — Не бива да вижда подобни неща. Исусе, чувствам се като парцал.

— Как ни откри?

Мъжът поклати глава и плю в снега.

— Не дойдох да ви търся, ако това искате да кажете. Шестима се бяхме скрили на около шейсет километра от тук. В ловния лагер на един приятел. Там сме от октомври, след като превзеха Сиатъл.

— Кои са те? — заразпитва Улгаст. — Каква е станало в Сиатъл?

Мъжът сви рамене.

— Каквото и навсякъде другаде. Всички са болни, измират, разкъсват се един друг, появява се армията, после бам и мястото се изпарява. Някои казват, че било работа на ООН, други на руснаците. Може да са и марсианците, мен ако питате. Тръгнахме на юг, към планините, мислехме, че ще изкараме там зимата, а после да стигнем до Калифорния. Тогава ни надушиха копелетата. Не успяхме дори веднъж да стреляме. Изметох се от там, но една от тях ме ухапа. Кучката се изви изотникъде. Не знам защо не ме уби като останалите, но разправят, че така правели — немощно се усмихна. — Май съм извадил късмет.

— Проследиха ли ви?

— Да пукна, ако знам. Подуших дима от къщата ви на километър и нещо от тук. Не знам как успях. — Изглеждаше съсипан и окаян. — В името на Бога, умолявам ви. Сам бих го направил, ако имах оръжие.

За миг Улгаст не разбра какво иска от него мъжът.

— Как се казваш? — попита Улгаст.

— Боб — мъжът облиза бавно устните си. — Боб Сандърс.

Улгаст му махна със спрингфийлда.

— Трябва да се махнем от къщата.

Тръгнаха между дърветата, Улгаст го следваше на пет крачки. Мъжът вървеше бавно в дълбокия сняг. На всеки две-три стъпки спираше задъхан, за да почине, опрял ръце на колене.

— Знаеш ли кое е най-странното? — каза той. — Преди бях поведенчески анализатор. Живот и нещастен случай. Пушиш, караш без предпазен колан, обядваш хамбургери всеки ден — можех да ти кажа кога ще умреш с точност до месец. — Подпираше се на едно дърво за равновесие. — Май никой никога вече няма да държи сметка за тези неща, нали?

Улгаст не каза нищо.

— Ще го направиш, нали? — попита Боб, зареял поглед сред дърветата.

— Да — отвърна Улгаст. — Съжалявам.

— Всичко е наред. Не се тормози за това. — Дишаше тежко, облизваше устни. Обърна се и докосна гърдите си като Карл, преди много месеци, за да покаже на Улгаст къде да стреля. — Точно тук, нали? Можеш първо да ме застреляш в главата, ако искаш, стреляй веднъж и тук за по-сигурно.

Улгаст успя само да кимне, съсипан от честността на мъжа, от деловия му тон.

— Можеш да кажеш на дъщеричката си, че съм те нападнал — добави. — Не бива да разбира. Изгори трупа ми след това. Бензин, керосин, нещо, което отделя много топлина.

Наближаваха брега на реката. На лунната светлина гледката внушаваше почти неземно спокойствие, окъпана в синьо сияние. Под снега и леда Улгаст долавяше шума от тихото ромолене на реката. Това място, както и всяко друго, беше подходящо, помисли си Улгаст.

— Обърни се — каза той. — Погледни ме.

Но мъжът на име Боб, сякаш не го чу. Направи още две стъпки в снега и спря. Започнал беше неконтролируемо да се съблича, махаше окървавеното яке, хвърли го в снега, махна тирантите на прогизналите си панталони, за да съблече през глава пуловера си.

— Казах да се обърнеш.

— Знаеш ли кое е най-тъпото? — каза Боб. Махна терморизата си и коленичи да развърже ботушите си. — На колко години е дъщеря ти? Винаги съм искал да имам деца. Защо ли не си родих?

— Не знам, Боб — Улгаст вдигна спрингфийлда. — Изправи се с лице към мен, веднага.

Боб се изправи. Настъпи промяна. Опипваше с пръсти кървавия прорез на врата си. По тялото му премина нов спазъм, но в изражението на лицето му се четеше удоволствие, почти сексуално. На лунната светлина кожата му сякаш засвети. Изви гръб като котка, с наситен с радост поглед.

— О, това е добре — каза Боб. — Това наистина е… страхотно.

— Съжалявам — каза Улгаст.

— Чакай! — Изведнъж Боб отвори очи, протегна ръце. — Задръж малко!

— Прости ми, Боб! — повтори Улгаст и натисна спусъка.

Краят на зимата беше дъждовен. Пороищата не спряха с дни, гората прогизна от вода, реката и езерото набъбнаха, отмиха останките от пътя.

Улгаст изгори трупа на Боб, точно както го беше посъветвал, като преди това го поля обилно с бензин, а когато пламъците угаснаха, посипа овъглените останки с белина и ги зарови под купчина камъни и пръст. На другата сутрин претърси сноумобила. Привързаните към шасито контейнери се оказаха кутии с бензин, празни, но в кожената торба, нанизана на ръчките за управление, откри портфейла на Боб. Шофьорска книжка със снимка на Боб и адрес в Спокейн, обичайните кредитни карти, няколко долара в брой, абонаментна карта за библиотека. Имаше и снимка, направена във фотографско студио: Боб в празничен пуловер, застанал до красива руса жена, видимо бременна, и две деца, момиченце в чорапогащи и зелена кадифена рокля и бебенце в ританки. Всичките се смееха лудо, дори бебето. На гърба на снимката женска ръка беше написала „Първата Коледа на Тимъти.“ Защо Боб беше казал, че няма деца? Дали пък не е бил принуден да гледа как умират и от болката на преживяното разумът му ги е заличил? Улгаст зарови портфейла в надгробната могила, като отбеляза мястото с кръст, направен от два клона, завързани с канап. Не беше кой знае какво, но за друго не се сети.

Улгаст чакаше да се появят и други. Приемаше, че Боб е първият. Напускаше къщата само за най-неотложните задачи и само през деня. Непрекъснато носеше със себе си спрингфийлда и държеше заредения револвер на Карл в жабката на тойотата. На всеки няколко дни припалваше колата, за да не падне акумулаторът. Боб беше споменал нещо за Калифорния. Там дали все още беше безопасно? Имаше ли безопасно място изобщо? Искаше да попита Ейми: Чуваш ли ги да се приближават? Знаят ли къде сме? Нямаше карта, за да ѝ покаже къде е Калифорния. Вместо това една вечер я качи на покрива на къщата по залез. Виждаш ли онзи хребет, попита я. Сочеше на юг. Проследи ръката ми, Ейми. Това са Каскадите. Ако нещо ми се случи, тръгни към този хребет. Бягай и не спирай.

Месеците отминаваха и никой не идваше. Дъждовете спряха. Една сутрин Улгаст излезе от къщата и усети уханието и привкуса на слънцето. Разбра, че има някаква промяна. От дърветата се носеха птичи песни. Погледна към езерото и видя водна повърхност там, където преди имаше само дебел слой лед. Всичко беше обвито в уханна зелена мъгла. В основата на къщата бяха поникнали редичка минзухари. Светът можеше и да се взриви, но ето че го имаше и дарът на пролетта. Пролетта в планината. Отвсякъде се носеха различни звуци и ухаеше на живот. Улгаст дори не знаеше кой месец е. Април ли беше или май? Нямаше календар, а батерията на часовника му, който не носеше от есента, отдавна се бе изтощила.

Същата нощ, както седеше в стола до вратата със спрингфийлда в ръка, сънува Лайла. Част от него знаеше, че сънят е свързан със секс, с правенето на любов, и въпреки това не беше същото. Лайла беше бременна и двамата играеха на Монополи. Не разпознаваше мястото в съня. Всичко около мястото, където двамата седяха, беше обвито в мрак, като потъналите в мрак части от театрална сцена. Улгаст беше завладян от необясним страх, че действията им могат да навредят на бебето. Да спрем, настоя той. Опасно е. Но тя явно не го чу. Той хвърли заровете и помести пула си, а после разбра, че се е оказал на квадратче с образ на полицай, който надува свирка. Хайде в затвора, Брад, засмя се Лайла. Направо в затвора. После се изправи и започна да се съблича. Няма страшно, каза тя. Ако искаш можеш да ме целунеш. Боб няма да има нищо против. — Защо да няма нищо против?, попита Брад. Защото е мъртъв, каза Лайла. Всички сме мъртви.

Събуди се внезапно, с усещането, че не е сам. Извърна се на стола и видя Ейми застанала с гръб към него, вперила поглед през широкия прозорец с изглед към езерото. В светлината от печката той видя как вдигна ръка и докосна стъклото. Той стана.

— Ейми. Какво има?

Вървеше към нея, когато заслепяваща, силна и чиста светлина изпълни стъклото. За миг сякаш разумът на Улгаст замръзна: като при щракване на фотообектив той улови и задържа образа на Ейми с вдигнати срещу светлината ръце, отворила уста да извика от ужас. Върху къщата връхлетя мощна въздушна вълна, последва разтърсващ тътен, прозорците се пръснаха навътре и Улгаст се оказа проснат на пода, запратен в другата част на стаята.

Секунда по-късно, или пет, или десет времето възвърна обичайния си ход. Улгаст се надигна на ръце и крака, помагаше си по стената. Навсякъде имаше стъкла, хиляди парченца стъкло по пода, ръбовете им проблясваха като пръснати звезди от неземната светлина, обляла стаята. Навън, кълбовидно сияние се издигаше над хоризонта на запад.

— Ейми!

Отиде при нея, на мястото, където лежеше на пода.

— Изгори ли те? Поряза ли те?

— Не виждам, не виждам!

Мяташе се неистово, размахваше ръце обезумяла пред лицето си. Цялата беше обсипана с парченца стъкло, полепнали по кожата на лицето и ръцете ѝ. Видя кръв, която обагряше тениската ѝ.

— Моля те, Ейми, спри! Нека да погледна дали си ранена!

Отпусна се в ръцете му. Внимателно махна стъкълцата. Никъде нямаше срязвания. Кръвта, осъзна той, беше негова. Откъде идваше? Погледна надолу и видя дълго парче от съд, извито като ятаган, забито в крака му, между коляното и хълбока. Издърпа го, стъклото излезе леко, без болка. Осемсантиметрово парче стъкло, забито в крака му. Защо не го е усетил? Заради адреналина ли? Но щом му мина през ума, болката се появи, късен влак, който с тътен навлиза в гарата. Зрението му се замъгли, у него се надигна пристъп на гадене.

— Брад, не виждам! Къде си!

— Тук съм, тук съм — Главата му щеше да се пръсне в агонизираща болка. Може ли човек да умре от кръвозагуба при такава рана? — Опитай да отвориш очи.

— Не мога! Боли ме!

Внезапната светлина изгаря, помисли си той. Изгаря ретината, ако човек гледа в блясъка на взрива. Не е Портланд, нито Салем, нито Карвалис. Експлозията беше на запад. Ядрен взрив, помисли си той, но чий? И колко още е имало? Каква полза би имало от тях? Никаква, разбра той, пореден свиреп спазъм на мъчителното изтребление на света. Осъзна, че си е позволил да повярва, в онзи миг, когато излезе на слънце и усети пролетта, че най-лошото е минало, че с тях всичко ще е наред. Колко глупав е бил.

Занесе Ейми в кухнята и запали лампата. Стъклото на прозореца над мивката по чудо беше оцеляло. Постави я на стол, намери кърпа за съдове и бързо я уви около ранения си крак. Ейми плачеше, затиснала очи с длани. Кожата по лицето и ръцете, където я беше облизал взривът, беше яркорозова, започваше да се бели.

— Знам, че боли — каза ѝ, — но заради мен, опитай се да ги отвориш. Трябва да видя дали няма попаднали стъкла в очите ти. — На масата държеше фенерче, готово да освети очите ѝ в момента, в който ги отвори. Устройваше ѝ клопка, но какво друго би могъл да стори?

Тя поклати глава и се задърпа от него.

— Ейми, трябва да го направиш. Положи усилия, моля те.

Още минута боричкане, но най-накрая отстъпи. Остави го да махне ръцете ѝ и отвори очи, примигна и отново ги затвори.

— Свети! — изплака тя. — Боли ме!

Заувещава я: той ще брои до три, тя ще отвори очи и ще ги държи отворени, докато той отново преброи до три.

— Едно — започна той. — Две. Три!

Отвори очи, цялото ѝ лице беше сгърчено от страх. Той започна да отброява, като шареше със снопа светлина от фенерчето по лицето ѝ. Нямаше стъкла, никаква видима следа от нараняване. Очите ѝ бяха чисти.

— Три!

Отново затвори очи, разплака се силно, чак се разтрепери.

Улгаст намаза кожата на Ейми с крем срещу изгаряне от аптечката за първа помощ, бинтова очите ѝ и я занесе горе на леглото.

— Очите ти ще се оправят — увери я той, макар да не беше убеден в това. — Според мен е временно, заради блясъка.

Поседя до нея, докато дишането ѝ се успокои и разбра, че е заспала. Трябваше да намерят начин да се измъкнат, помисли си той, да се отдалечат от мястото на взрива, но имаше ли къде да идат? Първо пожарите, после пороищата и сега от пътя нямаше и следа. Можеха да се опитат да тръгнат пеша, но докъде щяха да стигнат, та той едва можеше да пристъпва, а трябваше да води и сляпо момиченце през горите? Оставаше му само да се надява, че взривът не е бил мощен или че е бил по-далече, отколкото предполага, или пък че вятърът ще отнесе радиацията в друга посока.

В аптечката за първа помощ откри малка игла за шиене на рани и кълбо черен конец. Час преди зазоряване слезе в кухнята. На масата на светлината от лампата махна завързаната кърпа и просмуканите с кръв панталони. Прорезът беше дълбок, но се виждаше, че е чист, кожата беше раздрана като хартия на касапин над кървавочервено парче пържола. Шил си беше копчета, веднъж подгъна и чифт панталони. Колко ли щеше да е трудно? От шкафчето над мивката извади бутилка скоч, която преди много време намери в магазина на Милтън. Наля си. Седна и изпи скоча, бързо и с отметната назад глава наведнъж, наля си втора и отново я изпи. После стана, изми ръцете си на кухненската мивка, не бързаше, подсуши ги с кърпа. Отново седна, уви кърпата и я сложи в устата си, с една ръка взе бутилката със скоч, а с друга иглата, с вдянат на нея конец. Искаше му се да има повече светлина. Пое дълбоко дъх и го задържа. Поля прореза със скоча.

Това, оказа се, беше най-страшната част. След това зашиването на раната беше почти нищо.

Събуди се и се оказа, че е спал с глава на масата. Стаята беше леденостудена, а във въздуха се носеше мирис на химикали, като при горене на гуми. Отвън валеше сив сняг. С бинтования си крак, в който болката пулсираше, Улгаст закуцука през стаята до площадката пред къщата. Не беше сняг, осъзна той, а пепел. Слезе по стъпалата. По лицето и по косата му напада пепел. Странно, но не почувства страх нито за себе си, нито за Ейми. Чудо някакво беше! Вдигна нагоре лице и ги посрещна. Саждите бяха пълни с хора, разбра той. Пепелив дъжд от души.

Можеха да се преместят в мазето, но явно нямаше смисъл. Радиацията щеше да проникне навсякъде, във въздуха, който дишаха, в храната, с която се хранеха, във водата, която течеше от езерото към помпата в кухнята. Останаха си на втория етаж, където поне закритите прозорци предлагаха някаква защита. Три дни по-късно махна превръзките на Ейми, все пак тя щеше да вижда, както беше обещал. Улгаст започна да повръща и не можеше да спре. Повръща чак докато най-накрая започна да излиза тънка, черна слуз, като черна смола. Раната на крака се беше инфектирала или пък радиацията я беше увредила. От раната течеше зелена гной, просмукваше се в превръзките. От крака му се носеше отблъскваща миризма, която чувстваше в устата си, в очите си, в носа си. Сякаш се носеше от всяка негова частица.

— Ще се оправя — каза на Ейми, която след всичко случило се си беше същата. Изгорялата ѝ кожа се беше излющила и разкрила отдолу нов слой, бял като мляко. — Да си почина няколко дни и ще съм като нов.

Легна на леглото си под стрехата в стаята до тази на Ейми. Усещаше как дните минават, минават през него. Знаеше, че умира. Бързо делящите се клетки на тяло му, лигавицата на гърлото и стомаха му, косата му, венците, на които се държаха зъбите, те бяха умъртвени най-напред, нали тъкмо това предизвикваше радиацията? А сега беше стигнала до самата му същина, протягаше към него мощната си, смъртоносна ръка, черна и костелива. Усещаше, че се разлага като хапче във вода. Процесът беше необратим. Трябваше да намери начин да измъкне и двама им от планината, но удобният за това момент отдавна беше отминал. С някаква далечна част на съзнанието си усещаше присъствието на Ейми, движенията ѝ из стаята, бдителният и прекалено мъдър поглед върху него. Поднасяше чаши с вода до напуканите му устни, той напрягаше всички сили, за да пие, искаше да пие, но най-вече искаше да я зарадва, да я успокои, че ще се оправи. Не се получаваше.

— Добре съм — непрекъснато му повтаряше тя, въпреки че той можеше и да го сънува. Гласът ѝ беше тих, говореше близо до ухото му. Погали челото му с кърпа. Почувства нежния ѝ дъх на лицето си в притъмнялата стая. — Добре съм.

Тя беше дете. Какво щеше да стане с нея, след като него вече го нямаше? Това момиченце, което почти не спеше и не ядеше, за чието тяло нямаше нито болка, нито болест?

Тя нямаше да умре, не. Това беше най-лошото, най-страшното от всичко, което ѝ бяха сторили. Времето щеше да се разбива покрай нея, като вълни по вълнолом. Времето щеше да тече, а Ейми да си остава същата. И всичките дни на Ной бяха деветстотин и петдесет години. По някакъв начин ѝ го бяха сторили, Ейми нямаше, не можеше да умре.

Съжалявам, мислеше си той. Направих всичко по силите си и не беше достатъчно. От самото начало се страхувах много. Ако е имало план, не успях да го проумея. Ейми, Ева, Лайла, Лейси. Аз съм само човек. Съжалявам, съжалявам, съжалявам.

Една нощ се събуди с усещането, че е сам. Веднага го почувства: усещане, което се носеше във въздуха, усещане за заминаване, за липса и полет. Вложи всичките си сили, за да отметне одеялото. Усещаше тъканта в ръката си като шкурка, като лизвания на пламъци. Надигна се да седне, непосилно усилие. Тялото му беше огромна, умираща развалина, която разумът му едва успяваше да контролира. И въпреки това си оставаше негово, същото тяло, в което беше изживял всичките дни на живота си. Какво странно усещане е смъртта, усещането, че го напуска. Част от него винаги го беше знаела. Да умрем, каза му тялото. Да умрем. За това живеем, за да умрем.

— Ейми — каза той и гласът му прозвуча като немощен грак. Слаб и безсмислен звук, без форма, който произнася името на отсъстващ от стаята човек. — Ейми.

Успя да слезе по стълбите към кухнята и да запали лампата. Под проблясващата светлина всичко си изглеждаше непроменено, но и някак различно. Същата стая, в която двамата с Ейми преживяха цяла година, и въпреки това съвсем ново място. Не знаеше колко е часът, кой ден, кой месец е. Ейми я нямаше.

Мъчително тръгна през помещението, слезе по стъпалата на площадката пред къщата, тръгна към тъмната гора. Позакритата луна висеше над върховете на дърветата, като провесена на шнур детска играчка, луна с усмихнато личице, която се полюлява над бебешко креватче. Светлината ѝ огряваше пейзаж от пепелища, всичко загиваше, живата повърхност на света се беше свлякла и разкрила каменистата сърцевина на всичко. Като на сцена, помисли си Улгаст, сцена за края на всичко живо и на спомените от живота. Вървеше през пропуканата бяла прах без посока, викаше и викаше името ѝ.

Навлезе сред дърветата, в гората. Къщата остана някъде зад него. Съмняваше се, че ще успее да намери пътя обратно, но нямаше значение. Краят беше дошъл, неговият край беше дошъл. Нямаше сили дори да се разплаче. Накрая, помисли си, всичко се свежда до избора на място. Извадилите късмет могат да си изберат място за умиране.

Намираше се над реката, над него беше луната, сред дървета с оголени клони. Свлече се на колене, седна, опрял гръб на едно от тях и затвори възпалените си очи. Над него клоните се раздвижиха необичайно, но това стигна смътно до сетивата му. Шумолене на тела сред дърветата. Някой нещо му беше споменал веднъж, преди много животи, за движение по дърветата нощем. Да си припомни смисъла на тези думи обаче изискваше усилие на волята, каквато той вече нямаше. Мисълта го напусна, сама.

Обзе го ново чувство, студено и окончателно, като отваряне на вратата в най-студения зимен час, в най-омиротвореното пространство сред звездите. Когато денят се роди, него вече нямаше да го има. Ейми, помисли си, когато звездите започнаха да падат, безброй и отвсякъде, а той се мъчеше да изпълни съзнанието си само с нейното име, името на дъщеря му, за да го спаси от живота му.

Ейми, Ейми, Ейми.

III

Последният град

2 Сл.В.[3]

Когато нежни гласове замират,

мелодията в паметта остава.

Дъхът на залинели теменуги

живее в спомена, що съживява.

Умрат ли розите, листа от рози

за ложето любимо са събрани.

Така и подир теб от твоите мисли

постеля ще си прави любовта ми.

Пърси Биш Шели

Когато нежни гласове замират

***** ОБЯВЯВАНЕ НА ЕВАКУАЦИЯ *****

от Командването на американските военни сили

Източна карантинна зона, Филаделфия, Пенсилвания

По заповед на ген. Травис Гълън, изпълняващ ролята на главнокомандващ армията и върховен командир на Източната Карантинна зона и Негова чест Джордж Уилкокс, кмет на град Филаделфия:

Всички малолетни деца на възраст между четири (4) и тринайсет (13) години, които пребивават в незаразените области, ОТБЕЛЯЗАНИ СЪС ЗЕЛЕНО, в границите на град Филаделфия и трите окръга западно от река Делауеър (Мотомъри, Делауеър, Бакс), да се регистрират задължително в държавната компания за междуградски железопътен транспорт АМТРАК, на гарата на 30-а улица за незабавно евакуиране.

Всяко дете ЗАДЪЛЖИТЕЛНО да носи със себе си:

• свидетелство за раждане, осигурителна карта или валиден американски паспорт;

• свидетелство за местожителство, като сметка за комунални услуги на името на родителите или на законен настойник, или валидна карта на бежанец;

• валиден имунизационен картон;

• настойник, който да присъства на процедурата по евакуацията.

Всяко дете МОЖЕ да носи:

• пакет с лични вещи, с размери 56 х 36 х 23 см. ЗАБРАНЕНИ СА НЕТРАЙНИТЕ МАТЕРИАЛИ (храна и вода ще бъдат осигурени във влака);

• спални чували или постелки.

ЗАБРАНЕНИ за внасяне на територията

на ЗОНИТЕ ЗА ИЗВЪРШВАНЕ НА ЕВАКУАЦИЯТА

и влаковете са следните предмети:

• огнестрелни оръжия;

• ножове и предмети с остриета, по-дълги от 7 сантиметра;

• домашни любимци;

• забранено е влизането на родители и настойници в АМТРАК, при гарата на 30-а улица;

• по възпрепятстващите евакуацията ЩЕ СЕ СТРЕЛЯ;

• при опит за качване на влаковете на лица без право на това ЩЕ СЕ СТРЕЛЯ.

Бог да пази народа на Съединените щати и на град Филаделфия!

Осемнайсет

От Дневника на Сара Фишър („Книга на Сара“)

Представена на Третата световна конференция по Северноамериканския период на карантина

Център за изучаване на човешките култури и конфликти

Университетът на Нови Южен Уелс, Индо-Австралийска Република

16-21 април 1003 Сл.В.

[Начало на откъса]

… беше хаос. И след толкова години е невъзможно да се забрави подобна гледка: хиляди хора, обзети от страх, притиснати към оградите, войниците и кучетата се опитват да ги успокоят, във въздуха се носят изстрели. Аз съм на не повече от осем години и държа куфарчето си, което мама ми опакова предишната вечер, докато през цялото време плачеше, защото знаеше какво означава. Знаеше, че ме изпраща и повече никога няма да се видим.

Скокливите бяха превзели Ню Йорк, Питсбърг, окръг Колумбия. Почти цялата страна, доколкото помня. Имах приятели в тези градове. Много неща не знаехме. Не знаехме какво се е случило в Европа, Испания ти Китай, но бях чула татко да разказва на други мъже на улицата как там вирусът действал различно, просто избивал всички, затова предполагам, че в този момент Филаделфия е последният град с хора в целия свят. Бяхме остров. Когато попитах мама за войната, тя ми каза, че скокливите някога са били хора като нея и като мен, но са били заразени. И аз бях болна, затова страшно се изплаших от думите ѝ, разревах се, помислих, че някоя сутрин ще се събудя и ще убия нея, татко и братовчедите си, както правеха скокливите. Тя ме прегърна и ми каза, не, Айда, това е друго, ти изобщо не си болна от това, сега се успокой и спри да плачеш, и се успокоих. Но дълго време не разбирах защо има война и войниците се появяват, ако хората се свлекат долу с хъркане или някакъв подобен звук от гърлото.

Наричахме ги скокливите. А не вампири, макар да бях чувала и тази дума. Братовчедът Терънс ми каза, че са такива. Показа ми ги в един негов комикс, но когато попитах татко за това и му показах картинките, той ми обясни, че не било така, вампирите били измислени, красиви хора в костюми, шапки и с обноски, а тези са истински, Айда. Не говорим за измислица. Наричат ги по най-различен начин, разбира се, хвърчащите, пушеците, пиячите, виралите и други подобни, но ние ги наричаме скокливите заради начина, по който нападат хората. Скачат отгоре им. Татко каза, че няма значение как ги наричаме, те си остават все същите копелета. Не се показвай навън, както казва армията, Айда. Учудих се, че говори така, защото татко е църковен настоятел в Американската методистка епископална църква и не го бях чувала да използва подобни думи. Най-страшно беше нощем, особено онази зима. Лампите вече не светеха както преди. Храна нямаше, освен тази, която ни даваха войниците, нямаше отопление, освен ако човек не намереше нещо, което да изгори. Слънцето залязваше и усещахме как страхът връхлита отгоре ни, захлупва ни като с капак. Не знаехме дали това няма да е нощта, в която скокливите ще ни нападнат. Татко беше заковал прозорците на къщата ни, по цели нощи седеше на кухненската маса с пистолет, на светлината от свещта, заслушан в радиото, може би си пийваше по малко. По време на службата си в Корпуса на морската пехота бил радист и разбираше от тези неща. Една вечер влязох в кухнята и го заварих да плаче. Ридаеше, заровил лице в шепи. Сълзите се стичаха по лицето му. Не знам какво ме е събудило, може би съм го чула, че плаче. Силен мъж беше моят татко и се засрамих, че съм го заварила в такова състояние. Казах, татко, какво има, защо така плачеш, изплаши ли се от нещо? А той поклати глава и ми отвърна, Бог вече не ни обича, Айда. Може да е заради нещо, което сме направили. Но той не ни обича. Той е високо и ни е изоставил. Тогава влезе мама и му каза, спри се, Мънроу, пиян си, и ме отпрати в леглото. Така се казваше татко, Мънроу Джаксън Трети. Майка ми се казваше Анита. Тогава не знаех, но може би в онази нощ, в която го сварих да плаче, той е чул за влака. Може да е плакал и по друга причина.

Само добрият Господ знае защо съхрани Филаделфия толкова време. Вече едва си я спомням другояче, освен като някакво чувство, което понякога ме спохожда. Незначителни спомени, как излизам вечер с татко за лед до ъгъла, приятелите ми от „Начално училище Джоузеф Панел“, момиченцето на име Шерийз, която живееше на ъгъла след нас. Потърсих я във влака, но не я открих.

Помня адреса ни: 2121, Уест Лейвиър. Имаше колеж наблизо, магазини и оживени улици с най-различни хора, които ходеха насам-натам ден след ден. Помня как веднъж татко ме заведе в центъра, извън нашия квартал, с автобус, за да видим украсените за Коледа витрини. Сигурно съм била на не повече от пет години по онова време. Автобусът мина покрай болницата, където работеше татко, правеше рентгенови снимки, което означаваше, че прави снимки на костите на хората. Работеше там от момента на уволнението си от армията и така се запознали с мама. Той винаги казваше, че това е идеалната работа за човек като него: да гледа на нещата от вътрешната им страна. Искал да стане лекар, но да прави рентгенови снимки било почти идеалният вариант. Пред магазина той ми показа витрините, всичките украсени за Коледа, с лампички и снежинки, елха и танцуващи играчки, елфи, северни елени и други подобни. Никога не съм била по-щастлива през живота си, само от тази толкова красива гледка, спрели се в студа, двамата заедно. Щяхме да вземем подарък на мама, каза ми татко, а голямата му ръка беше на главата ми, както обичаше да прави, шал или може би ръкавици. Улиците бяха пълни с хора, толкова много хора, всичките на различна възраст и различни на вид. Все още обичам да си спомням онзи момент, дори сега, да се връщам в мислите си към онзи ден. Вече никой не си спомня Коледа, но малко приличаше на сегашната Първа нощ. Не помня дали сме взели шал, ръкавици или нищо не сме взели. Вероятно сме взели подарък.

Всичко това е вече минало. Ами звездите? Понякога си мисля, че от Времето Преди най-много ми липсва гледката на звездите. От прозореца на моята спалня гледах над покривите на сградите и къщите, виждах звездите, тези мънички светлинки по небето, увиснали там, сякаш сам Бог ги е навързал за Коледа. Мама ми каза някои от имената им и как ако човек ги наблюдава известно време, започва да ги свързва в картинки, прости неща като предмети, хора и животни. Някога си мислех, че човек може да гледа звездите, сред които е Бог, точно там. Сякаш го гледа право в лицето. За да се види той, е необходим мрак. Може и да ни е забравил, а може и да не ни е. Може би ние сме го забравили, когато вече не сме били способни да виждаме звездите. И ако трябва да съм искрена, те са единственото, което ми се иска да видя отново, преди да умра.

Имаше и други влакове, така мисля. Чувахме за влакове, които тръгваха от всякакви места, как другите градове ги изпращали, преди скокливите да ги завладеят. Може би хората са си приказвали просто така, защото когато са уплашени, се залавят за всяко късче надежда. Не зная колко са успели да стигнат там, където са отивали. Някои тръгваха за Калифорния, други тръгваха за места, чиито имена вече не помня. Само за един чухме в онези първи дни. Преди Бродещите и Единствения закон, когато все още можехме да слушаме радио. Някъде в Ню Мексико, мисля, беше. Но нещо се случило с електричеството им и повече никога не чухме за тях. От онова, което научих от Питър, Тео и останалите, вярвам, че ние сме единствените оцелели.

Но за влака, Филаделфия и случилото се в онази зима искам да пиша. Хората преживяваха най-страшния период. Армията беше навсякъде, не само войници, но и танкове и други военни машини. Татко казваше, че са там, за да ни пазят от скокливите, но за мен те бяха само огромни мъже с оръжия, повечето бели, а татко ми повтаряше да гледам от светлата страна. Айда, нямай вяра на бял човек, така казваше, сякаш всички те са един и същи човек. Вероятно онзи, който чете тези редове, дори не разбира написаното от мен. Познавахме един човек, когото застреляха, само защото се опитал да улови куче. Сигурно си е мислил, че да яде кучешко е по-добре от нищо. Но армията го застреля и провеси тялото му на електрически стълб на Олни авеню с табела на гърдите: „Грабител “. Не знам какво се е опитвал да граби, освен едно куче, което сигурно е било полумъртво от глад и така или иначе е щяло да умре.

След това една нощ чухме силен гръм, а после втори и трети, а самолетите свистяха над главите ни. Татко каза, че взривяват мостовете, а на следващия ден имаше още самолети, миришеше на огън и на дим и разбрахме, че скокливите са наблизо. Цели квартали от града горяха. Легнах си, но не след дълго се събудих от кавга. Домът ни имаше само четири стаи и гласовете се чуваха: кихаш в едната стая и някой от другата ти казва наздраве. Чувах как майка ми плаче, баща ми ѝ казва, спри, трябва да го направим, бъди силна, Анита, такива неща ѝ говореше, а после вратата на стаята ми се отвори и на прага ѝ застана татко. Държеше свещ и за пръв път виждах такова изражение на лицето му. Сякаш е видял призрак, а призракът е бил самият той. Облече ме бързо с топли дрехи и ми каза, сега бъди послушна, Айда, вземи си довиждане с майка си. Тя дълго ме прегръща, така плачеше, че дори сега, след толкова много години, ми е мъчно да си го спомням. Видях малкото куфарче до вратата и попитах, отиваме ли някъде, мамо? Тръгваме ли си? А тя не ми отговори, само плачеше и ме прегръщаше, докато татко не ѝ каза да ме пусне. После двамата с татко излязохме. Само двамата.

Чак навън разбрах, че все още е нощ. Беше студено и ветровито. Падаха снежинки и реших, че вали сняг, но когато близнах ръката си, осъзнах, че е пепел. Миришеше на дим и от него ми лютеше на гърлото и ми пареше на очите. Вървяхме почти цялата нощ. Единственото движение по пътищата беше от военните камиони, някои от които имаха високоговорители и гласове предупреждаваха хората да не крадат, да запазят спокойствие при евакуацията. Имаше и хора, в началото не много, които постепенно се увеличаваха, докато изпълниха улиците, никой не продумваше и дума, но вървяха в същата посока като нас и носеха багажа си. Едва ли съм разбрала, че заминават само малките.

Още беше тъмно, когато стигнахме на гарата. Вече съм я споменавала веднъж-два пъти. Татко каза, че ще стигнем рано, за да избегнем опашките, но сякаш половината град беше решил същото. Дълго чакахме, но нещата взеха лош обрат, разбира се. Сякаш наближи буря, въздухът се нажежи и заприпуква. Хората бяха прекалено изплашени. Горяха пожари, скокливите приближаваха, така разправяха хората. Чувахме страшни взривове в далечината, като гръмотевици. Над нас бързо и ниско прелитаха самолети. Всеки път щом се появяваха самолети, ушите ни заглъхваха, а след секунда чувахме взрив, земята под краката ни се разлюляваше. Някои водеха със себе си деца, но не всички. Баща ми ме държеше здраво за ръка. В оградата имаше проход, през който войниците ни пропускаха вътре. Беше толкова тесен, че хората се притискаха, а аз едва дишах. Някои от войниците имаха кучета. Дръж се за мен, Айда, и не се пускай каквото и да става, каза татко. Дръж се здраво.

Приближихме се още и вече виждахме влака под нас. Стояхме на мост, под който бяха релсите. Опитах се да ги проследя с поглед, но не успях, много дълги бяха. Сякаш се протягаха безкрайно и влакът беше дълъг сто вагона. Дотогава не бях виждала подобен влак. Вагоните нямаха прозорци, а отстрани стърчаха огромни пръти, с провесени на тях мрежи, като криле на птица. На покрива имаше войници с огромни пушки и метални клетки, като онези за канарчета. Най-накрая реших, че са войници, защото носеха блестящи костюми, за да се предпазят от пожарите.

Не помня какво се случи с баща ми. Някои неща се изтриват от паметта, защото разумът не иска да се връща към тях, щом веднъж са приключили и са си отишли. Помня една жена, която имаше котка в кутията, и войник, който я питаше, госпожо, къде си мислите, че отивате с тази котка, а после събитията се случиха много бързо и вярвате или не, но войникът я застреля на място. Последваха и други изстрели, хората се дърпаха и блъскаха, пищяха, с татко ни разделиха. Когато посегнах към ръката му, него вече го нямаше. Тълпата се движеше като река и течението ѝ ме влачеше. Беше ужасно. Хората крещяха, че влакът не бил пълен, но все пак потеглял. Както можете да предположите, изгубих куфара си и си мислех за това, как съм изгубила куфара си и как татко здраво ще се ядоса заради това. Непрекъснато ми повтаряше, внимавай за вещите си, Айда, не бъди небрежна. Работим много, за да ги имаме, затова не се отнасяй към тях пренебрежително. Мислех, че съм загазила като никога, задето съм изгубила куфарчето, когато нещо ме прикова към земята и когато се изправих, видях, че около мен всички са мъртви. Имаше и едно момче, което познавах от училище. Викахме му Винсънт Дъвката, така го наричахме, защото все си навличаше беди, понеже обичаше да дъвче дъвка и непрекъснато беше с дъвка. Сега обаче имаше дупка в дясната част на гърдите си и лежеше по гръб на земята в локва кръв. От гърдите му кръвта продължаваше да изтича на малки мехурчета, като сапунена пяна във вана. Помня, че през ума ми мина, това е Винсънт Дъвката, който лежи там мъртъв. Куршум е пронизал тялото му и го е убил. Никога повече няма да се движи и да дъвче дъвка, нито пък да направи друго нещо, завинаги ще остане да лежи на това място с този незаличим от паметта израз на лицето.

Стоях още на моста над влака, хората започваха да скачат отгоре му. Всички пищяха. По тях стреляха много хора, някой им беше казал да стрелят по всички, без значение. Погледнах над ръба и видях струпаните трупове като дънери за огън, навсякъде имаше кръв, толкова много кръв, сякаш светът е получил пробойна.

Някой ме вдигна. Помислих, че е татко, най-накрая ме е намерил, но беше друг мъж. Дебел бял мъж с брада. Грабна ме през кръста и се затича към другата страна на моста, където имаше нещо като пътека сред бурените. Намирахме се на стената над линията, мъжът ме улови за ръце и ме провеси надолу, а аз си помислих, че ще ме пусне и аз ще умра като Винсънт Дъвката. Вдигнах поглед към мъжа. Никога няма да забравя очите му. Това бяха очите на човек, който знае, че вече е мъртъв. Този поглед заличава възрастта, хората вече са нито млади, нито стари, нито бели, нито черни, нито жени, нито мъже. Крещеше, някой да я вземе, някой да вземе това момиченце тук. Тогава някой се протегна и ме сграбчи за краката, дръпна ме и след това се озовах във влака, който се движеше. Там някъде вътре ме обхвана мисълта, че повече няма да ги видя никога, нито мама, нито татко, нито някой от хората, които познавах до този ден.

След това спомените ми са по-скоро усещания, отколкото случки. Помня как децата плачеха от глад, заради тъмното, жегата и миризмата на наблъсканите едно до друго тела. Отвън до нас стигаха изстрелите и усещахме през стените на вагоните топлината на пожарите, покрай които минаваше влакът, сякаш целият свят беше обгърнат от пламъци. Толкова се бяха нажежили, че при допир изгаряха ръката. Някои от децата нямаха повече от четири години, бяха почти бебета. Имахме двама Стражи във вагона с нас, мъж и жена. Хората мислят, че Стражите са били от армията, но всъщност се числяха към ФАИС. Помня, че го пишеше с жълти букви на гърба на якетата им. Татко имаше познати от Ню Орлиънс, където израснал преди службата в армията и винаги казваше, че ФАИС[4] означава „ФАНИ АПНИ И СЕ СТЕГНИ“. Не помня какво се случи с жената, но мъжът беше Първо семейство, един от Чоу. Ожени се за друга жена Стража, а след смъртта ѝ имаше още две други съпруги. Една от тях беше Мейзи Чоу, бабата на старата Чоу.

Влакът не спираше. При никакви обстоятелства. От време на време чувахме силен взрив и вагонът се разклащаше като лист от вятъра, но продължавахме да се движим. Един ден жената излезе от вагона, тръгна назад по влака, за да помогне на други деца и се върна разплакана. Чух я да казва на мъжа, че другите вагони зад нас вече ги нямало. Влакът бил така построен, че ако скокливите проникнат в един от вагоните, да го откачат и заради това сме чували онези взривове. Тогава някой вагон се откъсвал. И до ден-днешен не искам да мисля за тези вагони и децата в тях. Затова няма да пиша нищо повече за тях.

Онова, което бихте искали да разберете, е за момента, в който пристигнахме, а това си го спомням, понеже тогава намерих Терънс, моя братовчед. Не знаех, че е с мен във влака, бил в един от вагоните. Късмет, че не е бил в един от задните вагони, защото докато стигнем, бяха останали само три, два от които бяха почти празни. Намирахме се в Калифорния, така ни казаха Стражите. Калифорния не бил щат както преди, разказваха, а съвсем друга страна. Автобуси щели да ни посрещнат и да ни откарат на сигурно място в планината. Влакът забави скорост. Всички се страхуваха, но и вълнуваха, че ще слязат от влака след толкова много дни. Вратите се отвориха и светлината беше толкова силна, че всички закрихме лица с ръце. Някои от децата се разплакаха, защото помислиха, че са дошли скокливите, а някой каза, стига глупости, никакви скокливи няма. Отворих очи с облекчение и видях войник. Бяхме сред пустинята. Взеха ни, имаше много войници, както и редица паркирани в пясъка автобуси и хеликоптери, които се движеха над главите ни, вдигаха прах навсякъде около нас и бръмчаха страшно. Дадоха ни да пием студена вода. Никога преди и никога след това студената вода не ми се е услаждала така. Светлината беше толкова силна за очите ми, че ме болеше дори да се огледам, но тогава видях Терънс. Стоеше в прахта като нас и държеше куфарче и мръсна възглавница. Прегръщах го силно и дълго, както никое момче дотогава. Смеехме се, плачехме и си казвахме, виж се само. Не бяхме първи братовчеди, ами нещо като втори, доколкото си спомням. Неговият баща беше племенник на татко, Карлтън Джаксън. Карлтън беше оксиженист в корабостроителница. Терънс по-късно ми разказа, че баща му бил един от мъжете, които направили влака. Ден преди евакуацията чичо Карлтън завел Терънс в гарата и го вкарал в локомотива, близо до машиниста, наредил му да остане там. Стой там, Терънс. Слушай какво ти казва машинистът. Ето така се беше озовал с мен Терънс. Беше едва три години по-голям от мен, но по онова време изглеждаше още по-голям, затова му казах, ще се грижиш за мен, нали, Терънс? Кажи, че ще се грижиш. А той кимна и отвърна, да, ще се грижа, и удържа на думата си, грижеше се за мен до деня на своята смърт. Той беше първият Джаксън, който беше Глава на дом и от него води началото си Домът на Джаксън.

Качиха ни на автобуси. Щом Терънс беше тук, за мен вече всичко беше различно. Той ми позволи да легна на възглавницата му и аз спах с глава до него. Не знам колко дълго сме били в автобусите, но според мен пътуването не е продължило повече от ден. Преди да се усетя, Терънс ме будеше, събуди се, Айда, пристигнахме, събуди се, а аз веднага усетих колко различен е въздухът. Свалиха ни още повече войници и за пръв път видях стените, както и прожекторите над нас, поставени високо на стълбове, въпреки че все още беше ден и те не светеха. Въздухът беше свеж и прозрачен, толкова студен, че ние подскачахме и треперехме. Навсякъде имаше войници и камиони на ФАИС с всевъзможни размери с всякакъв товар: храна, оръжие, тоалетна хартия, дрехи, в някои имаше животни, овце, кози, коне, пилета в кафези, имаше дори кучета. Стражите ни подредиха в редици, записаха имената ни, дадоха ни чисти дрехи и ни заведоха в Убежището. Стаята, в която ни въведоха, беше онази, която всички познаваха, където и до ден-днешен спят малките. Избрах си легло до Терънс и го попитах за нещо, което ми се въртеше в ума, какво е това място, Терънс? Сигурно твоят татко ти е казал, щом е правил влака. За момент Терънс остана като замръзнал, а после отвърна, тук отсега нататък ще живеем. Прожекторите и стените ще ни пазят. Ще сме на сигурно от скокливите, на сигурно място, докато не свърши войната. То е като притчата за Ной, а това е Ноевият ковчег. Попитах го какво е ковчег, какви ги приказваш, ще видя ли пак мама и татко, а той отвърна, не знам, Айда. Но ще се грижа за теб, както ти обещах. На леглото от другата страна седеше момиченце, почти на моите години, което не спираше да плаче. Терънс отиде при нея и тихо я попита, как се казваш, ще се грижа и за теб, ако искаш, и думите му я успокоиха. Много красиво момиченце беше, виждаше се ясно, дори под мръсотията и парцаливите ѝ дрехи. Имаше най-красивото лице и коса, толкова светла на цвят и нежна като на бебе. Тя кимна и му отговори, да, ще се грижиш ли за мен и ако не те затруднява много, и за моето братче. И знаете ли какво, това момиченце, Люси Фишър, стана най-добрата ми приятелка и онази, за която Терънс се ожени по-късно. Брат ѝ се казваше Рекс, момченце, също толкова красиво като Люси, но мъжкия вариант на нейната красота. Предполагам, че ви е станало ясно, че от тогава насам семействата на Фишър и на Джаксън са свързани.

Никой не е казвал, че е моя работа да помня тези неща, но ми се струва, че ако аз не ги запиша, те ще потънат в забрава. Не само историята на нашето пристигане, но и споменът за онзи свят, светът от Времето Преди. В който се купуваха ръкавици или шал за Коледа, разхождахме се с татко в квартала и седяхме на прозореца в летните нощи, за да наблюдаваме как звездите изгряват. Те всичко вече са мъртви, разбира се, Първите. Повечето са мъртви толкова отдавна, или пък са обсебени, че никой вече дори не си спомня имената им. Когато си мисля за тези онези дни, чувството, което ме обзема, не е тъга. Малко тъга за близките, които вече не са сред нас, като Терънс, който беше обсебен на двайсет и седем години, Люси, която умря при раждане малко след това, и Мейзи Чоу, която живя доста време, но почина по начин, който просто не си спомням. Апендицит, май, или пък рак. Най-тежко е да си спомням за онези, които се предадоха. Онези, които отпуснаха ръце от тъга или страх, или просто от нежелание да носят тежестта на този живот. Тях сънувам. Сякаш са напуснали света някак недовършили пътя си и дори не знаят, че са го напуснали. Но предполагам, че това разбиране е част от старостта, когато си наполовина в този свят и наполовина в другия, а двата са смесени в ума ти. Не остана никой, който да си спомня името ми. Хората ме наричат Леля, защото не можах да имам свои деца, и предполагам, че това е добре за мен. Понякога ми се струва, че нося толкова много хора у себе си, че никога не съм сама. И когато си отида, ще взема всички тях със себе си.

Стражите ни казаха, че армията ще се върне и ще доведе още деца и войници, но така и не се случи. Автобусите и камионите се оттеглиха, а когато падна мрак, затвориха вратите и включиха прожекторите, толкова ярка беше светлината им, че закри звездите. Изумителна гледка. С Терънс излязохме да погледаме, треперейки от студ, и тогава разбрах, че думите му са истина. Тук щяхме да живеем отсега нататък. Заедно бяхме през Първата нощ, когато светнаха прожекторите и звездите угаснаха. И през всичките следващи години никога вече не видях онези звезди.

IV

Всички нащрек

Първа колония

Планините Сан Хасинто

Република Калифорния

91 Сл.В.

О, Сън, о, сладък Сън,

Любезни наш хранителю природен,

С какво те сплаших, та не искаш вече

Натежал върху морните ни клепки

Да потопиш ума ми във забрава?

Шекспир Хенри IV, част II

ДОКУМЕНТ НА ЕДИНСТВЕНИЯ ЗАКОН

С НАСТОЯЩИЯ ЗАКОН СЕ СВЕЖДА ДО ЗНАНИЕТО НА ЖИТЕЛИТЕ НА КОЛОНИЯТА СЛЕДНОТО:

Ние, ДОМЪТ, с цел да запазим ДОМАШНИЯ РЕД, да осигурим РАВЕН ДЯЛ и ЗАЩИТА на УБЕЖИЩЕТО, да установим ПОЧТЕНОСТ във всичко, което се отнася до РАБОТАТА и ТЪРГОВИЯТА, да осигурим ОБЩА ЗАЩИТА на КОЛОНИЯТА, нейните МАТЕРИАЛНИ АКТИВИ и ДУШИТЕ, които ще пребивават зад СТЕНИТЕ до ДЕНЯ НА ЗАВРЪЩАНЕТО, установяваме и създаваме този ДОКУМЕНТ НА ЕДИНСТВЕНИЯ ЗАКОН.

ДОМЪТ

ДОМЪТ ще се състои от най-старите членове на всяко от оцелелите ПЪРВИ СЕМЕЙСТВА (Патал, Джаксън, Молиноу, Фишър, Чоу, Къртис, Бойз, Норис), без да се изключват онези, които са се присъединили като второ семейство посредством брак, включително семействата на Бродещите; или в случай, че най-старият от оцелелите семейства отказва да служи, от друг представител на семейството.

ДОМЪТ ще се съветва със СЪВЕТА НА ЗАНАЯТИТЕ, за да наблюдава всички въпроси относно защитата, производството, осветлението и разпределянето на РАВНИТЕ ДЯЛОВЕ. ДОМЪТ ще има последна дума при всички спорове и ще взима решения в случай на ИЗВЪНРЕДНА СИТУАЦИЯ ЗА ГРАЖДАНИТЕ;

ДОМЪТ ще избере един от своите членове за ГЛАВА НА ДОМА, който единствен няма да е задължен да упражнява и втори ЗАНАЯТ.

СЕДЕМТЕ ЗАНАЯТА

Всички задължения в рамките на КОЛОНИЯТА, без да се включват СТЕНИТЕ, в това число ЕЛЕКТРОСТАНЦИЯТА, ТУРБИНИТЕ, ПАСИЩАТА и КЛАДЕНЦИТЕ, ще бъдат разделени на СЕДЕМ ЗАНАЯТА, които включват: Стража, Работници, Осветление и електричество, Животни, Търговия, Производство и Убежище — Медицински грижи.

Всеки от СЕДЕМТЕ ЗАНАЯТА („дейности“) ще се самоуправлява, ГЛАВИТЕ НА ЗАНАЯТИТЕ ще сформират СЪВЕТ НА ЗАНАЯТИТЕ и ще се отчитат пред ДОМА по начин, определен от ДОМА и по негово усмотрение.

СТРАЖАТА

СТРАЖАТА занапред ще се счита за един от СЕДЕМТЕ ЗАНАЯТА, равнопоставен с останалите и изпълняван от не по-малко от ПЪРВИ КАПИТАН, трима ВТОРИ КАПИТАНИ, петнайсет пълноправни стражи и известен брой, определени за вестители.

Всички ОГНЕСТРЕЛНИ ОРЪЖИЯ и СТРЕЛКОВИ ОРЪЖИЯ (лъкове, арбалети, ножове с остриета от над 10 см) в границите на СТЕНИТЕ на КОЛОНИЯТА, ще се съхраняват и държат в ОРЪЖЕЙНАТА, под наблюдението на СТРАЖАТА.

УБЕЖИЩЕТО

Всяко дете ще остане на сигурно място в УБЕЖИЩЕТО (Начално училище „Ф. Д. Рузвелт“), без да го напуска, до осемгодишна възраст и ще напусне границите му с настъпването на осмия му рожден ден, след което детето ще избере ЗАНАЯТ според нуждите на КОЛОНИЯТА и с одобрението на ДОМА и СЪВЕТА НА ЗАНАЯТИТЕ.

РАВНИЯТ ДЯЛ на детето след излизането му от УБЕЖИЩЕТО, от което то е част, се предава на ДОМА, за да го получи при своята ЖЕНИТБА.

Децата в УБЕЖИЩЕТО не бива да знаят нищо за света такъв, какъвто е извън стените на КОЛОНИЯТА, да не им се споменава нищо за ВИРАЛИТЕ, задълженията на СТРАЖАТА и събитието, известно като СТРАШНИЯ ВИРУСЕН КАТАКЛИЗЪМ. Всеки, който съзнателно дава такава информация на което и да е МАЛОЛЕТНО ДЕТЕ, подлежи на наказание ПРОКУЖДАНЕ ИЗВЪН СТЕНИТЕ.

ПРАВА НА БРОДЕЩИТЕ

БРОДЕЩИТЕ или душите, които не са от ПЪРВИТЕ СЕМЕЙСТВА, получават пълен РАВЕН ДЯЛ и не могат да бъдат лишени от тези дялове от когото и да било; изключение са неженените мъже, които избират да пребивават в БАРАКИТЕ с дяловете от техните ЗАНАЯТИ.

ЗАКОН НА КАРАНТИНАТА

Всяка душа, била от ПЪРВО СЕМЕЙСТВО или БРОДЕЩ, влязла във физически контакт с ВИРАЛ, трябва да остане под карантина за период не по-кратък от 30 дни.

Всяка душа, била тя поставена под карантина или свободна, която показва симптоми на ВИРАЛНА ИНФЕКЦИЯ, в това число, но не само, на: ПРИПАДЪЦИ, НЕПОНОСИМОСТ КЪМ СВЕТЛИНАТА, ПРОМЯНА НА ЦВЕТА НА ОЧИТЕ, ГЛАД ЗА КРЪВ ИЛИ СПОНТАННО РАЗСЪБЛИЧАНЕ, може да подлежи на незабавна изолация и/или на ЕКЗЕКУЦИЯ ПО МИЛОСТ от СТРАЖ.

Всяка душа, която отвори вратите било отчасти, било напълно, случайно или преднамерено, сам или заедно с други, между ВТОРИЯ ВЕЧЕРЕН и ПЪРВИЯ СУТРЕШЕН ЗВЪНЕЦ, подлежи на наказание чрез ПРОКУЖДАНЕ ИЗВЪН ВРАТИТЕ.

Всяка душа, която притежава, работи или насърчава работата с РАДИО или друго ИЗЛЪЧВАЩО СИГНАЛ УСТРОЙСТВО, подлежи на наказание ПРОКУЖДАНЕ ИЗВЪН ВРАТИТЕ.

Всяка душа, извършила престъпление, като убийство на друга душа, действие, определено като умишлено предизвикване на физическата смърт на друг без достатъчна провокация от заразяване, подлежи на наказание ПРОКУЖДАНЕ ИЗВЪН СТЕНИТЕ.

ЗАКОНЪТ Е ИЗДАДЕН И ПОДПИСАН

В ГОДИНАТА НА НАШЕТО ОЧАКВАНЕ,

17-а Сл.В.

Девин Данфорт Чоу

Федерална агенция по извънредните ситуации

Заместник Регионален Глава на Централната Карантинна зона

ГЛАВА НА ДОМ

Терънс Джаксън

Люси Фишър Джаксън

Портър Къртис

Лиъм Молиноу

Соня Патал Ливайн

Крисчън Бойс

Уила Норис Даръл

ПЪРВИ СЕМЕЙСТВА

Деветнайсет

В края на лятната вечер, в последните часове на стария си живот, Питър Джаксън, син на Деметриус и Прудънс Джаксън, Първо семейство, потомък на Терънс Джаксън, подписал Единствения закон, пра-пра-племенник на онази, която наричаха Леля, Последната от Първите; Питър от Душите, Мъж от Дните и Онзи, който Устоя, зае позиция на пътеката над Главната порта и зачака да убие брат си.

Беше на двайсет и една години. Пълноправен Страж, висок, въпреки че сам не се имаше за висок, с тясно и високо чело, здрави зъби и кожа с цвят на отлежал мед. Имаше очите на майка си, зелени, изпъстрени със златисти петънца, косата му, коса на истински Джаксън, корава и твърда, беше вдигната над челото му по маниера на Стражите, стегната в тесен, яйцевиден възел в основата на черепа с една-единствена кожена примка. От ъгълчетата на очите му, примижали на жълтеникавата светлина, се разперваше мрежа от повърхностни бръчици. В края на лявото му слепоочие имаше самотен подчертан кичур сива коса. Носеше овехтели панталони с разноцветни кръпки на коленете и седалището, пуловер от мека вълна, пристегнат в кръста, под който усещаше как тънкият ленен плат, напоен с миризливата пот от деня, стърже кожата му. Панталоните беше взел от Склада при Подялбата преди три сезона. Струваха му една осма. Свали цената на Уолт Фишър от една четвърт на една осма, смешна цена за чифт панталони, но така ги правеше работите Уолт, цената никога не беше каквато трябва. Крачолите им бяха по-дълги с цяла педя и се гънеха върху краката му. Носеше сандали от срязано платнище и стари гуми. В горещото време на годината винаги беше със сандали или бос, пазеше единствените си прилични обувки за зимата. Поставен под ъгъл срещу ръба на отбранителния насип, лежеше неговия лък, на кръста му в ножница от мека кожа имаше остър нож.

Питър Джаксън, двайсет и една годишен, въоръжен като Пълноправен Страж, стоеше на Стената, както беше правил и неговия брат, неговият баща и неговият баща преди това. Стоеше, за да даде Милост.

Беше шейсет и третият ден от лятото. Дните бяха все още дълги и сухи под безкрайното синьо небе. Въздухът ухаеше на хвойна и бор. Слънцето стоеше на две педи от хоризонта. Откъм Убежището беше прозвучал Първият вечерен звън, призоваващ нощната стража на Стената и стадото от Горното поле. Платформата, на която стоеше — една от петнайсетте платформи, разположени по протежението на пътеката, която обикаляше Стената, беше известна като Първа Огнева платформа. Обикновено на нея стоеше Първият капитан на Стражата, Со Рамирез, но тази вечер беше различно. Тази вечер, както и през изминалите няколко нощи, тук стоеше само Питър. Платформата беше пет квадратни метра, обградена от надвиснали стоманени кабели. От лявата страна на Питър на още трийсет метра се издигаше един от дванайсетте прожектора, редица от натриеви лампи в мрежа, които в този привечерен час бяха още тъмни. От дясната му страна, провесен над мрежите, беше кранът с неговата стрела, принадлежности и въжета. Питър щеше да го използва, за да се спусне до подножието на Стената, ако брат му се върнеше.

Зад него, в облак от шум, ухания и различни дейности, се простираше самата Колония с нейните къщи, обори, ниви, оранжерии и планински долчинки. На това място беше живял Питър през целия си живот. Дори сега, отвърнал лице, за да наблюдава как стадото се прибира у дома, можеше мислено да обходи всеки метър във въображаемата триизмерна карта с детайли от всяко сетиво: Дългата пътека от входа до Убежището, покрай Оръжейната с носещата се от нея мелодия на коване на метал и жегата от пещта; засетите с редове царевица и бобови растения по нивите, гърбовете на работниците, превити над черната земя, които оряха или копаеха, до тях овощната градина и оранжериите, чиито вътрешности бяха скрити от влажни изпарения; Убежището със зазиданите прозорци и редовете тел, които не успяваха да заглушат напълно гласовете на играещите във вътрешния двор Малки; Слънчевото място, обширна, полукръгла площадка, покрита с нагряващи се от слънцето камъни, където се провеждаха дните на занаятите и откритите събрания на Дома; кошарите и хамбарите, пасищата и кокошарниците, оживени от шума и миризмите на животните; Склада, където Уолт Фишър се разпореждаше с дрехи, храна, инструменти и гориво; мандрата, становете, водопроводните инсталации и жужащите пчелини; стария паркинг за камиони, където вече никой не живееше, и зад него, покрай последните къщи от Северния квартал и заслона на Работниците, в основата на отрязъка от северните и източните стени в областта на вечно хладната сянка, хранилището на батерии и генераторите, три сиви грамади от бръмчащ метал, покрити с плътни намотки от жици и тръби, все още крепящи се на хлътнали колела от камиони, докарали ги в планината във Времето Преди.

Стадото беше изкачило възвишението. Питър наблюдаваше отгоре, докато се приближаваха: блъскаща се, блееща маса, изляла се като течност нагоре по хълма, следвана от шестима ездачи, високо изправени на конете си. Стадото се движеше вкупом към него, през пролука в огневата линия, копитата им вдигаха облак от прах. Докато ездачите преминаваха през поста, всеки отсечено кимна на Питър в знак на приветствие, както го бяха правили всяка от шестте вечери.

Не размениха нито дума. Лош късмет беше, както и на Питър беше известно, да се говори с някого, който чака, за да окаже Милост.

Един от ездачите се отдели: Сара Фишър. Сара беше сестра по занятие. Лично майката на Питър я беше обучила. Но като мнозина други, и тя вършеше повече от една задача. Сара беше създадена за езда, стройна и силна, с гъвкави движения на седлото, бърза и ловка с юздите. Облечена беше както всички ездачи с хлабав плетен пуловер, пристегнат в кръста, над панталони от изпъстрен с кръпки деним. Русата ѝ коса, изсветляла още повече от слънцето, беше отрязана късо до раменете и вързана назад. Един изскубнал се кичур се люлееше над хлътналите ѝ тъмни очи. Предпазен кожен ръкав за лъкове обвиваше лявата ѝ ръка от лакътя до китката. Самият лък беше дълъг около метър и се спускаше диагонално през гърба ѝ като самотно, полюляващо се крило. Устрем, петнайсетгодишният ѝ скопен кон, се славеше с това, че предпочита нея пред всички останали ездачи, вирваше уши и размахваше опашка към всеки друг, който се опиташе да го язди. Но не и към Сара, на нейните команди той отговаряше с охотна грация. Сякаш конят и ездачката споделяха мислите си и се превръщаха в едно същество.

Докато Питър наблюдаваше, тя отново премина през портата, в насрещна посока на движението, и излезе на открито. Видя какво я е привлякло: агънце, родено през пролетта, което се беше отлъчило, подлъгано от избуяла трева точно след огневата линия. Сара пресече пътя на животното, скочи на земята и с бързи и сръчни движения обърна агнето по гръб, овърза краката му три пъти. Последните овце от стадото вече преминаваха през вратата. Размътена вълна от коне, овце и ездачи се насочваше по пътеката, която следваше извивката на западната стена към кошарите. Сара се изправи и вдигна лице към мястото, където стоеше Питър. Погледите им бързо се срещнаха през пролуката. При други условия тя щеше да се усмихне. Питър гледаше как тя притисна агънцето до гърдите си и го метна през гърба на коня, задържа го със здрава ръка, а самата тя със замах се метна на седлото. Втора среща на погледите, достатъчно дълга, за да предаде съобщение: И аз се надявам Тео да не дойде. И преди Питър да размисли над погледа ѝ, Сара смушка с пети коня си и бързо мина през вратата, като го остави сам.

Защо ли го правеха? Питър се чудеше, както беше размишлявал върху това през всичките шест нощи на пост. Защо се връщаха у дома онези, които бяха обсебени? Каква сила пораждаше загадъчния импулс да се върнат? Някакъв последен, меланхоличен спомен за човека, който са били? Да не би да се връщаха у дома, за да се сбогуват? Виралът, казваха, беше същество без душа. Когато Питър навърши осем и го пуснаха от Убежището, Учителката, на която се падаше това задължение, му обясни всичко. В кръвта на тези същества имало мъничко създание, наречено вирус, който им открадвал душата. Вирусът попадал у тях чрез ухапване, обикновено по врата, но невинаги, а щом влезело в човека, душата си отивала, оставало тялото да се лута завинаги по земята. Човекът, който преди са били, вече не съществувал. Така стояха нещата в света, такава беше единствената истина, от която произхождаха всички останали истини. Питър можеше при желание да започне да се чуди и кое кара дъжда да вали, но все пак, застанал на пътеката в сгъстяващия се здрач в седмата и последна нощ на Милост, след която брат му щеше да бъде обявен за мъртъв, името му гравирано на Камъка, а притежанията му откарани в Склада, за да бъдат закърпени, поправени и отново разпределени при Подялбата, той мислеше за това. По каква причина един вирал го теглеше към дома, щом нямаше душа?

Слънцето вече се спускаше на педя от хоризонта и бързо слизаше към извитата линия, където хълмистите подножия на планината се снишаваха към долината. Дори посред лято дните завършваха по този начин, като гмуркане. Питър прикри очи срещу блясъка. Някъде там, зад огневата линия, с нейните напосоки насечени дървета, пасищата на Горното поле и бунището с неговия ров и купчини, обраслите с ниски гори хълмове зад него, лежаха руините на Лос Анджелис, а още по-нататък беше невероятното море. Когато Питър беше Малък и все още живееше в Убежището, научи за него в библиотеката. Макар много отдавна още да беше взето решение, че повечето от книгите, оставени от Строителите, нямаха никаква стойност и създаваха възможност да объркват Малките, които не трябваше да знаят нищо за виралите или какво се е случило със света от Времето Преди, няколко бяха останали. Понякога Учителката им четеше от тях истории за деца и лунапаркове, за говорещи животни, които живеели в гората, или пък им позволяваше да си изберат сами книга, да разгледат картинките и да прочетат, каквото успеят. Океаните около нас беше любимата книга на Питър, която той винаги си избираше. Овехтяла книга, с мирис на овлажнели страници, хладна на допир, с нагъната жълта лепенка, която придържаше разкъсания шев на страниците. На корицата стоеше името на автора, Ед Тайм-Лайф, а вътре удивителните страници се редяха заедно с картинки, снимки и карти. На една карта пишеше Светът и представяше всичко, а повечето от Светът беше вода. Питър помоли Учителката да му прочете имената: Атлантически, Тихи, Индийски и Арктически океан. Часове наред седеше на килимчето си в Голямата стая, а книгата лежеше в скута му. Той разгръщаше страниците, с поглед, прикован към сините пространства на картите. Светът, заключи той, беше кръгла, голяма кръгла топка, носеща се от небето капка роса, и всичката вода бе свързана. Пролетните дъждове и зимните снегове, водата, която течеше от помпите, дори облаците над главите им, всичко това беше част от океаните — но къде беше океанът? Питър попита един ден Учителката дали може да го види. Учителката само се разсмя, както винаги, когато започнеше да задава много въпроси, и разсея безпокойствата му с поклащане на глава. Може и да има океан, а може и да няма. Това е само книга, малки ми Питър. Недей да се тревожиш за разни океани и други такива.

Бащата на Питър обаче беше виждал океана: неговият баща, великият Деметриус Джаксън, Глава на Дома, също и чичото на Питър, Уилем, Първи Капитан на Стражата. Двамата бяха предвождали Дългите походи и бяха стигнали по-далече от всеки друг от Деня. В източна посока, към утринното слънце, и на запад, към хоризонта, и още по-нататък, в празните градове от Времето Преди. Баща му винаги се връщаше с разкази за великите и страховити гледки, които е видял, но никоя от тях не беше по-удивителна от океана, на място, наречено Лонг Бийч. Представете си, разказваше на двама им бащата на Питър, понеже и Тео беше там, двамата братя Джаксън, седяха на малката кухненска маса в часа на бащиното си завръщане, прехласнати, попиващи думите му като вода, представете си място, където земята просто свършва, а от това място нататък е само безкрайна прииждаща синева, сякаш небето е поставено върху земята. А в него са потънали ръждясалите корпуси на огромните кораби, хиляди и хиляди кораби, като цял един потънал свят от човешки творения, стърчащи от океана, додето поглед стига. Баща им не беше от словоохотливите. Говореше с твърде пестеливи фрази, по същия начин споделяше и привързаността си. Поставяше ръка на рамото с добре премереното смръщване при одобрение и стегнатото кимване на брадичката, които при него вършеха по-голяма част от говоренето. Но историите за Дългите походи го караха да се разприказва. Застанете ли на ръба на океана, казваше баща им, може да почувствате величавостта на света, колко тих и пуст е, колко е самотен, няма нито мъж, нито жена, които да го погледнат или да произнесат името му през всичките тези години.

Питър беше на четиринайсет, когато баща му се върна от морето. Както всички мъже от рода Джаксън, включително по-големия му брат Тео, Питър беше чиракувал за Страж с надеждата някой ден да се присъедини към баща си и чичо си в Дългите походи. Но това така и не се случи. На следващото лято съгледваческа част попаднала в засада на място, което баща му наричаше Милагро, дълбоко в източните части на пустинята. Три души били обсебени, сред които тази на чичо Уилем, и това сложи край на Дългите походи. Хората казваха, че се случило по вина на баща му, че се е отдалечил твърде много, твърде много рискове е поел и за какво? От години не бяха получавали вест или новина от другите Колонии. Последната Колонията Таос беше паднала преди повече от осемдесет години. Последното им предаване, преди Разделянето на Занаятите и Единствения Закон, когато все още било позволено използването на радио, съобщавало, че електростанцията им спира да работи и прожекторите им угасват. Несъмнено са били превзети като всички останали. На какво ли е разчитал Демо Джаксън, като е напуснал сигурността на прожекторите за цял месец? Какво се е надявал да намери, там из мрака? Имаше още хора, които приказваха за Деня на Завръщането, когато армията щяла да се върне и да ги намери, но в нито едно от странстванията си Демо Джаксън не беше открил и следа от армията. Нямаше вече армия. Толкова много мъже бяха загинали, за да научат нещо, което всички вече знаеха.

Истина беше, че бащата на Питър се завърна променен от последния Дълъг поход. Носеше огромна, тъжна умора, сякаш изведнъж остарял с цели години. Сякаш част от него беше останала в пустинята с Уилем, за когото Питър знаеше, че баща му обича най-много, повече от Питър, Тео и дори от майка им. Баща им се отказа от службата си в Дома, отстъпи мястото си на Тео, започна да язди сам, като оставяше стадата при първите светлини, връщаше се минути преди Втория вечерен звън. Никога никому не каза къде ходи, поне доколкото Питър знаеше. Попита майка си, но тя само каза, че баща му отделя известно време за себе си. Когато бил готов, щял да се върне при тях.

Сутринта на последната езда на баща му Питър, по онова време вестител на Стражата, седеше на пътеката близо до Главната порта, когато видя, че баща му се готви да излиза. Прожекторите тъкмо бяха угаснали, всеки миг щеше да прозвучи Сутрешният звънец. Нощта беше тиха, час преди зазоряване беше навалял лек сняг. Зората бавно настъпваше, сива и студена. Докато стадото се събираше на изхода, бащата на Питър се показа на своя кон, едрата и пъстра кобила, която винаги яздеше, насочи се надолу по трасето. Конят се наричаше Диамант, заради белега на челото, единично бяло петно под свистящата грива на дългия ѝ кичур над челото. Не беше точно бърза кобила, казваше баща му, но вярна и неуморима, а и бърза, щом се налага. И докато наблюдаваше баща си да държи юздите ѝ, застанал в задната част на стадото, в очакване портите да се отворят, Питър видя Диамант да пристъпва бързо, да удря с копита в снега. От ноздрите ѝ излизаха струи пара и се виеха като спирали от дим около продълговатата ѝ муцуна със съсредоточено изражение. Баща му се приведе и я погали по врата. Питър видя как устните му се движат, шепнеше ѝ нещо, някакво нежно насърчение.

Когато Питър мислеше за тази сутрин преди пет години, продължаваше да се чуди, дали баща му е знаел, че е там, че го наблюдава от хлъзгавата, заснежена пътека на Стената. Но той така и не вдигна поглед към него, нито пък Питър беше направил нещо, за да предупреди баща си за своето присъствие. Наблюдаваше го как говори с Диамант, как гали шията ѝ с успокояваща ръка, и си спомни думите на майка си, разбра, че тя казва истината. Баща му сега отделяше време за себе си. Винаги в последните мигове преди Сутрешния звънец Демо Джаксън вадеше компаса от торбичката на кръста си, отваряше го и го разглеждаше, после го щракваше, докато известяваше излизането си на Стражата: „Един излиза!“, провикваше се той с дълбок, гърлен глас. „Един да се върне!“, отвръщаше му пазачът на изхода. Винаги един и същ ритуал, съблюдаван най-старателно. Но не и онази сутрин. Чак след като портите бяха отворени, баща му беше преминал и насочил Диамант към електростанцията, далече от пасищата, когато Питър осъзна, че баща му не носи лък, че ножницата на колана му е празна.

Тази нощ Вторият звънец прозвуча без него. Както Питър скоро щеше да научи, баща му взимал вода при електростанцията по пладне и за последно бил видян да излиза изпод турбините към откритата пустиня. Прието беше, че една майка не може да стои на пост и да чака собствените си деца, нито съпруга своя съпруг и макар че не беше записано никъде, задължението по оказването на Милостта се падаше естествено по линия на бащите, братята и най-големите синове, които изпълняваха този дълг от Деня насам. Така че Тео беше седял на пост и чакал техния баща, както Питър сега стоеше и чакаше Тео, както някой, може би син, щеше да стои за Питър, ако един ден се наложи.

Защото ако човекът не намереше смъртта си, ако го обсебеха, той винаги се връщаше у дома. След три дни, пет или дори седмица, но никога по-късно. Повечето бяха Стражи, които предприемаха пътувания за събиране на вещи и дрехи или пътувания до електростанцията, случваше се да са ездачи със стадото или пък екипи от Работници, които излизаха навън, за да секат дърва, да ремонтират, да изнесат боклука към бунището. Хора биваха убивани или обсебвани дори посред бял ден, човек никога не беше в безопасност, щом вирали са се спотаили и дебнат. Най-младата завърнала се у дома, за която знаеше Питър, беше малкото момиченце на Бойз, Шарън? Шари? На девет години, обсебена в Тъмната нощ. Останалите от семейството ѝ били избити на място, или по време на самото земетресение или при последвалата го атака. Тъй като от нейното семейство не беше останал никой, който да извърши това отвратително задължение, беше го направил чичото на Питър, Уилем, Първи капитан. Мнозина, също като момиченцето на Бойз, бяха напълно обсебени до момента на завръщането си, други се появяваха на средата на своето преобразяване, болни и треперещи, разкъсващи дрехите си, докато се клатушкаха пред погледа. Онези, отдавна обсебените, бяха най-опасни, доста бащи, синове и чичовци бяха убити така. Не оказваха съпротива. Повечето заставаха пред портите, примигваха в светлините и очакваха изстрела. Питър предполагаше, че част от тях продължава да си спомня, че са били хора, и тази част стигаше, за да пожелаят смъртта си.

Баща му така и не се завърна, което означаваше, че е мъртъв, убит от виралите някъде из Земите на мрака, в място, наречено Милагро. Баща им твърдеше, че там е видял Бродник, самотна фигура, която се целела в лунните сенки, точно преди виралите да нападнат. По това време Домът, дори Старият Чоу, се беше обявил против Дългите походи, а бащата на Питър остана в немилост и се отказа от своите тайнствени, самотни експедиции извън Стената, движеше се в разширяваща се орбита, която дори тогава се беше сторила на Питър като подготовка за някакъв финал, но никой не му повярва. Толкова дръзко твърдение беше това за Бродника. Несъмнено е било резултат от желанието на Демо Джаксън да продължи да язди по походи, затова е твърдял толкова абсурдни неща. Последният дошъл Бродник беше Полковника, преди почти трийсет години, а той вече беше старец. С дългата си бяла брада и обветрено лице, кафяво и потъмняло като щавена кожа, изглеждаше стар колкото Стария Чоу или дори самата Леля, Последна от Първите. Самотен Бродник, след толкова години? Невъзможно.

Дори Питър не знаеше какво да мисли, след като изминаха шест дни.

Сега, докато стоеше на пост на пътеката на Стената в здрача, Питър се улови, че му се иска майка му да беше все още жива, както често му се случваше, за да поговори с нея за тези неща. Тя се разболя само сезон след последния поход на баща му, болестта я връхлетя с такава постъпателност, че отначало Питър дори не забеляза дълбоката ѝ и дрезгава кашлица, отслабването ѝ. Като медицинска сестра вероятно е разбирала какво се случва, как ракът, отнел мнозина, е свил смъртоносно гнездо у нея, но беше избрала да крие новината от Питър и Тео, доколкото е възможно. Накрая от нея не беше останало много, само тънка кожа върху костите, която се бореше за глътка въздух. Всички се съгласиха, че да си умре човек в леглото, както беше умряла Прудънс Джаксън, е добра смърт. Но Питър беше прекарал с нея предсмъртните ѝ часове и знаеше колко ужасно беше за нея, колко мъчително. Такова нещо като добра смърт нямаше.

Слънцето вече се скриваше зад хоризонта, разпръскваше последните си златисти лъчи над долината отдолу. Небето беше станало тъмносиньо, поглъщаше тръгналата от изток тъмнина. Питър усети как застудява, бързо и решително. За миг сякаш всичко застина в пулсираща неподвижност. Мъжете и жените от нощната смяна вече се качваха по стълбата: Йън Патал, Бен Чоу, Гълън Строс, Съни Грийнбърг и всички останали, на брой петнайсет, с лъкове и арбалети, провесени на гърбовете им. Викаха един към друг, докато удряха и звъняха надолу по пътеките на стената към огневите постове. Алиша отсечено даваше заповеди отдолу, като караше вестителите да тичат бързо. Гласът на Алиша беше малка, но достатъчно истинска утеха. Тъкмо тя беше стояла на пост до Питър през всичките нощи на очакване, без да се отдалечава, за да знае, че е наблизо. А ако Тео се върнеше, Алиша щеше да слезе с коня си надолу по Стената с Питър и да направи каквото се полага да бъде направено.

Питър вдъхна дълбоко и задържа вечерния въздух. Звездите, разбра той, скоро щяха да изгреят. Леля често беше говорила за звездите, както и баща им, обсипвали небето като блестящи песъчинки, имало повече звезди, отколкото души са живели някога, невъзможно било да бъдат преброени. Когато баща им заговореше за тях и започнеше да им разказва истории за Дългите походи и какво е видял, сиянието на звездите засилваше в погледа му.

Питър обаче нямаше да види звездите тази нощ. Отново се чу звънецът, две силни отеквания и Питър чу Со Рамирез да вика отдолу: „Освободете вратите! Освободете вратите за Втория звънец!“ Почувства треперене дълбоко под себе си, когато тежестите се разместиха. С метално проскърцване високите двайсет и дебелите половин метър врати започнаха да се плъзгат по улеите в стената. Питър вдигна арбалета си от платформата и тихо си пожела сутринта да го завари неизползван. Прожекторите светнаха.

Двайсет

Дневник на Стражата

Лято 92

Ден 41: Няма следа.

Ден 42: Няма следа.

Ден 43: 23:06: Единичен вирал е забелязан на 200 м, ОП 3. Не се е доближил.

Ден 44: Няма следа.

Ден 45: 02:00: Ято от 3 при ОП 6. Една цел се откъсва и се насочва към Стената. Изстреляни са стрели от ОП 5 + 6. Целта се оттегля. Последващ контакт няма.

Ден 46: Няма следа.

Ден 47: 01:15: Вестителят Кип Даръл докладва за движение на огневата линия СЗ между ОП 9 и ОП 10, непотвърдено от Страж на пост, официално вписано като няма следа.

Ден 48: 21:40: Ято от 3 при ОП 1,200 м. Една цел се приближава на 100 м, но се оттегля без схватка.

Ден 49: Няма следа.

Ден 50: Няма следа: 22:15: Ято от 6 на ОП 7. Кратко преследване, без приближаване. 23:05: Ято от 3 при ОП 3. 2 мъжки, 1 женска. Схватка, 1 УО. Обектът е убит при мрежите от Арло Уилсън с помощта на Алиша Донадио, 2-ри Кап. Трупът е предаден на Работниците. Предадено е на екипа Работници да поправят процеп колкото връх на пръст при ОП 6. Прието от Фин Даръл за Р.

През този период: 6 контакта, 1 непотвърден, 1 УО. Без убити или обсебени души.

С уважение и почит към Дома,

С. К. Рамирез, Първи Капитан

В допълнение, че всяко отделно появяване може основателно да бъде вместено в рамка от събития, изчезването на Тео Джаксън, Първо Семейство и член на Дома, Втори Капитан от Стражата, може да се определи като започнало дванайсет дни по-рано, сутринта на петдесет и първия ден от лятото, след нощ, в която един вирал беше убит в мрежите от Стража Арло Уилсън.

Нападението дойде рано вечерта от юг, близо до Огнева Платформа Три. Питър стоеше на поста си на отсрещната страна на периметъра на Колонията и не видя нищо. Научи чак в ранните сутрешни часове, когато застъпващият наряд се събира при вратата.

Нападението протекло по най-често срещания начин, така както се случва почти всеки сезон, но най-често през лятото. Ято от трима, двама мъжки и една огромна женска, Со Рамирез считаше, а останалите се съгласиха с нея, че вероятно е било същото ято, което на два пъти е засичано в предишните пет вечери да дебне около огневата линия. Често се случваше, на откъслечни етапи, разделени от няколко нощи. Група вирали се появяваше на границата на осветената площ от прожекторите, сякаш проучваше защитата на Колонията, след това минаваха две нощи без никаква следа от тях, после отново се появяваха, този път по-близо, един можеше и да се приближи толкова, че да стрелят по него, но винаги се оттегляха, а на третата нощ нападаха. Стената беше толкова висока, че и дума не можеше да става и най-силният вирал да я прескочи само с един скок. Единственият начин да се качат по нея беше, като използват пролуки между плочите, като се захващат за тях с пръстите на краката си. Огневите платформи с провесените стоманени мрежи бяха разположени над тези пролуки. Всеки вирал, който стигнеше до там, обикновено оставаше заслепен от прожекторите, ставаше муден, губеше ориентация, много от тях просто се оттегляха. Онези, които не го правеха, се оказваха провесени с главата надолу под мрежите, като даваха на Стражата много добра възможност да ги застреля в уязвимото място с арбалет, а ако не успееше, да ги удари с нож. Много рядко вирал преминаваше мрежата. За пет години на стената Питър го беше виждал само веднъж. Затова пък случеше ли се, това неизменно означаваше, че Стражът е мъртъв. След това оставаше само да се разбере доколко омаломощен е виралът от светлината на прожекторите, колко време ще отнеме на Стражата да го свали и колко хора ще умрат, преди това да се случи.

Ятото онази нощ се беше насочило право към Шеста Платформа. Щастливо предположение или пък по време на предишните си две появявания са открили незабелязана пролука под платформата, пукнатина не по-широка от половин сантиметър, причинена от неизбежните завъртания на платформата. Горе се изкачи само една женска, подробност, която на Питър се стори любопитна, защото разликите между двата пола бяха толкова незначителни, че почти нямаха значение: виралите не се възпроизвеждаха, доколкото знаеха. Женската беше огромна, цели два метра. Най-отличителният ѝ знак беше кичурът бяла коса. Дали този кичур означаваше, че е била стара, преди да бъде обсебена, или пък беше симптом на някаква биологична промяна, настъпила в годините след това — считаше се, че виралите са безсмъртни, или пък почти — невъзможно беше да се каже. Но дотогава никой не беше виждал вирал с коса. Тя използва пролуката и бързо се изкачи до основата на мрежата. Обърна се, отскочи назад от стената в пространството и се залови за отсрещния ръб на арматурата. Всичко се разигра за около две секунди. Провиснала вече на двайсет метра от земята, тя оттласна тялото си с бързо и мощно движение, прелетя покрай и над мрежата и се залови с краката си, подобни на грабливи нокти, за ръба на платформата, където Арло Уилсън беше насочил арбалета си към гърдите ѝ и стреля в нея, но не уцели уязвимото място.

На засилващата се утринна светлина Арло разказа тези събития на Питър и останалите с пространни подробности. Като повечето мъже от Уилсън, Арло най-много от всичко обичаше добрата история. Не беше Капитан, но изглеждаше като такъв: едър мъж с гъста брада, силни ръце и сърдечно отношение, което излъчваше уверена сила. Имаше брат близнак, Холис, с когото си приличаха като две капки вода, с тази разлика, че лицето на Холис беше гладко избръснато. Съпругата на Арло, Лей, беше от Джаксън, братовчедка на Питър и Тео, което ги правеше братовчеди и с Арло. Понякога вечер, когато не беше на пост към Стражата, Арло сядаше под прожекторите на Слънчевото място и свиреше на китара за всички, стари народни песни от книгите, оставени им от Строителите, или пък отиваше в Убежището и свиреше на децата, докато те се приготвяха да си лягат, забавни, измислени песнички за прасенце на име Една, което обичало да се въргаля в калта и по цял ден да яде детелини. Сега, когато самият Арло имаше свое Малко в Убежището — скимтящо вързопче на име Дора, се подразбираше, че той ще служи още най-много две години на Стената, преди да слезе долу и да се захване с друга, по-сигурна работа.

Това че Арло е записал на своята сметка убийството на вирала, се считаше за въпрос на късмет, както и сам той бързо посочи. Всеки от тях можеше да е разпределен на Шеста платформа. Со обичаше да мести хората, затова човек никога не знаеше коя нощ на коя платформа ще е. И все пак ставаше дума за нещо повече от късмет, Питър го знаеше, какво като скромността на Арло му пречеше да го каже. Колко Стражи се бяха смразявали в такъв момент, а Питър, който никога не беше виждал вирал от толкова близо — убивал беше само задрямали вирали посред бял ден, — не можеше да бъде сигурен, че и той няма да се смръзне. Затова, ако тук имаше намесен късмет, тогава късмет беше за всички, че там се е случил Арло Уилсън.

След тези събития Арло беше сред групата, която се събираше при изхода, част от наряда за събиране на доставки, който заминаваше към електростанцията, за да смени екипа по поддръжката и да попълнят запасите. Стандартен отряд от шестима: по двама стражи отпред и отзад и между тях, носени от муле, членовете на екипа на Работниците, които наричаха гаечните ключове. Тяхната работа беше да поддържат вятърните турбини, които захранваха прожекторите. Третото муле, женско, теглеше малка каруца с провизии, най-вече храна и вода, но също инструменти и кожи с мазнина. Мазнината се правеше от смес от царевично брашно и претопена овча мазнина. Рояк мухи вече се въртеше около каруцата, привлечени от миризмата.

В последните минути преди Сутрешния звънец двама гаечни ключове, Рей Рамирез и Фин Даръл, преглеждаха щателно провизиите им, а Стражите чакаха на седлата на животните си. Тео, командващият офицер, зае първа позиция, близо до Питър. Отзад бяха Арло и Маусами Патал. Маусами беше Първо семейство, баща ѝ Санжай беше Глава на Дома. Но предишното лято тя се беше събрала с Гълън Строс и така стана една от Строс. Питър все още не проумяваше станалото. От всички точно Гълън: доста приятно момче, но имаше нещо у него, мъглявина някаква, сякаш дадена съществена съставка не е успяла да се вкорави напълно. Гълън Строс беше нещо като свой приблизително точен образ. Може и да беше заради кривогледия му поглед, с който поглеждаше към човек (всички знаеха, че не е добре с очите), или пък заради разсеяния му вид. Но каквато и да беше причината, изглеждаше като последния човек, който Маусами би избрала. Тео никога не беше говорил по този въпрос много-много, но според Питър брат му се беше надявал някой ден той да се събере с Маусами. Тео и Маусами бяха израснали заедно в Убежището, излязоха от него в една и съща година, заедно постъпиха направо в Стражата и новината за брака с Гълън много нарани Тео. Дни наред след обявяването той се мръщеше, едва промълвяваше по някоя дума. Когато най-накрая Питър повдигна темата, Тео само каза, че го е приел, според него чакал прекалено дълго. Искал Маусами да е щастлива. Ако Гълън е този, който може да я направи щастлива, така да бъде. Тео не беше човек, който ще се разприказва за такива неща дори със собствения си брат, затова Питър спря да го разпитва. Но докато говореше с него, Тео не го гледаше в очите.

Такъв си му беше обичаят на Тео, приличаше на баща им. Сдържан човек, говореше повече с мълчанието си, отколкото с думите си. И когато в последвалите дни Питър си припомняше онази сутрин при портата, се чудеше дали е имало нещо необичайно у брат му, някакъв знак, че може би е предчувствал, както баща им, изглежда, беше предчувствал съдбата, която го очаква, че тръгва за последен път от Колонията. Но нищо не откриваше; всичко през онази сутрин беше както обикновено, обичайният наряд за събиране на провизии, Тео предвождаше групата на своя кон и подръпваше юздите с обичайното си нетърпение.

Чакаше звънеца, който щеше да обяви заминаването, конят му нетърпеливо мърдаше под него, Питър беше потънал в размисли, чак по-късно щеше напълно да проумее смисълът им. Вдигна очи и видя Алиша, запътила се пеша от Оръжейната, целеустремено и бързо. Очакваше да спре пред коня на Тео, двамата Капитани да се посъветват, вероятно да обсъдят събитията от нощта и възможността да предприемат лов на пушеци, да изтребят останалата част от ятото, но не стана така. Тя подмина Тео и се насочи към края на групата.

— Забрави, Маус — остро каза Алиша. — Никъде няма да ходиш.

Маусами се огледа изумено, но Питър разбра, че изумлението ѝ е престорено. Всички казваха, че Маусами за свой късмет прилича на майка си, имаше нейното нежно, овално лице, гъста черна коса — развържеше ли я, падаше на раменете ѝ като тъмна вълна. По-тежка беше от всяка друга жена, но повечето от теглото ѝ беше мускули.

— Какви ги приказваш? Как така?

Алиша стоеше под тях е ръце на стройните си хълбоци. Дори на хладната сутрешна светлина косата ѝ, която тя носеше вързана назад в дълга опашка, блестеше с наситен медночервен цвят. Както винаги носеше три ножа на колана си. Всички се шегуваха, че все още с никого не се е събрала, защото спи с ножовете си.

— Защото си бременна — заяви Алиша, — затова така.

За миг групата смаяно замръзна притихнала. Питър не се сдържа, обърна се на седлото си и погледът му се стрелна към корема на Маусами. Дори и да беше бременна, все още не ѝ личеше, макар да беше трудно да се различи изпод широката плетена дреха. Погледна към Тео, чийто поглед беше безизразен.

— Я виж ти — каза Арло. Усмивката му остана скрита в брадата му. — Чудех се кога ли вие двамата ще се наканите на тази работа.

Страните на Маусами поаленяха.

— Кой ти каза?

— А според теб?

Маусами отмести поглед.

— Рояци![5] — изруга тя. — Ще го убия, кълна се.

Тео се извърна на коня си, за да погледне към Маусами.

— Гълън има право, Маус. Не мога да позволя да яздиш.

— Той пък какво разбира? Цяла година се мъчи да ме махне от Стената. Не може да го направи.

— Не го прави Гълън — намеси се Алиша, — ами аз. Вече си вън от Стражата, Маус. Толкова, край на историята.

Зад тях стадото се спускаше по отъпканата пътека. След няколко минути се оказаха заобиколени от шумния хаос на животните. Питър гледаше към Маусами и се мъчеше да си я представи като майка, но не му се удаде. Обикновено щом забременееше, жената слизаше от стената, дори много мъже го правеха, щом жените им забременееха. Само че Маусами беше Страж до мозъка на костите си. Стреляше по-добре от половината мъже и запазваше хладнокръвие при опасностите, движенията ѝ бяха спокойни и целенасочени. Като Диамант, помисли си Питър. Пъргава, щом се налага да е пъргава.

— Трябва да се радваш — каза Тео. — Това е добра новина.

На лицето ѝ се четеше отчаяние. Питър видя сълзи да напират в очите ѝ.

— Стига, Тео. Можеш ли наистина да си ме представиш как се въртя около Убежището и плета бебешки терлици? Ще полудея.

Тео протегна ръка.

— Маус, чуй…

Маусами рязко се отдръпна.

— Тео, престани — извърна лице, за да избърше очи с опакото на китката си. — Добре, стига. Край на забавата. Щастлива ли си, Лиш? Стана на твоето. Тръгвам.

И след тези думи се отдалечи на коня си.

Когато се отдалечи достатъчно, за да не може да чуе, Тео хвана с ръце седлото и погледна към Алиша, която бършеше нож в подгъва на пуловера си.

— Знаеше, че можеше да почакаш, докато се върнем.

Алиша сви рамене.

— Малкото си е Малко, Тео. Познаваш правилата, както и всички останали. А и честно, малко съм ѝ ядосана, че не ми е казала. Такова нещо не остава в тайна. — Алиша бързо завъртя ножа около показалеца си и го върна в ножницата. — Така е най-добре. Тя ще се оправи.

Тео се намръщи.

— Не я познаваш като мен.

— Няма да споря с теб, Тео. Вече говорих със Со. Край на въпроса.

Стадото вече ги повличаше напред. Сутрешният сумрак се беше превърнал в спокойна светлина. Всеки момент щеше да се чуе Сутрешният звънец и вратите да се отворят.

— Трябва ни четвърти човек — каза Тео.

На лицето на Алиша засия усмивка.

— Странно, че го споменаваш.

Алиша ножовете. Последната от Донадио, която всички наричаха Алиша Ножовете. Най-младият капитан от Деня.

Алиша беше една от Малките, когато родителите ѝ загинаха в Тъмната нощ. От този ден нататък я беше възпитавал Полковникът, взел я под крилото си, сякаш е негово собствено дете. Съдбите им бяха неразделно свързани, понеже който и да беше Полковникът, а около личността му се носеха какви ли не сказания, той беше направил от Алиша свое подобие.

Историята на Полковника беше неясна, повече мит, отколкото факти. Просто един ден се беше появил от синевата на Главната порта, с празна пушка и дълга огърлица от проблясващи, остри предмети, които се оказаха зъби — зъби на вирали. Дори и да е имал друго име, никой не го научи, беше си Полковника. Някои твърдяха, че е оцелял от селищата Байа, други — че принадлежал на група скитащи ловци на вирали. Дори Алиша да знаеше истинската история, на никого не беше я разказала. Остана неженен и живееше в усамотение в малка хижа, която собственоръчно построи от изхвърлени боклуци под източната стена. Отклоняваше всички покани да се присъедини към Стражата, вместо това избра да работи в пчелина. Ширеха се слухове, че има таен изход, който използвал да се измъква крадешком от Колонията преди зазоряване, за да лови вирали на изгрев-слънце. Но всъщност никой никога не го беше виждал да го прави.

Имаше и други като него, мъже и жени, които по една или друга причина оставаха без семейства и живееха сами, а и Полковникът би могъл да се измъкне в отшелническата си анонимност, да не бяха събитията от Тъмната нощ. Питър беше едва шестгодишен по онова време, не беше сигурен дали спомените му са истински, или са разкази от други, украсени от собственото му въображение през годините. Сигурен беше обаче, че помни самото земетресение. Земетресения се случваха непрекъснато, но не и като онова, което разтърси планината в онази нощ, докато децата се готвеха да си лягат: единичен, мощен трус, последван от цяла минута люлеене, силно, сякаш земята се разтваря. Питър помнеше безпомощността си, докато се изправя, подхвърлен като лист от вятъра, а после виковете и писъците. Учителката крещеше ли, крещеше, избухналият шум, вкусът на прах в устата, когато западната стена на Убежището се срути. Земетресението се случи по залез-слънце, електрическата мрежа се повреди, първият вирал навлезе в периметъра, можеха единствено да осветяват огневата линия и да се оттеглят в останките на Убежището. Мнозина от загиналите бяха уловени в останките от техните къщи и там намерили смъртта си. До сутринта бяха загубени 162 души, между тях цели девет семейства, както и половината стадо, повечето пилета и всички кучета.

Мнозина от оцелелите дължаха живота си на Полковника. Той сам беше излязъл от сигурността на Убежището, за да търси оцелели. Пренесе много от ранените на гърба си, занесе ги в Склада, където организира отбранително укрепление, и удържа натиска на виралите цяла нощ. В тази група бяха Джон и Ейнджъл Донадио, родителите на Алиша. От почти две дузини спасени от него хора единствени те починаха. На сутринта, покрит с прах и кръв, Полковникът беше влязъл в руините на Убежището, уловил Алиша за ръка, заявил „Аз ще се грижа за това момиче“ и излязъл, повел за ръка Алиша. Никой от присъстващите в помещението възрастни не събрал достатъчно сили да му възрази. Събитията през нощта я направили сираче, както и много други деца, а Донадио били Бродещи, не Първо семейство. Щом някой искал да се грижи за нея, желанието му изглеждало разумно. Но било и истина, или повечето хора говорели така тогава, че като му оставили момиченцето, те изпълнили повелята на съдбата, действията им били като уреждане на космически дълг. Считали — или така изглеждало — Алиша за негова.

В колибата на Полковника под Стената и после, докато растяла, в тренировъчните ями, той я научил на всички умения, придобити в Земите на мрака. Не само как да се бори и да убива, но и как да се предава. А точно това трябвало да направи човек, когато идва виралът, научил я Полковника, трябва да си кажеш: Вече съм мъртва. Момиченцето добре усвоило уроците му. На осемгодишна възраст я взеха да чиракува в Стражата, бързо се отличи пред всички с уменията си да стреля с лък и нож, а на четиринайсет вече беше на пътеката на Стената, работеше като вестител, движеше се между огневите платформи. Една нощ ято от шестима вирали, които винаги се движеха в брой, кратен на три, се приближила откъм южната стена, точно когато Алиша се спуснала към пътеката на стената към тях. Като вестител, Алиша не трябвало да влиза в схватка, трябвало само да тича и да вдигне тревога. Вместо това тя хвърлила нож по първия и го убила, уцелен право в уязвимото място, измъкнала арбалета си и свалила втория по време на скока му. Третият убила с нож отблизо, използвала тежестта на тялото му, за да го забие под гръдната му кост, докато се хвърлял отгоре ѝ, толкова близо били лицата им, че можела да усети дъха на мрака, плиснал се отгоре ѝ, докато умирал. Останалите трима избягали, махнали се от стената и се стопили в мрака.

За първи път чували за някой, който да е убил трима по този начин, без чужда помощ. Не и петнайсетгодишно момиче. От този ден нататък Алиша стоеше на Пост като част от Стражата. Когато навърши двайсет, получи ранг Втори капитан. Всички очакваха, че когато Со Рамирез се оттегли, Лиш ще заеме мястото на Първия. След онази нощ винаги носеше три ножа едновременно.

Разказа на Питър как е станало, късно една вечер под светлината на прожекторите, докато двамата стояха на Стража. При третия вирал се случило, тогава се предала. Въпреки че Алиша беше командир на Питър, между тях се изгради връзка, която промени въпроса за йерархията. Затова той знаеше, че му го разказва не поучително, а защото са приятели. Не при първия, нито при втория, разказа му тя, ами при третия. Тогава разбрала с ясна категоричност, че вече е мъртва. И най-странното било, че щом го осъзнала, лесно извадила втория нож. Изчезнал целият ѝ страх. Ръката ѝ намерила ножа, сякаш той искал да бъде намерен, и когато създанието се хвърлило отгоре ѝ, тя си мислела само, Добре, на̀ ти. Щом аз ще си тръгвам от света, най-добре е да те взема с мене на това пътешествие. Сякаш вече било истина, сякаш вече го била направила.

Стадото вече беше заминало, когато Алиша се върна с коня си, малка платнена торба и манерка за вода, провесена от седлото. Алиша не живееше в нормален дом, имаше много празни къщи, но тя предпочиташе да се прислонява в малката метална колиба под Оръжейната, където имаше легло и малко свои вещи. Питър никога не беше я виждал да спи повече от два часа един след друг и ако се наложеше да тръгне да я търси, Оръжейната беше първото място, на което трябваше да погледне. Винаги беше на Стената. Преметнала дълъг лък, по-лек от арбалет и по-удобен за носене при езда, но не носеше предпазник, лъкът беше за показ. Тео предложи да ѝ отстъпи първата позиция, но Алиша отклони предложението и зае мястото на Маусами отзад.

— Не се притеснявай за мен. Излизам да се поразходя — каза тя и насочи коня си към мястото до Арло. — Този поход е твой, Тео. Няма смисъл да объркваме реда на командването. Пък и с радост ще пояздя до едричкия ни приятел там отзад. Бъбренето с него ще ми пречи да задремвам.

Питър чу как брат му въздъхна. Знаеше, че понякога Тео трудно издържа Алиша. Трябва да бъде по-предпазлива, казваше често Тео на Питър и беше прав. Самоувереността ѝ граничеше с безразсъдство. Тео се обърна на седлото си, погледът му подмина Фин и Рей, които бяха проследили цялата ситуация с безмълвно безразличие. Това си беше работа на Стражите, кой с кого да язди. Какво ги засягаше тях?

— Съгласен ли си, Арло? — попита Тео.

— Че как, братовчеде!

— Знаеш ли, Арло — каза Алиша, бодрото ѝ настроение прозвуча в гласа ѝ, — все ми е било чудно. Вярно ли е, че Холис си е обръснал брадата, за да може Лей да ви различава?

Всеизвестно беше, че като младежи двамата братя Уилсън често си бяха разменяли приятелките, както се твърдеше, без никой да ги хване.

Арло се усмихна многозначително.

— Трябва да питаш Лей.

Времето за разговори беше приключило, закъсняваха. Тео даде заповед, докато наближаваха вратата, чуха зад себе си вик.

— Спрете! Спрете при вратата!

Питър се обърна и видя Майкъл Фишър да тича към тях. Майкъл беше Първи инженер по електричество и осветление. Като Алиша, и той беше млад за занаята си, само на осемнайсет. Но всички мъже от Фишър бяха инженери, а Майкъл беше обучен от баща си веднага след като излезе от Убежището. Никой всъщност не разбираше какво правят инженерите. Осветлението и Електричеството бяха открай време най-специализирания от всички занаяти, освен факта, че благодарение на тях прожекторите светеха, генераторите жужаха, електричеството се изкачваше по планината, подвигът им изглеждаше едновременно чудодеен и напълно обикновен. В крайна сметка прожекторите светваха всяка вечер.

— Добре че не ви изпуснах — спря, за да успокои дишането си. — Къде е Маус? Мислех, че тръгва с вас.

— Ти не се притеснявай за това, Верига — обади се Алиша отзад. Лешниковата ѝ кобила на име Омега риеше с копита земята, нетърпелива да се впусне в езда. — Тео, не може ли да тръгваме вече?

По лицето на Майкъл се изписа раздразнение. В такива моменти очите му святкаха изпод сламенорусата коса, бледите му страни поаленяваха и той придобиваше дори още по-младежки вид от онзи, който имаше. Не каза нищо, протегна ръка и подаде предмета, който носеше със себе си, правоъгълник от зелена пластмаса, с проблясващи метални точици, изпъстрили повърхността му.

— Добре — каза Тео и обърна ръка, за да го огледа, — предавам се. Какво разглеждам?

— Нарича се дънна платка.

— Ей — провикна се Алиша, — внимавай какво говориш.

Майкъл се обърна към нея.

— Знаеш ли, няма да ти навреди, ако понаучиш защо и как светят прожекторите.

Алиша сви рамене. Взаимната им неприязън с Майкъл беше стара. Двамата непрестанно се джафкаха.

— Натискаш копчето и светва. Какво му е неясното?

— Стига, Лиш — каза Тео. Обърна поглед към Майкъл. — Не ѝ обръщай внимание. От тези неща ли ти трябват?

Майкъл посочи платката, за да му покаже.

— Виждаш ли това тук? Малкото черно квадратче? Това е микропроцесор. Няма значение какво прави. Само гледай за същите цифри, ако можеш, но всичко, което завършва на девет, трябва да свърши работа. Може и да успееш да намериш напълно същата в почти всеки компютър, но хлебарките ядат лепилото, затова се помъчи да намериш някоя чиста и суха. Опитай южния край на търговския.

Тео огледа платката още веднъж, преди да я пусне в чантата си.

— Добре. Това не е пътуване за събиране, но ако можем да се справим, ще го направим. Нещо друго?

Майкъл се намръщи.

— Ядрен реактор ще ни е от полза. Или триста кубически метра отрицателно йонизиран водород в протонна батерия.

— О, за бога — простена Алиша, — говори човешки, Верига. Никой не знае какво, по дяволите, говориш. Тео, не можем ли вече да потегляме?

Майкъл стрелна за последно Алиша с раздразнение, преди отново да погледне към Тео.

— Само дънната платка. Вземи колкото можеш, помни какво казах за лепилото. Ами Питър?

Вниманието на Питър беше насочено към отворената порта, където на сутрешната светлина над хълма към Горното поле се издигаше висок облак прах. Но не мислеше за стадото. Мислеше за Маусами, паниката, която се изписа по лицето ѝ, когато брат ѝ посегна към нея, сякаш се страхува да не я докосне, сякаш нямаше да го понесе.

Отърси се от образа и погледна към Майкъл, който стоеше под него.

— Сестра ми помоли да ти предам нещо — каза Майкъл.

— Сара ли?

— Само, нали знаеш — каза Майкъл и неловко присви рамене. — Да се пазиш.

До електростанцията имаше четирийсет километра, почти цял ден езда. Час след като излязоха, групата се умълча, дори Арло се унесе от жегата и предстоящия ден. Участъци от пътя надолу по планината бяха унищожени, трябваше да спрат и да водят за ръка животните през тях. Мазнината се размириса, Питър се радваше, че язди напред, извън миризмата ѝ. Слънцето се издигаше високо, жареше и въздухът не се дишаше, никакъв повей на вятъра не се усещаше. Пустинята блестеше под тях като нажежен метал.

По пладне спряха да отпочинат. Екипът на Работниците напои животните, докато другите заеха позиции около група скали над каруцата, Тео и Питър от едната страна, Арло и Алиша от другата, за да огледат редица дървета.

— Виждаш ли там?

Тео използваше бинокъл и сочеше към сянката на дърветата. Питър засенчи очи с ръка от блясъка.

— Нищо не виждам.

— Потърпи.

Тогава Питър го видя. На двеста метра от тях, почти неразличимо движение, само шумолене сред клоните на висок бор, едва доловимо посипване на иглички, полетели към земята. Питър пое въздух, пожела си да няма нищо. Тогава отново го видя.

— На лов е, крие се в сянката — каза Тео. — Сигурно е катерица. Няма какво друго да намери из тези места. Трябва здраво да е огладнял кучият син, за да се появи посред бял ден.

Тео изсвири продължително и протяжно, през зъби, сигнал към останалите. Алиша рязко се обърна при звука. Тео посочи с два пръста към очите си, после насочи пръст към редицата на дърветата. Вдигна ръка, свита като въпросителна: Виждаш ли го?

Алиша отвърна със събран юмрук. Да.

— Да вървим, братко.

Спуснаха се по скалите и се срещнаха при каруцата, където Рей и Фин бяха разпръснали торбите с мазнина, дъвчеха сухар и си предаваха пластмасова бутилка с вода помежду си.

— Можем да го накараме да се измъкне от там с едно от мулетата — бързо предложи Алиша. С дълга пръчка започна да чертае в земята пред краката си. — Сменете водата с мазнината, приближаваме я на стотина метра към дърветата, ще видим дали ще клъвне. Вероятно вече я е подушил. Ще поставим три позиции тук, тук и тук — начерта го в прахта — и ще го спипаме с арбалетите. На слънчевата светлина ще е лесна плячка.

Тео се намръщи.

— Това не е лов на пушеци, Лиш.

Рей и Фин за пръв път погледнаха от каруцата.

— Какви ги говорите — попита Рей, — вие сериозно ли? Колко са там?

— Не се притеснявайте, тръгваме си.

— Тео, само един е — настоя Алиша. — Не можем да го оставим просто там. Стадото е на само, колко, десет километра?

— Можем и ще го направим. Където има един, има и повече. — Тео изви вежди към Рей и Фин. — Готови ли сте да тръгваме.

— На кого му пука? — Рей припряно се надигна от пода на каруцата. — Рояци, никой нищо не ни казва. Да се махаме оттука.

Алиша задържа погледа си върху тях, с прекръстени на гърдите ръце. Питър се почуди колко ли е ядосана. Но тя сама го беше казала на излизане: йерархия на командването.

— Добре, ти командваш, Тео — каза тя.

Продължиха пътя си. Докато стигнаха подножието на планината, вече беше средата на следобеда. Последният час вървяха и пред очите им се виждаше редицата турбини, стотици пръснати из равнината на Сан Джорджо Пас, като гора със сътворени от човека дървета. От другата страна в маранята проблясваше втора планинска верига. Духаше горещ, сух вятър, който отвяваше думите още щом бъдат произнесени и правеше разговорите невъзможни. С всеки метър, с който се спускаха, въздухът се нажежаваше все повече. Сякаш яздеха из пещ на ковачница. Пътят приключваше в стария град Банинг. От там се отправиха към вътрешността покрай Източния път и още десет километра към електростанцията.

— Всички нащрек — надвика Тео воя на вятъра. Още веднъж огледа местността с бинокъла. — Да се приближим. Лиш начело.

Питър усети остро пробождане на гняв, беше на втора позиция, той трябваше да излезе начело, но не каза нищо. Изборът на Тео щеше да изглади отношенията между него и Алиша и докато стигнат до електростанцията, отново щяха да са приятели. Тео ѝ подаде бинокъла, Алиша смушка с пети коня си и бързо препусна петдесет метра напред, а червената ѝ опашка се вееше на слънцето. Без да се обръща, вдигна отворената си ръка, после я свали с изпъната длан успоредно на земята. Изсвири тънко през зъби. Чисто. Напред.

— Да вървим — каза Тео.

Питър почувства потрепване в гърдите, а сетивата му, доскоро притъпени от дългата, монотонна езда надолу по планината, се събудиха за заобикалящата го местност, все едно виждаше сцената от няколко ъгъла едновременно. Тръгнаха напред с равна стъпка, лъковете им в готовност. Говореше само Фин, който скочи от каруцата и поведе мулето с ръка, като тихо мърмореше успокоителни думи. Вървяха по отъпкана пътека сред пясъка, разрушена от годините и миналите по нея каруци. Питър усещаше като прозвънване в периферията на сетивата си всеки звук или движение от околностите: тихото виене на вятъра през счупен прозорец, парче плющящо платнище, окачено на върха на прът, проскърцването на метална табела с отдавна заличен надпис, мятаща се насам-натам над помпите за гориво в стар гараж. Подминаха купчина ръждясали коли, полуизгорели и нахвърляни на куп. Няколко къщи, затрупани от дюните, стигащи почти до стрехите им. Подобен на пещера метален заслон, избелял и пробит, от които излизаше гукане на гълъби.

— Всички нащрек — повтори Тео. — Да преминем оттук.

Напредваха в тишина към центъра на града. Тук сградите бяха по-внушителни, на три или четири етажа, макар че много от тях бяха разрушени, помежду зееха пролуки и изпълваха улицата с купища боклуци. Коли и камиони бяха паркирани под най-различни ъгли по протежение на пътя, някои от вратите бяха отворени — мигът, в който шофьорите им бяха замръзнали във времето, но другите, запечатани под нажеженото пустинно слънце, бяха изсушени трупове, които наричаха съсухрените: разпарчетосани кости стояха над таблата или притиснати към прозорците, сгърчените им форми почти не приличаха на човешки останки, да не бяха някой и друг кичур сплъстена коса, все още привързан с панделка, или проблясващият метал на часовник върху изтляла ръка, която и след почти сто години стискаше скоростния лост на камиона, потънал до върховете на гумите си. Всичко беше замръзнало и удавено в тишина като в гробница, непокътнато от Времето Преди.

— Тръпки ме побиват — мърмореше Арло. — Все се заричам да не поглеждам и все не мога да се удържа.

Когато приближиха надлеза на магистралата, Алиша рязко спря. Обърна се с вдигната ръка и бързо препусна към тях.

— Трима сънливи отдолу. Висят от гредите от другата страна на отводнителната тръба.

Тео прие новината безизразно. За разлика от самотния вирал, който бяха засекли на планинския път, не можеше и дума да става да се изправят срещу цяло ято толкова късно през деня.

— Трябва да заобиколим. Каруцата няма да се справи без рампа. Лиш, съгласна ли си?

— Спор няма. Събираме се и продължаваме.

Свърнаха на изток, като следваха посоката на магистралата от разстояние сто метра. Слънцето се издигаше на четири педи. Вървяха напряко. Бавно напредваха с каруцата през откритата територия. Следващият вход с рампа беше на два километра.

— Никак не ми се иска да го призная — тихо каза Тео на Питър, — но Лиш има право. След като се върнем, се налага да съберем ловна група и да прочистим ятото.

— Ако все още са там.

Тео замислено се мръщеше.

— Там ще са. Отделил се пушек, който лови катерици, е едно. Това е друго. Знаят, че използваме този път.

Какво знаеха пушеците и какво не знаеха, винаги стоеше под въпрос. Дали бяха създания с истински инстинкт, или можеха да мислят? Можеха ли да изграждат план и стратегия? Ако беше вярно последното, не следваше ли от това, че по някакъв начин все още бяха хора? Хората, които някога са били, преди да бъдат обсебени? Имаше много неизвестни. Защо например някои от тях се доближаваха до Стената, а други не; защо отлъчилият се, който бяха видели на пътя, рискуваше да ловува на дневната светлина; дали нападенията им бяха просто случайни събития, или пък ги подтикваше друго; особеният начин, по който се движеха, винаги на групи от по трима, движенията на телата им, съгласувани с тези на останалите, като римувани стъпки; дори броят на дебнещите навън в мрака оставаше неизвестен. Истина беше, че съчетанието от прожекторите и Стената беше опазила Колонията повече от сто години. Строителите, изглежда, добре са разбирали врага си или поне достатъчно добре. И все пак, докато наблюдаваше как някое ято се движи на границата между светлината и мрака, преди да се оттегли към незнайното място, на което се отправяха, Питър често изпитваше отчетливо усещане, че наблюдава едно-единствено същество, че това същество е живо, с жива душа, независимо какво казваше Учителката. Той разбираше смъртта, тялото беше едно с душата приживе и връзката между тях се късаше в смъртния час. Предсмъртните часове на майка му го бяха научили. Звуците от нейните последни, накъсани хрипове, а после внезапният покой: той знаеше, че жената, която някога е била, си е отишла. Как може някое същество да продължи без душа?

Стигнаха до рампата. В подножието на хълмовете на север, Питър различаваше в мъглявината на носещия се във въздуха прахоляк, дългия нисък силует на огромен търговски център. Питър беше ходил до него вече три пъти за събиране на вещи, събрали бяха почти всичко полезно, но търговският беше толкова обширен, че все още се намираха полезни неща. Стоките на магазини от различни марки за дрехи или предмети бяха събрани, както и повечето магазини, в южния край на атриума, но имаше и огромни супермаркети с прозорци, които даваха някаква защита, и други, чийто достъп отвън беше така премислен, че позволяваше при опасност човек да се измъкне бързо. В тези супермаркети все още се намираха полезни вещи, като обувки, сечива и съдове. Хрумна му, че може би трябва да понаобиколи оттам, за да потърси нещо за Маус, за бебето, сигурно и Тео мислеше същото. Само че сега нямаха никакво време за това.

Над пясъка в основата на рампата висеше табела, извита от неудържимите ветрове:

жду щатс 10 Е

П лм ингс 25

Ин ио 55

Алиша се върна назад към тях.

— Отдолу всичко е чисто. Най-добре да се качваме.

Пътят беше приличен, отново минаха успешно. В прохода духаше нажежен вятър. Кожата и очите на Питър пламнаха, сякаш всеки миг щеше да се възпламени. Осъзна, че не е уринирал, след като бяха спирали да поят конете, и си напомни да пие от манерката. Тео оглеждаше територията напред с бинокъла, едната му ръка хлабаво държеше юздите. Бяха достатъчно близо и Питър виждаше турбините подробно, за да различи коя се върти и коя не. Опита се да преброи онези, които се въртяха, но бързо изгуби броя им.

Сянката над планината започна да пада над долината, докато се отдалечаваха от Източния път. Най-после видяха мястото, към което се бяха запътили: бетонен бункер, наполовина вкопан под нивото на долината, с високи ограждения, напрежението по които изпепеляваше всеки, който се допре до тях, а зад тях основната част на електроцентралата, огромна ръждива на цвят тръба, която се издигаше на фона на планината, стена от бял камък, образуваща естествена барикада. Тео слезе от коня и взе провесения на врата му кожен ремък, на който държеше ключа. Ключът отваряше метален панел на стълб. Имаше два подобни панела от всяка страна на оградата. В тях имаше бутон, който контролираше напрежението, и друг, с който се отваряше вратата. Тео изключи тока и отстъпи, докато вратата отвори.

— Хайде.

Малък подслон с корита за конете и помпа беше прилепен към станцията и засенен с метален покрив. Всички пиха жадно, като оставиха водата да тече по брадичките им, обливаха с шепи изпотените си коси, после оставиха Фин и Рей да наглеждат животните и отидоха до капака. Тео отново измъкна ключа. Металът прозвъня, докато ключалките се отключваха. Всички влязоха.

Посрещна ги вълна от студен въздух и привичното метално бучене на охладителната система. Питър потрепери от внезапния студ. Самотна крушка, защитена с клетка, осигуряваше единственото осветление на металната стълба, която водеше надолу под земята. На дъното имаше втори капак, полуотворен. Зад него беше помещението за управление на турбината, а още по-надолу имаше бараки, кухня и помещения за складиране и екипировка. Отзад достъпна рампа извеждаше навън, имаше обор, където нагласиха конете и мулетата за през нощта.

— Има ли някой вкъщи? — провикна се Тео. Побутна с крак и отвори вратата — Здравейте!

Никакъв отговор.

— Тео… — каза Алиша.

— Знам — отвърна Тео. — Необичайно е.

Минаха предпазливо през капака. На дълга маса в центъра на стаята за управление имаше куп разтопени свещи от пчелен восък и останките на набързо оставено хранене: кутии с паста, чинии със сухари, мазен железен тиган, който, изглежда, беше съдържал печено. По всичко личеше, че никой не се е докосвал до храната от ден и повече. Арло замахна с нож към тигана и от него излетяха рояк мухи. Въпреки бученето на вентилаторите, въздухът беше застоял и миришеше тежко на мъже и нагорещена изолация. Единствената светлина, бледожълто сияние, идваше от измервателните уреди от контролното табло, което контролираше електрическото напрежение. Над тях имаше часовник, който показваше 18:45.

— И къде са, по дяволите? — попита Алиша. — Пропускам ли нещо, или почти е време за Втори звънец?

Насочиха се към бараките и складовите помещения, където се потвърди онова, което вече знаеха: електростанцията беше празна. Изкачиха се по стълбите и се върнаха към късната жега на деня. Рей и Фин чакаха под сянката на заслона на обора.

— Някой има ли представа къде може да са се дянали? — попита Тео.

Фин беше навил на топка ризата си, за да я натопи в коритото, и мокреше гърдите и ръцете си.

— Една от каруците за сечива липсва. И едно женско муле — наклони глава, обърна поглед към Рей, после отново към Тео, сякаш казваше, Ето я теорията. — Може още да са навън сред турбините. Зандър понякога обича да си играе на криеница.

Зандър Филипс беше шеф на електростанцията. Не беше приятно нито да разговаряш с него, нито пък да го наблюдаваш. Времето, прекарано на открито под слънцето и вятъра, беше спаружило като стафида лицето му, а дните в изолация го бяха направили неприветлив и мълчалив. Твърдеше се, че никой не го е чувал да изрича повече от пет думи последователно.

— Какво искаш да кажеш?

Фин сви рамене отново.

— Ами не знам. Попитайте го, когато се върне.

— Кой друг стои тук долу?

— Само Кейлъб.

Тео излезе от сянката на обора с лице към полето с турбините. Слънцето точно беше започнало да залязва зад планината, скоро сянката му щеше напълно да обхване долината чак до подножието от другата страна. Станеше ли това, вече нямаше място за въпроси: трябваше да затворят капака. Кейлъб Джоунс беше още дете, едва петнайсетгодишен; наричаха го Маратонката.

— Остава им време, колкото слънцето да се скрие в последната половин педя — най-накрая каза Тео. Всички го знаеха, но все пак се налагаше да се изрече. Огледа всеки от групата поред, бързо обхождане с поглед, за да се увери, че думите му са разбрани. — Да приберем животните.

Поведоха животните надолу по рампата към обора и затвориха капака на пода за през нощта. Когато свършиха, слънцето беше залязло зад планината. Питър остави Арло и Алиша в стаята за управление и тръгна да се присъедини към Тео, който чакаше при вратата и оглеждаше полето на турбините с бинокъл. Питър усети първите тръпки нощен хлад по ръцете си, по обжарения си тил. Вкусът в отново пресъхналите му уста и гърло му беше на коне и прах.

— Колко ще чакаме?

Тео не отговори. Въпросът беше риторичен, просто думи, които да запълнят тишината. Нещо се беше случило, иначе Зандър и Кейлъб биха се върнали до този час. Питър мислеше и за баща им, а според него и Тео мислеше същото: Демо Джаксън, безследно изчезнал в полето на турбините, след като излязъл от Източния път. Колко ли дълго са чакали през нощта, преди да затворят капака за Демо Джаксън?

Питър чу към тях да се приближават стъпки, обърна се и видя Алиша да крачи към тях от капака. Застана между тях и обърна поглед през потъващото в мрак поле. Постояха още малко, без да продумат, наблюдаваха как нощта се спуска над долината. Когато сянката на планината допря подножието на планината от другата страна, Алиша измъкна нож и го избърса в подгъва на плетения си пуловер.

— Неприятно ми е да го кажа…

— Не е и необходимо — Тео се извърна към тях. — Добре, тук приключихме. Да затваряме.

Ден за ден. Това беше словосъчетанието, което използваха. Не биваше да мислят нито за миналото, което беше история, наситена най-вече със загуби и смърт, нито за бъдещето, което можеше и никога да не се случи. Деветдесет и четири души под прожекторите живееха ден за ден.

Макар че за Питър невинаги беше така. В бавно точещите се моменти, докато стоеше на Стената сред тишината или пък лежеше на леглото си и чакаше сънят да дойде, често се улавяше в мисли за родителите си. Имаше и такива в Колонията, които говореха за рая, място отвъд физическото съществуване, където душата отивала след смъртта, но идеята никога не му се беше виждала смислена. Светът си беше свят, царство на сетивата, на онова, което можеше да се докосне, вкуси, почувства и на Питър му се струваше, че мъртвите, ако изобщо отиваха някъде, щяха да преминават в живите. Може би Учителката им беше казала нещо подобно, може и той сам да беше стигнал до идеята. Но доколкото си спомняше, след излизането си от Убежището, когато беше научил истината за света, вярваше, че е така. Докато пазеше родителите си в ума си, част от тях продължаваше да съществува; когато дойдеше и неговият ред да умре, неговите спомени щяха да преминат в другите, които продължаваха да живеят, по този начин всички те, не само Питър и родителите му, но всички, които са си отишли преди това, и онези, които щяха да дойдат след това, щяха да продължат да съществуват.

Вече не можеше ясно да си спомни лицата на родителите си. Това си отиде най-напред, споменът за лицата им го напусна до дни. Когато мислеше за тях, не ставаше дума за нещо, което е видял, а за нещо, което е почувствал — вълна от спомени за усещания, които нахлуваха у него като вода. Нежният глас на майка му и ръцете ѝ, бледи и с фини кости, но същевременно силни, докато се приготвяше да отиде на работа в Лечебницата, докосваше едно или друго, осигуряваше удобство, доколкото ѝ е възможно; проскърцването на бащините му ботуши, които изкачваха стълбата на пътеката на Стената в нощта, в която Питър тичаше между постовете, и начина, по който беше минал зад него, като му даде да разбере, че е там, само с ръка, поставена на рамото му; топлината и енергията на дневната в дните около Дългите походи, когато баща му, чичо му и другите мъже се събираха да планират маршрутите си и по-късно гласовете им, докато пиеха шайн[6] на площадката посреднощ и си разказваха истории за видяното из Земите на мрака.

Това искаше Питър: да се почувства част от тях. Да бъде един от мъжете, поели на Дълъг поход. Но си знаеше, че никога няма да се случи. Заслушан от леглото си в гласовете на верандата, в плътните мъжки гласове, знаеше, че никога няма да е един от тях. Нещо липсваше. Не можеше да го нарече с име, не беше и сигурен, че липсва. Не беше точно смелост, нито умението да се предаваш, макар че и те бяха намесени. Единствената дума, която му хрумваше, беше широта; такива бяха мъжете от Дългите походи. И когато дойдеше време едно от момчетата на Джаксън да се присъедини към тях, Питър си знаеше, че баща му ще извика Тео пред портата. А той щеше да остане.

Майка му също го беше разбрала. Неговата майка, която така стоически беше понесла нещастието на баща му, а накрая и последното му заминаване, истината за което всички знаеха, но никой не се осмеляваше да изрече; неговата майка, която, след като ракът ѝ беше отнел всичко, не беше изрекла и една лоша дума против баща им, задето ги е оставил. Има нужда от време за себе си сега. Лято беше, както и сега, дните бяха дълги и нажежени от пек, когато легна болна. По онова време Тео вече беше Пълноправен Страж, все още не беше Капитан, но и това щеше скоро да стане. Задължението да се грижи за майка им падна на Питър, който седеше до нея ден и нощ, помагаше ѝ да се храни и облича, дори да се къпе, неловка близост, която и двамата понасяха просто по необходимост. Тя можеше да отиде и в Лечебницата, обикновено така се правеше. Но майка му беше Първа сестра и ако Прудънс Джаксън искаше да умре у дома, в леглото си, никой нямаше да ѝ възрази.

Когато и да се върнеше мислено Питър към онова време, към дългите му дни и безкрайни нощи, то му се струваше период от живота, от който така и не се беше отделил. Напомняше му история, разказана от Учителката, за една костенурка, която стигнала до стена. Всеки път, щом костенурката тръгвала напред, разстоянието намалявало наполовина и така ставало ясно, че костенурката никога няма да стигне целта си. Така се чувстваше Питър, докато наблюдаваше как майка му умира. В продължение на три дни тя се беше унасяла и пробуждала от трескав сън, рядко промълвяваше по някоя дума, отговаряше само на най-простите въпроси. Отпиваше по няколко глътки вода и толкова. Санди Чоу, дежурната сестра, дойде на посещение онзи следобед и каза на Питър да е готов. Стаята беше притъмняла, светлината от прожекторите процеждаше пъстра сянка от дървото пред техния прозорец. По бледото ѝ чело беше избила пот; ръцете ѝ — ръцете, които Питър с часове беше наблюдавал в Лечебницата, как грижливо вършат работата си — лежаха безжизнено до нея. След здрачаване Питър не беше излизал от стаята, страхуваше се, че тя ще се събуди и ще е сама. Оставаха ѝ няколко часа, Питър знаеше. Санди му го каза. Внушаваше го именно покоят на ръцете ѝ, които лежаха на одеялата, всичките ѝ грижи по пациентите ѝ бяха приключили.

Той се чудеше как се взема сбогом. Щеше ли да се изплаши, ако го чуеше да произнася тези думи? И какво щеше да запълни тишината, която идваше след тях? Нямаше възможност да се сбогува с баща си, в много отношения това беше най-лошото. Баща му просто си беше отишъл в забравата. Какво щеше да каже Питър на баща си, ако имаше възможност? Себично желание, но той все пак си го мислеше: Избери мен, щеше да каже Питър. — Не Тео. Мен. Преди да тръгнеш, избери мен. Сцената беше съвършено ясна в съзнанието му — слънцето изгряваше; седяха на верандата пред вратата само двамата, баща му, облечен за езда, държеше компаса си, отваряше с щракване капака му с палеца си и отново го затваряше, такъв му беше обичаят и въпреки това сцената беше непълна. Никога не си представяше какво би отговорил баща му.

Сега стоеше до умиращата си майка; ако смъртта беше стая, в която влизаше душата, тя стоеше на прага ѝ; и въпреки това Питър не намираше думи, за да изкаже чувствата си, да ѝ каже, че я обича, че ще му липсва страшно, след като си отиде. В тяхното семейство открай време се знаеше, че Питър е неин, а Тео е на баща им. Не беше изричано гласно, просто беше така. Питър знаеше, че е преживяла и спонтанни аборти и е имало поне едно преждевременно родило се дете, умряло след няколко часа. Мислеше, че бебето е било момиченце. Случило се, докато Питър беше още Малък и все още в Убежището, затова не знаеше точно. Сигурно това беше липсващият елемент, не нещо в него, ами в нея и причината, поради която беше усещал толкова свирепо любовта на майка си. Той беше онзи, когото тя би задържала.

Светлината на утрото едва докосваше прозорците, когато чу, че дишането ѝ се променя, сякаш в гърдите ѝ се надига хълцане. За един мъчителен момент беше повярвал, че е дошъл мигът, но после видя, че очите ѝ се отварят. Мамо?, беше казал и взел ръката ѝ. Мамо, тук съм.

Тео, каза тя.

Дали можеше да го види? Знаеше ли къде е? Мамо, беше казал, аз съм Питър. Искаш ли да доведа Тео?

Тя сякаш се вгледа някъде в себе си, дълбоко, безкрайно, без граници, в място на вечност. Грижи се за брат си, Тео, каза тя. Той не е силен като теб. После затвори очи и повече не ги отвори.

Никога не спомена на брат си за случилото се. Нямаше смисъл. В някои моменти си мислеше, че е чул погрешно думите ѝ или пък, че може да припише тези думи на трескавото ѝ предсмъртно бълнуване. Но дори когато се опитваше да преиначи смисъла им, той изглеждаше ясен. След всичко, дългите дни и нощи, през които се беше грижил за нея, тя постави Тео до себе си в предсмъртните си часове. Към Тео беше отправила последните си предсмъртни слова.

Никой нищо повече не спомена за липсващия екип на електростанцията. Нахраниха животните, нахраниха се сами и се оттеглиха в претъпкана и воняща стая с тесни легла и поставени на пода дюшеци с плесенясала слама. Когато Питър си легна, Фин и Рей вече хъркаха. На Питър му беше много рано да си ляга, но не беше спал от двайсет и четири часа и бързо се унесе.

Събуди се, без да знае къде е, умът му все още се луташе в потока на тревожните сънища. Вътрешният му часовник му каза, че е посреднощ или по-късно. Всички спяха, но леглото на Алиша беше празно. Слезе към потъналата в полумрак контролна зала и я намери, седнала на дългата маса, да обръща страниците на книга на светлината от таблото. Часовникът показваше 02:33.

Вдигна очи към него.

— Не знам как заспа при това хъркане.

Той взе един стол срещу нея.

— Ами не съм, не точно. Какво четеш?

Затвори книгата и потри очи с върховете на пръстите си.

— Да пукна, ако знам. Намерих я в складовото помещение. Има кутии и в тях други кутии — плъзна я по масата към него. — Давай, погледни, щом искаш да знаеш.

Къде са дивите създания, гласеше заглавието. Тънко книжле, имаше най-вече картинки: момченце в нещо като животински костюм с уши и опашка гонеше малко бяло кученце с вилица. Питър заобръща крехките, прашасали страници една по една. В стаята на момчето растели дървета, появила се лунна светлина, презморско пътешествие до остров с чудовища. Зачете:

И щом стигнали до мястото, където са дивите същества, те заревали с грозни ревове и затракали със страховитите си зъби, започнали да въртят ужасните си очи, показали страховитите си грабливи нокти, докато Макс казал: НЕ МЪРДАЙ! и ги укротил с магия, като се взрял в жълтите им очи, без да мигне нито веднъж, а те се изплашили и го нарекли най-дивото създание от всички…

— Цялата работа е да ги гледаш в очите — каза Алиша. Замълча и се прозя в ръка. — Не разбирам каква работа може да свърши.

Питър затвори книгата и я остави настрана. Представа си нямаше какво означава историята, но така беше с повечето неща от Времето Преди. Как са живели хората? Какво са яли, пили, мислели? Дали са се разхождали по мръкнало, сякаш няма никаква опасност? Щом не е имало вирали, от какво са се страхували?

— Струват ми се фантасмагории — сви рамене той. — Просто история. Според мен той сънува.

Алиша изви вежди с изражение, Знае ли човек? Кой може да каже какъв е бил светът?

— Всъщност, надявах се, че ще се събудиш — заяви тя и стана от стола си. Вдигна фенер от пода. — Искам да ти покажа нещо.

Поведе го обратно към едно от складовите помещения. По стените се редяха метални рафтове, натъпкани с предмети: мазни сечива, намотки от кабели и спойки, пластмасови бутилки за вода и алкохол. Алиша остави фенера на пода, отиде до единия от рафтовете и започна да сваля наредените на него предмети.

— Е? Не стой така там.

— Какво правиш?

— На какво ти прилича? И не говори толкова високо, не искам другите да се събудят.

Когато разчистиха всичко, Алиша му каза да застане в единия край на лавиците, тя застана от другата страна. Питър разбра, че гърбът на шкафа е само лист шперплат, който скриваше стената зад него. Махнаха шперплата.

Капак.

Алиша пристъпи, завъртя пръстена и го отвори. Откри се тясно като тръба пространство, с метална стълба, която спираловидно се издигаше нагоре. До стената бяха натрупани метални кутии. Стълбите изчезваха в тъмнината, на неизвестно разстояние над главата на Питър. Въздухът беше застоял и наситен с прах.

— Кога го намери? — изуми се той.

— Миналия сезон. Една нощ ми доскуча и започнах да тършувам. Предполагам, че е някакъв маршрут за бягство, оставен от Строителите. Стълбите водят право до тясното пространство на покрива.

Питър посочи с жест клетките с фенера.

— В тях какво има?

— Те — усмихна се лукаво Алиша — са най-добрата част.

Заедно издърпаха една от кутиите на пода на складовото помещение. Металната каса, дълга метър и дълбока половин метър, с думите КОРПУС НА МОРСКАТА ПЕХОТА НА САЩ, отпечатани на едната страна. Алиша коленичи, отвори ключалките, вдигна капака и откри шест лъскави черни предмета в гнезда от пенопласт. На Питър му отне няколко секунди, за да разбере какво вижда.

— Мамка му, Лиш.

Подаде му едно от оръжията. Дългоцевна пушка, хладна на допир и с леко ухание на смазка. Блестеше стряскащо в ръцете му, сякаш беше направена от неподчиняващ се на гравитацията материал. Дори на сумрачната светлина в складовото помещение виждаше лъскавия гланц на дулото. Срещаха се оръжия, повечето като ръждясали реликви, пушки и пистолети, оставени от Армията, Стражата все още държеше няколко в Оръжейната, но доколкото Питър знаеше, всички муниции бяха привършили още преди години. Никога в живота си не беше държал нещо толкова чисто и ново, недокоснато от времето.

— Колко са?

— Дванайсет сандъка, шест пушки във всяка, малко над хиляда патрона. Горе под покрива има още шест сандъка.

Цялото напрежение беше изчезнало, заместено от алчния глад да използва прекрасния нов предмет в ръцете си, да почувства силата му.

— Покажи ми как да го заредя — помоли той.

Алиша взе пушката от ръцете му, издърпа затвора и отвори магазина. После взе пълнител с патрони от кутията, вмъкна ги на мястото пред предпазителя на спусъка, натисна напред, докато той захвана, и удари основата два пъти здраво с длан.

— Прицелваш се като с арбалет — каза тя и се обърна, за да му покаже. — Принципът е същият, само че с по-силен откат. Просто дръж показалеца си далеч от спусъка, освен ако нямаш работа да вършиш. Ще ти се иска, но се пази.

Отново му даде пушката. Заредена пушка! Питър я вдигна на рамо. Търсеше нещо из стаята, което да си струва прицелването, и накрая избра намотка от медна жица от другата страна на лавицата. Нетърпението да стреля, да изпита новата експлозивна сила на отката в ръцете си, беше толкова непреодолимо, че положи почти физическо усилие да я отдръпне.

— Не забравяй какво ти казах за спусъка — предупреди го Алиша. — В пълнителите има по двайсет патрона. Сега зареди тази, за да видя, че знаеш как.

Размени заредената пушка за нова. Питър се постара да си спомни стъпките: предпазител, затвор, пълнител, магазин. Когато приключи, удари два пъти пълнителя, както беше видял да прави Алиша.

— Как се справих?

Алиша го наблюдаваше изпитателно, опряла в бедро приклада на пушката си.

— Не е зле. Малко бавно. Не я насочвай надолу така, ще си простреляш крака.

Той бързо отмести цевта.

— Да знаеш, че съм малко изненадан. Мислех, че не вярваш в такива неща.

Тя сви рамене.

— Не вярвам много. Лигави са, шумни и те правят много самоуверен. — Подаде му пълнител за торбичката на кръста му. — От друга страна, пушеците им имат голямо уважение, стига да се справяш както трябва. — Тя потупа с пръст по гръдната си кост. — Един изстрел, в уязвимото място. На по-малко от три метра за лигавщини нямаш време, но не разчитай на това.

— Използвала си тези оръжия и преди, нали.

— Казвала ли съм го?

Питър разбра, че не бива да настоява. Шест сандъка с бойни пушки. Как изобщо е устояла Алиша?

— И чии са тези оръжия?

— Откъде да знам? Доколкото виждам, са собственост на Корпуса на морската пехота на Съединените щати, както пише на сандъка. Спри да задаваш въпроси и да вървим.

Те отново минаха през капака и се заизкачваха. Усети как с всяко стъпало нагоре температурата се покачва. На десет метра стигнаха малка платформа със стълба. На тавана над главите им имаше друг капак. Алиша остави фенера на платформата, повдигна се на пръсти и започна да върти колелото. И двамата бяха плувнали в пот, въздухът беше твърде застоял и влажен за дишане.

— Заял е.

Протегна се, за да ѝ помогне. Механизмът се освободи с ръждиво проскърцване. Две завъртания, три — капакът увисна на пантите си. През отвора нахлу хладен въздух като поток от вода, миришеше на пустиня, суха хвойна и мескит[7]. Отгоре Питър виждаше само черен мрак.

— Първо аз — каза Алиша. — Ще те извикам отгоре.

Чу стъпките ѝ да се отдалечават от отвора. Напрегна слух, но не чу нищо повече. Бяха някъде на покрива, никакви прожектори не ги защитаваха. Преброи до двайсет, трийсет. Дали да я последва?

Тогава лицето на Алиша се показа над него, надвесено над отворения капак.

— Остави фенера тук. Всичко е чисто. Хайде.

Изкачи стълбата и се оказа в малко ниско пространство с тръби и клапани и още кутии, наредени до стените. Затаи дъх, даде възможност на очите си да се приспособят. Стоеше с лице към отворена врата. Пое дълбоко въздух и тръгна напред.

Излезе сред звездите.

Първо го удари в дробовете, изкара въздуха от гърдите му. Чувство на чиста физическа паника, сякаш е стъпил в нищото, в самото нощно небе. Коленете му се огънаха, заразмахва свободната си ръка във въздуха, търсеше за какво да се залови, да усети форма и тежест, действащите измерения на заобикалящия го свят. Небето над него беше свод от тъмнината и навсякъде имаше звезди!

— Питър, дишай! — каза Алиша.

Беше до него. Осъзна, че ръката ѝ лежи на рамото му. В мрака му се струваше, че гласът на Алиша идва едновременно от много далече и много близо. Послуша я, остави дълбоките глътки нощен въздух да изпълнят гърдите му. Малко по малко очите му привикнаха. Вече различаваше ръба на покрива, който политаше към нищото. Бяха на югозападния ъгъл, разбра той, близо до комина.

— И какво мислиш?

За един дълъг, тих момент, той остави очите си да обхождат небето. Колкото по-дълго гледаше, толкова повече звезди се появяваха пред него, просветваха в тъмнината. Това бяха звездите, за които му беше говорил неговият баща. Звездите, които беше наблюдавал по време Дългите походи.

— Тео знае ли?

Алиша се засмя.

— Дали Тео знае какво?

— Капакът. Оръжията — Питър безпомощно сви рамене. — Всичко.

— Никога не съм му ги показвала, ако това имаш предвид. Предполагам, че Зандър знае, понеже познава всяко кътче от това място. Но никога не ми е споменал и дума за него.

Очите му се вгледаха в лицето ѝ. Изглеждаше някак различна в тъмното: същата Алиша, която познаваше, но и различна. Разбираше какво е сторила. Запазила го беше за него.

— Благодаря.

— Не започвай да си въобразяваш, че сме приятели или разни подобни. Ако Арло се беше събудил първи, щях да стоя тук с него.

Не беше истина и той го знаеше.

— Въпреки това — каза той.

Поведе го към ръба на покрива. Обърнаха се към север, към долината. Нямаше и повей от вятъра. От другата страна, на фона на небето, се очертаваше силуетът на планините като огромна грамада, издигната към проблясващия предел на звездите. Заеха позиции, легнаха един до друг по корем на бетона, все още нагрят от жегата през деня.

— Ето — Алиша посегна към торбичката си. — Искаш ли един?

Мерник за нощно виждане. Показа му как да го монтира към пушката и да нагласи увеличението. Питър намести окото си към визьора и видя околностите от храсталаци и скали, всичките окъпани от бледозелена светлина, с двете тънки резки на координатната система, които разполовяваха зрителното му поле. На дъното на мерника видя датчик: 212 метра. Числата се увеличаваха или намаляваха, докато насочваше пушката наляво и надясно. Невероятно.

— Според теб дали още са живи?

Алиша замълча преди да отговори.

— Не знам. Вероятно не. Няма да боли да почакаме обаче. — Отново замълча; темата беше изчерпана. После добави: — Според теб много рязка ли бях с Маус днес?

Въпросът го изненада. Откакто я познаваше, Алиша никога не се колебаеше за решенията си.

— Не и след като се разбра. Постъпи правилно.

— Тя ни липсва. Не можеш да отречеш, че ни липсва.

— Няма значение. Сама го каза. Маус знае правилата, както и всички.

— По-скоро бих задържала нея, отколкото Гълън — простена тя. — Рояци. Това момче. Какво, за бога, е видяла в него?

Питър вдигна очи от мерника. Небето беше осеяно с толкова звезди, струваше му се, че ако протегне ръка — и ще ги докосне. През живота си не беше виждал по-красива гледка. Навеждаше го на мисли за океани, за имената в книгата като думи от песен — Атлантически, Тихи, Индийски, Арктически, и за мъжа, застанал на ръба на морето. Може би звездите са били това, което е имала предвид Леля, когато говореше за Бог. Старият Бог, от Времето преди. Богът на Рая, който наблюдавал Света.

— Ти мислил ли си… — подхвана Алиша — за това?

Питър се извърна към нея. Очите ѝ бяха все така приковани към мерника.

— За какво?

Алиша нервно се изсмя, за пръв път я чуваше да се смее така.

— Ще ме накараш да го изрека? Да се събереш с някого, Питър. Да имаш Малки.

Разбира се, че беше мислил. Почти всеки се събираше с някого около двайсетгодишна възраст. Но стоенето на пост като част от Стражата го правеше трудно, горе на Стената по цяла нощ, после спиш през по-голямата част от деня или пък се мотаеш, замаян от недоспиване. Но когато Питър се изправи директно пред въпроса, осъзна, че трудностите не са единствената причина. Нещо в самата идея го правеше немислимо. Прилягаше на останалите, но не и на него. Имаше момичета за него, имаше и няколко, които би описал като звезди, всяка заемаше няколко месеца време, вълнуваха го толкова, че изпадаше в състояние, когато мислеше най-вече за тях. Но накрая винаги се отдръпваше или пък сам необяснимо ги насочваше към някой друг, когото смяташе за по-подходящ.

— Не съвсем.

— Ами Сара?

Обзе го подтик да се защити.

— Какво за нея?

— Стига, Питър — каза Алиша с отчаяние в гласа си. — Знам, че тя иска двамата да се съберете. Не е тайна. И тя е Първо семейство, ще сте хубава двойка. Всички мислят така.

— Какво общо има това с всичко?

— Просто казвам. Очевидно е.

— Ами за мен не е очевидно — замълча. За пръв път разговаряха така. — Виж, харесвам Сара. Само че не съм убеден, че искам да се събера с нея.

— Но искаш, нали? Да се събереш, искам да кажа.

— Някой ден. Сигурно. Лиш, защо питаш?

Отново обърна лице към нея. Алиша гледаше през мерника си към долината и бавно следваше линията на хоризонта с пушката си.

— Лиш?

— Задръж. Нещо се движи.

Претърколи се отново на позиция.

— Къде?

Алиша бързо вдигна приклада на пушката си и се прицели.

— На два часа.

Нагласи око към мерника: самотна фигура, която прескачаше от един шубрак към друг, сто метра зад линията на огражденията. Човек.

— Това е Маратонката — каза Алиша.

— Как разбра?

— Много е дребен за Зандър. Никой друг не е навън.

— Сам ли е?

— Не съм сигурна — каза Алиша. — Чакай. Не. Десет градуса вдясно.

Питър погледна: в мерника му просветна зелен блясък, прескочи камък върху пустинята. После видя втори, и трети, на двеста метра и се приближаваха. Не се приближаваха: обкръжаваха.

— Какво правят? Защо просто не го нападнат?

— Не знам.

Тогава го чуха.

— Ей! — гласът на Кейлъб беше висок, подивял и изпълнен със страх. Надигнал се беше и размахал ръце тичаше към огражденията. — Отворете вратата, отворете вратата!

— Рояци — изруга Алиша и скокна на крака. — Хайде.

Забързаха обратно към ниското пространство под покрива. Алиша бързо отвори един от сандъците, поставени до капака. Измъкна някакъв пистолет, къс, с дебела срязана цев. Питър нямаше време да пита. Хукнаха към ръба и Алиша посочи нагоре и над полето на турбините, стреля.

Сигнална ракета проряза небето, остави свистяща следа от светлина. Питър инстинктивно разбра, че не бива да гледа, но не можа да се възпре, продължи, погледът му се замъгли от пламъка с нажежен бял център. На връхната си точка блясъкът сякаш спря, увисна в пространството. После експлодира и окъпа полето в светлина.

— Дадохме му минутка — каза Алиша. — Там долу има стълба.

Метнаха оръжията на раменете си. Алиша слезе първа по стълбите, използва я като два пилона, краката ѝ почти не докосваха напречниците. Докато Питър слизаше надолу, тя изстреля втора сигнална ракета, която се изви над електростанцията към полето. После и двамата се втурнаха.

Кейлъб стоеше на отсрещната страна на металната порта. Виралите бяха избягали обратно в мрака.

— Моля ви! Пуснете ме!

— По дяволите, нямаме ключ — каза Питър.

Алиша сложи пушката на рамото си и се прицели в таблото. Изстрелът вдигна шум, плисна дъжд от искри, когато панелът падна от стълба си.

— Кейлъб, трябва да прекрачиш!

— Ще опитам!

— Няма, токът е изключен! — тя погледна към Питър. — Дали е изключен според теб?

— Откъде да знам?

Алиша пристъпи напред и преди Питър дума да каже, опря длан до оградата. Нищо не се случи.

— Бързай, Кейлъб!

Кейлъб провря пръсти между жиците и започна да се катери. Около тях сенките се стопиха, щом втората сигнална ракета падна на земята. Алиша издърпа нова ракета от кесията на кръста си, зареди пистолета и стреля. Ракетата се издигна нагоре високо върху опашката си от дим и се пръсна над тях в порой от светлина.

— Това е последната — каза на Питър. — Имаме десет секунди, преди да разберат, че токът е изключен.

Кейлъб вече прекрачваше ръба на оградата.

— Кейлъб, — извика тя — размърдай си задника!

Последните пет метра се свлече, затъркаля се, когато падна на земята, и се изви, за да скокне прав. Лицето му беше мокро от сълзи, омазано с мръсотия и сополи, краката му бяха боси. След няколко секунди отново потънаха в тъмнина.

— Ранен ли си? — попита Алиша. — Можеш ли да тичаш?

Момчето кимна.

Затичаха обратно към станцията. Питър предусети, че виралите идват, преди да ги види. Обърна се навреме, за да види как един скача към тях от върха на оградата. Покрай него прозвуча изстрел: създанието се сгърчи във въздуха и падна, като се плъзна на земята. Обърна се и видя Алиша с пушка на рамо и очи, приковани в огражденията. Стреля бързо един след друг три пъти.

— Измъкни го оттам! — кресна тя.

Затича се с Кейлъб към стълбата. Зад него Алиша продължаваше да стреля, изстрелите стигнаха до него като приглушен пукот, който отекваше през двора. Зад линията на огражденията имаше още вирали. Метнал пушката на гърба си, Питър се качваше по стълбата. Когато стигна до върха, се обърна и погледна. С гръб към стената Алиша стреляше в мрака. Когато пушката ѝ замлъкна, тя я хвърли встрани и започна да се катери. Питър постави своята пушка на рамо, насочи я в същата посока и натисна спусъка. Прикладът отскокна, изстрелът излетя безцелно в мрака. Цялото му тяло се разтресе от дивата сила на отката.

— Внимавай какво правиш! — извика Алиша, притиснала тяло на стълбата под него. — И за бога, цели се!

— Опитам се! — вече бяха трима, излизаха от мрака към основата на стълбата. Питър отстъпи вдясно и притисна приклада здраво към рамото си. Цели се като с арбалет. Малка беше вероятността да ги улучи, но поне можеше да ги сплаши. Натисна спусъка и те отскочиха, претърколиха се през двора и се втурнаха в тъмнината. Спечелил беше най-много няколко секунди.

— Млъквай и се катери! — кресна.

— Ще се катеря, ако спреш да ме обстрелваш!

Вече беше горе. Намери ръката ѝ и здраво задърпа, измъкна я на бетонния покрив. Кейлъб махаше към тях от отвора на капака.

— Зад вас!

Докато Алиша се вмъкваше през капака, Питър се обърна. Самотен вирал стоеше на ръба на покрива. Питър вдигна оръжието си и стреля, но твърде късно. Там, където стоеше създанието, нямаше нищо.

— Остави пушеците! — кресна отдолу Алиша. — Хайде.

Бързо се спусна през отвора, налетя на Кейлъб, който се присви под него и простена. Остра болка проряза глезена му, когато се удари в платформата, пушката изхвърча встрани. Алиша се изправи над двама им и се протегна да затвори капака. Но нещо пречеше от другата страна. Лицето на Алиша се сви от усилие. Краката ѝ стържеха по стълбата, търсеха опора.

— Не мога… да го затворя!

Питър и Кейлъб скочиха на крака и задърпаха, но силата от другата страна беше твърде голяма. Питър беше наранил глезена си при падането, но болката вече беше далечна, маловажна. Огледа платформата отдолу за пушката си, откри я да лежи горе на стъпалата.

— Остави го — каза той. — Пусни капака. Друг начин няма.

— Ти луд ли си? — но после по погледа му разбра какво е намислил. — Добре, направи го.

Тя се обърна към Кейлъб, който кимна.

— Готови ли сте?

— Едно… две…

— Три!

Те пуснаха капака. Питър скочи на платформата, при съприкосновението болката в глезена му експлодира. Протегна се към пушката, прехвърли я и насочи дулото нагоре към отвора. Нямаше време да се прицелва, но се надяваше, че няма и да се наложи.

Не се наложи. Дулото попадна право в отворената паст на вирала. Цевта го пронизваше като стрела, промушваше се през редиците блестящи зъби и опираше в твърдия си край в края на гърлото му. Питър погледна в очите му и си помисли, не мърдай, дръпна още веднъж пушката, за да я намести, преди да пръсне мозъка на Зандър Филипс.

Двайсет и едно

Имаше огромна разлика между света сега и света от Времето Преди, мислеше си Майкъл Фишър, и това не бяха виралите. Разликата беше електричеството.

Виралите бяха проблем, добре: около четирийсет и два милиона и половина проблема, ако старите документи в колибите на Работниците зад Фара бяха точни. Цялата история на епидемията в последните часове, която Майкъл Електрическата Верига може да прочете. „CV1-CV13 Национално и регионално обобщение на Избрани компоненти за Наблюдение,“ Центрове за контрол и превенция на заболяванията, Атланта, Джорджия; „Протоколи за ново настаняване на граждани в Градските центрове, Зони 6-1“, Федерална агенция за извънредните ситуации, Вашингтон, Окр. Колумбия; „Ефикасност на защитата в периода след излагане на опасност от зараза срещу CV сродна хеморагична треска при нечовекоподобни примати“, Медицински институт за изследвания на инфекциозните заболявания към Армията на Съединените щати, Форт Детрик, Мериленд. И така нататък в този смисъл. Някои от тях разбираше, други му бяха непонятни, но принципно всичките говореха едно и също нещо. Един от десет. Един обсебен и девет, които умираха. И ако се приеме, че населението на Съединените щати, Канада и Мексико е било 500 милиона в момента на избухването на епидемията — въпросът за останалата част от света, за която се знаеше твърде малко, оставаше настрана — и с допускане на смъртност сред самите вирали от около скромните 15 процента, оставаха 42,5 милиона кръвопиещи копелета, които припкаха от Панамския провлак до Беринговия проток и излапваха всичко с хемоглобин във вените си и телесна температура между 36 и 38 градуса, което означава 99,96 процента от царството на бозайниците — от полските мишки до мечките гризли.

Хубаво. Проблем имаше.

Стига ми обаче да имам достатъчно електричество, мислеше си Майкъл, и ще държа виралите надалеч завинаги.

Времето Преди. Понякога се разтреперваше само при мисълта за него, огромното, жужащо, създадено от човека електрическо изобилие към всичко. Милионите километри жици, милиардите ампери електричество. Огромните произвеждащи електричество съоръжения, които превръщаха съхранената енергия в самата планета във вечен утвърдителен въпрос, който като електричество угасваше във всеки проводник: Да? Да? Да?

Ами машините? Удивителните бръмчащи, светещи машини. Не просто настолни или преносими компютри и плейъри, имаха купища от тези устройства, отделени в заслона, насъбрани през годините по време на пътешествията за събиране, които предприемаха надолу по планината, ами прости предмети, обикновени всекидневни вещи, като сешоари, микровълнови печки или гирлянди от светещи лампички. Всичките навързани, включени, свързани към мрежата.

Понякога му се струваше, че електричеството все още е някъде там, навън и го чака. Чакаше Майкъл Фишър да натисне копчето и да включи цялата работа, цялата човешка цивилизация обратно.

Прекарваше твърде много време сам във Фара. Твърде много, наистина. Само той и Елтън, с когото през повечето време човек е все едно сам в социалния смисъл на положението. В смисъла на разговорите за времето или яденето.

Още много електричество имаше там отвън, знаеше си Майкъл. Дизелови генератори с размери на цели градове. Огромни инсталации, пълни с втечнен природен газ, в очакване да заработят. Цели декари със слънчеви панели, които немигащо се взираха в пустинното слънце. Миниатюрни ядрени реактори, които бръмчат като атомни хармоники, жегата в контролните им прътове бавно се натрупва през десетилетията, докато един ден цялата работа ще пробие пода, ще експлодира в дъжд от радиоактивна па̀ра, която някъде, високо горе, отдавна забравен сателит, захранван от мъничка ядрена клетка, ще отчете като край на агонията за някой умиращ брат, преди той също да угасне и стремително да се насочи към земята в чертица от нерегистрирана светлина.

Каква разсипия. А времето изтичаше.

Ръжда, корозия, вятър, дъжд. Гризящите зъби на мишките, киселите изпражнения на насекомите и разкъсващите челюсти на годините. Войната на природата срещу машините, на хаотичните сили на планетата срещу делата на човечеството. Енергията, която хората бяха извлекли от земята, неумолимо се връщаше в нея, всмукана като вода от отводнителен канал. Не след дълго, ако и вече не се беше случило, върху земята нямаше да е останал нито един стълб с високо напрежение.

Човечеството беше съградило свят, на който са му трябвали сто години, за да умре. Един век, преди последните прожектори да угаснат.

Най-лошото беше, че той щеше да го доживее. Батериите излизаха от строя. Разпадаха се опасно. С очите си го виждаше, на екрана на своя стар и препатил монитор с примигващи зелени линии. Колко време са били предвидени да издържат клетките? Трийсет години? Петдесет? Чудо беше, че в тях се съдържаше заряд след почти половин век. Турбините можеха вечно да се въртят от вятъра, но без батерии, които да съхраняват и регулират тока, една безветрена нощ им беше достатъчна.

Невъзможно беше да се поправят батериите. Конструкцията на батериите не предполагаше те да се поправят, а да се заменят. Човек можеше да модернизира уплътненията им колкото си ще, да почиства корозията, да пренавива регулаторите, докато стадото се прибере у дома. Цялата работа по същество беше напразна, защото клетките бяха сдали багажа. Активната маса на клетките беше изпечена, полимерните участъци бяха безнадеждно изолирани от молекули на сярната киселина. Това му казваше монитора с тези дребни прекъсвания ден след ден. Не се ли покажеше американската армия с чисто нов куп направо от завода: Ей, момчета, забравихме ви!, прожекторите ще угаснат. До година или две. И когато това се случеше, той щеше да е тук, Майкъл Електрическата Верига ще трябва да се изправи и да каже: Всички да ме чуят, имам някои недотам прекрасни новини. Каква е прогнозата за тази вечер ли? Пълен мрак с носещи се отвсякъде писъци. Страхотно беше да поддържам прожекторите, но сега трябва да умра. Също като вас.

Единственият човек, на когото го каза, беше Тео. Не каза на Гейб Къртис, който технически беше началник на Осветление и Електричество, но практически беше вън от събитията, след като се разболя и остави на Майкъл и Елтън да движат делата; не каза на Санжай или Стария Чоу или пък на друг, дори на сестра си Сара не каза. Защо Майкъл беше избрал Тео? Приятели бяха, затова. Тео беше от Дома. Разбира се, от край време около него имаше мрачни отсенки, но от всички Майкъл най-добре го разбираше, когато го видеше. Трудно беше да кажеш на някого, че той и всички, които познава, на практика вече са мъртви. Може би в онзи миг Майкъл си е мислил за деня, в който ще се наложи да обясни ситуацията, с надеждата Тео да го прекъсне или поне някак да го подкрепи. Макар че дори за Тео, който беше по-информиран от останалите, батериите бяха като постоянно природно явление, а не творение на човека, управлявано от физични закони. Като слънцето и стените, батериите просто си бяха. Батериите поглъщаха тока от турбините и го изливаха в прожекторите, а ако нещо не върви както трябва — ами Осветление и Електричество щеше да го поправи. Нали, Майкъл?, беше казал Тео. Не можеш ли да го оправиш този проблем с батериите? Питаше го и го питаше пак, докато в пълно отчаяние Майкъл не въздъхна, не поклати глава и не описа ситуацията с дума от точно една сричка.

Тео, ти не чуваш какво ти говоря. Не чуваш какво ти говоря. Прожекторите. Ще. Угаснат.

Седяха на площадката на малката едноетажна дървена къща, където Майкъл живееше със Сара, която беше излязла нанякъде следобеда, яздеше със стадото, мереше температура в Лечебница или пък беше на посещение при Чичо Уолт, за да се увери, че се храни добре и се мие, с други думи неуморно кръжеше наоколо според обичая си. Следобедът преваляше отдавна. Къщата беше разположена на ниско окосена ливада, където бяха изкарали конете на паша, макар летните горещини да бяха подранили и полето да имаше цвят на печена пита, на места тревата беше напълно прегоряла и откриваше оголени участъци, в които стъпките потъваха в прах. Всички знаеха къщата като мястото на Фишър.

— Гаснат — повтори Тео. — Прожекторите.

Майкъл кимна.

— Гаснат.

— Казваш две години.

Майкъл наблюдаваше лицето на Тео, изучаваше какво му подсказва.

— Може да издържат и по-дълго, но не вярвам. А може и да е по-кратко.

— И никой не може да ги поправи.

— Никой не може.

Тео рязко издиша, сякаш са го ударили.

— Добре, разбирам — поклати глава. — Рояци, разбирам. На кого друг си казал?

— На никого — Майкъл сви рамене. — На тебе го казвам.

Тео се изправи и отиде до ръба на площадката. За момент и двамата мълчаха.

— Трябва да се преместим — каза Майкъл. — Или пък да открием друг източник на енергия.

Тео беше зареял поглед над полето.

— И как предлагаш да го направим?

— Не знам. Просто отбелязвам факта. Когато батериите паднат под двайсет процента…

— Знам, знам, край с тях, няма прожектори — каза Тео. — Ясно го каза.

— Какво да правим?

Тео се разсмя унило.

— Откъде да знам, по дяволите!

— Искам да кажа, трябва ли да съобщим на останалите? — Майкъл замълча, вперил изпитателен поглед в приятеля си. — За да могат, нали знаеш, да се подготвят.

Тео се замисли за миг. После поклати глава.

— Не.

И това беше всичко. Повече никога не говориха по тази тема. Кога беше това? Преди около година, приблизително около времето, когато Маус и Гълън се ожениха, първата сватба от много, много време. Странно усещане, всички бяха толкова щастливи, а Майкъл знаеше какво е сторил. Хората бяха изненадани, че до Маусами стои Гълън, а не Тео; само Майкъл знаеше причината или пък се досещаше за нея. Видял беше онзи поглед в очите на Тео следобеда на верандата. У Тео нещо се беше пречупило и на Майкъл му се струваше, че пречупеното вече не може да се излекува.

Не им оставаше друго, освен да чакат. Да чакат и да слушат.

Защото работата беше там, че радиото беше забранено. Проблемът, както го разбираше Майкъл, засягаше твърде много хора. Радиото водеше Бродниците към Колонията в ранните дни, нищо такова не бяха планирали Строителите, понеже Колонията не беше замислена да просъществува толкова дълго. Затова по онова време решението е изглеждало правилно, в седемнайсета година — преди седемдесет и пет години — се наложило радиото да бъде унищожено, антената свалена от планината, частите ѝ разглобени и пръснати из бунището.

По онова време може и да е имало смисъл. Майкъл разбираше как се е стигнало до това. Армията знаела къде да ги намери, пък и имало колкото искат храна и гориво за събиране около тях, толкова пространство под прожекторите. Но вече не. Не и с батерии, които са в такова състояние, с прожектори, които щяха да угаснат. Мрак, писъци, смърт и прочее.

Скоро след разговора между Майкъл и Тео, само няколко дни след това, доколкото си спомняше, той попадна на стария дневник. „Попадна“ не беше точната дума, както се развиха събитията. Точно преди изгрев, в час, изпълнен с покой, Майкъл седеше както винаги на контролното табло във Фара, наблюдаваше мониторите и прелистваше книжката на Учителката „Какво име да изберем на бебето“ (ето колко много му се четеше нещо ново, тъкмо беше стигнал до буквата И), когато по незнайна причина, безпокойство, отегчение или объркана мисъл, че ако ветровете духаха от друга посока, родителите му можеха да го нарекат и Ихабод (Ихабод Електрическата верига), погледът му се отплесна към рафта над монитора му и ето ти я и нея! Тетрадка с тънък черен гръб. Седеше сред обичайните какви ли не вещи, втъкната между макара с припой и купчина от компактдискове на Елтън (Били Холидей пее блус, Роулинг Стоунс, хитове от суперзвезди, група с име Йо Мама, което на Майкъл му звучеше като какофония от крясъци, не че беше много сведущ по музика). Майкъл сигурно беше гледал към същото място хиляда пъти, а не си спомняше да я е виждал преди; странна работа, мисълта го накара да притихне. Книга, нещо, което не беше чел. (Прочел беше всичко.) Изправи се и я свали от лавицата. Когато разлисти шумолящата ѝ корица, най-напред видя написаното с уверена ръка, ръка на инженер, познато име: Рекс Фингър. Пра-(пра-пра-)дядото на Майкъл. Рекс Фишър, Първи инженер по Осветление и Електричество, Първа колония, Република Калифорния. Какво, по дяволите, беше това? Как го беше пропуснал? Разгръщаше страниците, нагънати от влагата и от времето; светкавично осмисляше информацията, разчупваше я на съставни части и отново я съединяваше в хомогенно цяло, което му каза какво представлява тази тъничка, изписана с мастило тетрадка. Колони с цифри, с дати, написани по старомоден начин, последвани от час и друг номер, който Майкъл разпозна като честота на излъчване, а след това на полетата вдясно: кратки бележки, рядко по-дълги от няколко думи, но многозначни, с цели истории, скрити в тях: „отчаян сигнал за беда“ или „петима оцелели“, „военни?“, „трима на път от Прескът, Аризона“. Имаше имена и на други места: Огдън, Юта, Кървил, Тексас, Лас Крусес, Ню Мексико. Айланд, Орегон. Стотици подобни бележки изпълваха страница след страница, докато просто не прекъсваха. Последната бележка гласеше само: „Всички излъчвания са спрени по нареждане на Дома“.

Прозорците светлееха, когато Майкъл дочете бележника. Загаси фенера и стана от стола си, когато се разнесе Сутрешния звънец: три силни прозвънявания, последвани от пауза със същата продължителност, после още три, ако все пак човек не е схванал идеята им още от първия път (утро е, живи сте) и подобния на лабиринт безпорядък в тясното помещение, с пластмасови сандъчета с части, разпръснати инструменти, мръсни чинии на олюляващи се купища (защо Елтън не можеше да се храни в бараките, Майкъл нямаше представа; човекът си беше направо противен), пристъпи към таблото с прекъсвачите и загаси прожекторите. Завладя го вълна от уморено задоволство, както винаги при Сутрешния звънец: завършена беше работата за още една нощ, всички души бяха здрави и читави и щяха да посрещнат нов ден. Да видим как Алиша и нейните ножове могат да го направят. И не беше ли истина, че когато вдигна лице и видя дневника, точно образът на Алиша в съзнанието му го беше разсеял? Както понякога често се случваше? И не точно Алиша, ами неин определен образ, когато слънчевата светлина сияеше в косата ѝ, докато тя излизаше от Оръжейната предишната вечер, а Майкъл вървеше към нея по пътеката, без тя да го забелязва? Образ, който, щом поразмисли отново, беше наистина възхитителен. При все това Алиша Донадио беше всъщност най-досадната жена на света (не че имаше кой знае колко претенденти за титлата). Обърна се към таблото, направи поредните действия, щракна клетките да се зареждат, включи вентилаторите и отвори отдушниците; показателите на таблото, които стояха заковани на 28 процента, започнаха да примигват и да се качват.

Извърна се, за да погледне към Елтън, който изглеждаше задрямал в стола си, въпреки че беше трудно да се каже така ли е. Буден или заспал, очите на Елтън винаги изглеждаха по един и същ начин: две тънки ленти от жълтеникаво желе, които се взираха през процепите на клепачите в постоянна сълзлива влажност, която никога не пресъхваше напълно. Бледите му ръце бяха скръстени на извивката на корема му, слушалките, както винаги прикрепени към люспестата му глава, и в тях гърмеше музиката, която слушаше по цяла нощ. Бийтълс, Бойз-Би-Уеър, Арт Лундгрен и оркестъра му (единствения, който Майкъл май харесваше).

— Елтън? — никакъв отговор. Майкъл повиши силно глас. — Елтън?

Старият мъж — Елтън беше поне на петдесет — живна.

— Рояци, Майкъл. Колко е часът?

— Спокойно. Съмна. За тази нощ приключихме.

Елтън се завъртя на стола си, който заскърца, измъкна слушалките си и ги свали към гънките на врата си.

— И защо тогава ме будиш? Тъкмо бях стигнал до най-доброто.

Освен компактдисковете, Елтън имаше и друго средство за минаване на времето и това бяха неговите нощни набези във въображаеми сексуални приключения, сънища с жени, отдавна мъртви за по-удобно, които той разказваше на Майкъл с мъчителни детайли, като твърдеше, че това са истински спомени от случили се събития в неговата младост. Пълни глупости, беше решил Майкъл, понеже Елтън рядко стъпваше извън Фара, а като го гледаше сега с покритата му с пърхот глава, сплъстена брада, сиви зъби, по които имаше останки от месо, което вероятно е ял преди два дни, на Майкъл му се виждаше твърде невероятно който и да е от тези подвизи дори да се приближава до истината.

— Не искаш ли да ти разкажа? — Веждите на стария мъж с готовност се извиха. — В съня имаше сено. Ще ти хареса, сигурен съм.

— Сега не, Елтън. Открих… нещо. Тетрадка.

— Събуди ме, защото си открил тетрадка?

Майкъл се плъзна със стола покрай таблото и постави дневника в скута на мъжа. Елтън прокара пръсти по корицата, безжизнените му очи се вдигнаха нагоре, после я поднесе към носа си и дълго я души.

— Бих казал, че това е радиодневникът на твоя прапрадядо. Мотае се наоколо от години — върна я обратно на Майкъл. — Не мога да кажа, че съм я чел. Откри ли нещо интересно в нея?

— Какво знаеш за нея, Елтън?

— Не много. Нещата имат тая привичка да изникват пред очите ти, точно когато ти притрябват.

И така Майкъл разбра защо дотогава не беше виждал тетрадката. Не е била там, затова.

— Ти си я сложил на лавицата, нали?

— Виж, Майкъл. Радиото е забранено. Знаеш сам.

— Елтън, ти говори ли с Тео?

— Тео кой?

Майкъл усети, че започва да се ядосва. Защо този човек не можеше просто да отговори на въпроса?

— Елтън…

Старият човек го възпря с вдигната ръка.

— Добре, не се фръцвай сега. Не съм говорил с Тео. Но ми се струва, че ти си говорил. Не говоря с никого, освен с теб — замълча. — Знаеш ли, че приличаш много повече на баща си, отколкото предполагаш, Майкъл. И той беше калпав лъжец.

Майкъл никак не се изненада. Тръшна се на стола си. Донякъде беше доволен.

— И колко сме зле? — попита Елтън.

— Добре не сме — сви рамене, по някаква причина гледаше ръцете си. — Най-зле е номер пет, втори и трети са малко по-добре от останалите. Имаме непостоянен заряд в първа и четвърта. Двайсет и осем процента отчетени на таблото тази сутрин, никога не се качва повече от петдесет и пет преди Първия звънец.

Елтън кимна.

— Ще рече спирания на тока за пестене през следващите шест месеца и пълно спиране до трийсет. Малко или много както баща ти го беше предвидил.

— Знаел ли е?

— Твоят старец можеше да чете тези батерии като книга, Майкъл. Отдавна беше предугадил това положение.

Виж ти. Баща му е знаел, а вероятно и майка му. У него се надигна позната паника. Не искаше да мисли за това сега, не искаше.

— Майкъл?

Пое дълбоко дъх, за да се успокои. Още една тайна, която да пази. Но щеше да постъпи както винаги, да съхрани информацията дълбоко у себе си колкото е възможно по-дълго.

— Тогава — каза Майкъл — как точно се прави радио?

Радиото не беше проблем, обясни Елтън; проблемът беше планината.

Оригиналният сигнал се излъчвал от антена, която стояла на върха на планината. Петкилометров коаксиален кабел водел от централата до предавател във Фара. Свалили всичко и го унищожили съгласно Единствения закон. Без антена били безнадеждно ограничени в пространството на изток, а всеки сигнал, който можели да уловят, щял да е заглушен от електромагнитната интерференция от групираните батерии.

Това им оставяше две възможности: да се обърнат към Дома и да поискат позволение да издигнат антена на планината или да си замълчат и да се опитат по някакъв начин да усилят сигнала.

В крайна сметка място за обсъждания нямаше. Майкъл не можеше да поиска разрешение за радиото, без да обясни основанията си, което означаваше да каже на Дома за батериите. Немислимо беше да им каже за батериите, защото всички останали щяха да разберат и след това всичко губеше смисъл. Майкъл не отговаряше само за батериите, отговаряше и за спойката от надежда, която крепеше това място. Никой не можеше да каже на хората, че чисто и просто всичко е загубено. Единственият начин беше, преди да е казал на някого, да намерят някой все още жив някъде там, да го открият с радиото, а това означаваше да имат енергия и следователно светлина. А ако не откриеше никого, ако светът наистина беше пуст, тогава онова, което ги чакаше, така или иначе щеше да се случи. Най-добре беше никой да не знае.

Онази сутрин имаше работа. В заслона, натрупан сред монитори и процесори, плазмени екрани и сандъци с клетъчни телефони и плейъри, имаше стар радиоприемник — само средни и къси вълни, но можеше да го пооправи, имаше и осцилоскоп. Медна жица над комина служеше за антена; Майкъл премести и нагласи вътрешността на приемника в кутията на обикновен централен процесор, за да го прикрие; единственият човек, който можеше да забележи допълнителния процесор, разположен на пулта, можеше да е Гейб, а според думите на Сара нямало изгледи да излезе жив от Лечебницата, горкият. Включи приемника в таблото, като използваше аудио изхода. Системата за управление на батериите имаше проста програма и с малко усилия успя да направи еквалайзер, за да филтрира шума от батериите. Беше невъзможно да излъчват сигнал, нямаше предавател и щеше да се наложи да измисли как да направи такъв от начало до край. Но за момента, с малко търпение, щеше да може да улавя всеки заслужаващ внимание сигнал от запад.

Не откриха нищо.

Имаше много какво да се чуе. Удивителен обхват от супер дълги вълни до микровълни. Единичен клетъчен телефон, захранван от работеща соларна батерия. Геотермални електроцентрали, които продължаваха да произвеждат електричество към мрежата. Дори двойка все още държащи се в орбита сателити вярно предаваха своите космически поздрави и вероятно се чудеха защо всички на планетата Земя са изчезнали.

Цял един скрит свят от електронен шум. И нито един човек у дома.

Ден след ден Елтън седеше с радиото с поставени в ушите си слушалки, невиждащите му очи бяха обърнати нагоре в орбитите си. Майкъл изолираше сигнала, изчистваше шума, изпращаше го до усилвателя, където отново го филтрираше и го прослушваше със слушалките. След момент на напрегнато съсредоточаване Елтън кимаше, почесваше замислено мръсната си глава и после обявяваше с мелодичния си глас:

— Слаб звук, накъсан. Може би стар сигнал за бедствие.

Или:

— Сигнал от земята. Вероятно мина.

Или с отсечено поклащане на глава:

— Тук няма нищо. Да минаваме нататък.

Така прекараха дни и нощи. Майкъл на монитора, Елтън с притиснати към ушите си слушалки, умът му привидно отнесен в сигналите, излъчени от техните почти изчезнали разнородни източници. Когато се натъкнеха на такъв, Майкъл го вписваше в радиодневника, отбелязваше часа и честотата и всичко свързано с тях. После повтаряха всичко отначало.

Елтън беше роден сляп, затова Майкъл всъщност не го съжаляваше съвсем, не и в това отношение. Слепотата на Елтън беше просто част от него. Следствие от радиацията, родителите на Елтън били Бродници, част от пристигналата Втора вълна, преди повече от петдесет години, когато поселищата в Байа били завзети. Оцелелите вървели направо през радиоактивните руини на някогашния Сан Диего и докато групата пристигне — двайсет и осем души, онези, които се държали на краката си, носели другите. Майката на Елтън била бременна, бълнувала от треската. Родила точно преди да умре. Всеки можел да бъде бащата. Никой дори имената им не научил.

В повечето случаи Елтън се справяше добре. Имаше бастун, който използваше, когато излизаше от Фара, което се случваше рядко, и изглеждаше доволен да прекарва дните си на пулта, като помагаше по единствения начин, който му беше известен. С изключение на Майкъл никой не знаеше повече от него за батериите — чудодеен подвиг, като се има предвид, че всъщност никога не ги е виждал. Според Елтън това било предимство, защото външният вид на нещата не го подлъгвал.

— Тези батерии са като жена, Майкъл — обичаше да повтаря. — Трябва да се научиш да слушаш.

Вечерта на петдесет и четвъртия ден от лятото, Първият вечерен звънец щеше тъкмо да зазвъни — четири нощи, след като в мрежите до Стража Арло Уилсън беше убит вирал, — Майкъл отвори на екрана показателите на батериите, редица от пръчици за всяка от шестте клетки: 54 процента на втора и трета, с косъм над 50 на пета и четвърта и точно 50 на първа и шеста, температурата на всичките беше в зелено, трийсет и един градуса. Надолу по планината се спускаха ветрове с постоянните тринайсет километра в час, които при поривите достигаха двайсет. Прегледа контролния лист, зареждането на кондензаторите, проверяваше превключвателите. Какво беше казала Алиша? Натискаш копчето и светват. Ето колко малко знаеха хората.

— Трябва да провериш отново втората клетка — обади се Елтън от стола си. Пъхаше в устата си овче сирене от купата.

— Нищо ѝ няма на втората клетка.

— Ти я провери — каза той. — Имай ми доверие.

Майкъл въздъхна и отново отвори показателите на батериите на екрана. Естествено: зарядът на втори номер падаше: 53 процента, 52. Температурата също се качваше. Питал беше Елтън как разбира, но отговорът винаги беше един и същ — загадъчно накланяне на главата, сякаш казваше, Чувам го, Майкъл.

— Изключи релето — посъветва го Елтън. — Направи го отново и виж дали проблемът се решава.

До Втория вечерен звънец оставаха няколко минути. Добре, можеха да се справят и с останалите пет клетки, ако се наложеше, а после да разберат какъв е проблемът. Майкъл изключи релето, изчака момент, за да бъде изпуснато цялото количество газ по линията и отново го затвори. Индикаторът остана точно на 55.

— Постоянството е всичко — каза Елтън, докато се разнесе Вторият звънец. Леко замахна с лъжицата. — Онзи прекъсвач е малко скоклив обаче. Трябва да го сменим.

Вратата на Фара се отвори. Елтън вдигна лице.

— Ти ли си, Сара?

Сестрата на Майкъл влезе, все още облечена за езда и покрита с прах.

— Добър вечер, Елтън.

— Е, какво е това ухание, което се носи от теб? — попита ухилен до уши. — Планински люляк?

Тя отметна кичур лъскава от пот коса зад ухото си.

— Мириша на овце, Елтън. Но ти благодаря — обърна се към Майкъл. — Ще се прибереш ли довечера? Мислех да сготвя.

Майкъл си помисли, че повече му се иска да остане там, където си е, с тази една клетка, която да накара да работи. Нощта беше най-подходяща и за радиото. Но цял ден не беше ял и при мисълта за топла храна стомахът му се обади от глад.

— Съгласен ли си, Елтън?

Старият човек присви рамене.

— Знам къде да те намеря, ако ми потрябваш. Ако искаш, тръгвай.

— Да ти донеса ли да хапнеш? — предложи Сара, докато Майкъл ставаше. — Имаме достатъчно.

Но Елтън поклати глава, както винаги.

— Тази вечер не, благодаря. — Взе слушалките от пулта и ги сложи на главата си. — Целият свят ще ми прави компания.

Майкъл и сестра му излязоха под светлината на прожекторите. След толкова часове в притъмнялата колиба, Майкъл трябваше да поспре и запримига, за да свикнат очите му. Тръгнаха надолу по пътеката покрай складовите бараки към кошарите. Въздухът миришеше на тор. Чуваше блеенето на стадото и цвиленето на конете от конюшните. Продължиха по тясната пътека, която вървеше покрай полето, под южната стена, Майкъл виждаше как вестителите се движат напред-назад по пътеките на стената, силуетите им се очертаваха на стената. Майкъл видя, че и Сара гледа в същата посока, погледът ѝ беше отчужден и загрижен, очите ѝ блестяха от отразената светлина.

— Не се притеснявай — каза Майкъл. — Нищо няма да му се случи.

Сестра му не отговори. Чудеше се дали го е чула. Не си казаха нищо друго, докато не стигнаха къщата. Сара се изми на кухненската помпа, докато Майкъл палеше свещите. Тя излезе на задната площадка и се върна след миг, а в ръцете ѝ, уловен за ушите, се полюляваше едър заек.

— Да му се не види — каза Майкъл, — откъде го намери?

Настроението на Сара се беше пооправило. На лицето ѝ грейна горда усмивка. Майкъл виждаше раната, където стрелата на Сара беше пронизала гърлото на животното.

— Високото поле, точно над кладенците. Яздех и изведнъж изскочи на открито точно пред мен.

Откога не беше хапвал заешко? Откога никой дори не беше виждал заек? Повечето от дивите животни бяха изчезнали, освен катериците, които май се плодяха по-бързо, отколкото виралите ги избиваха, и дребни птици, врабчета и мушитрънчета, които пушеците или не искаха, или не можеха да ловят.

— Искаш ли да го почистиш? — попита Сара.

— Май не помня как се правеше — призна Майкъл.

Сара направи отчаяна физиономия и измъкна ножа от колана си.

— Добре, свърши нещо и ти, запали огъня.

Направиха си задушено заешко с моркови и картофи от сандъка в избата и с царевично брашно за сгъстяване на соса. Сара твърдеше, че си спомня рецептата на баща им, но според Майкъл налучкваше. Нямаше значение. Скоро къщата се изпълни с уютната топлина и вкусното ухание на къкрещо на кухненското огнище ястие, които Майкъл отдавна не беше усещал. Сара беше отнесла на двора одраната кожа, за да я остърже, а Майкъл наглеждаше печката и чакаше да се върне. Нареди купите и лъжиците. Тя се върна и избърса ръцете си в кърпа.

— Виж, ясно ми е, че няма да ме послушаш, но с Елтън трябва да сте по-внимателни.

Сара знаеше за радиото. С нейното свободно влизане и излизане от Фара просто беше невъзможно да го скрият от нея. Но не ѝ беше казал останалото.

— Това е само приемник, Сара. Дори не можем да излъчваме.

— Какво толкова слушате в крайна сметка?

Седяха на масата и той се сгуши с надеждата да сложи по най-бърз начин край на разговора. Какво имаше за разправяне? Търсеше армията. Но армията беше изтребена. Всички бяха мъртви, а животът на прожекторите изтичаше.

— Само шум обикновено.

Огледа го внимателно с ръце на хълбоците, застанала с гръб към мивката. Чакаше го да сподели. Майкъл не каза нищо, а тя въздъхна и поклати глава.

— Пазете се да не ви спипат — каза сестра му.

Нахраниха се в мълчание. Месото беше малко жилаво, но толкова вкусно, че Майкъл едва се сдържаше да не стене от удоволствие, докато дъвче. Обикновено не си лягаше, преди да е съмнало, но сега можеше да легне направо на масата и сгушил глава в присвитите си ръце, да заспи на мига. Имаше нещо семейно в ситуацията — не само семейно, но и малко тъжно — в яденето на заешко задушено на масата. Само двамата.

Вдигна очи и срещна погледа на Сара.

— Знам — каза тя. — И на мен ми липсват.

Прииска му се да ѝ разкаже. За батериите и радиодневника, за баща им и онова, което знаеше. Само за да сподели товара на знанието. Но желанието му беше себично, Майкъл го осъзнаваше и не можеше да си позволи да го стори.

Сара стана от масата и занесе чиниите им на помпата. Изми ги и напълни едно глинено гърне с остатъка от задушеното, уви го в дебело парче плат, за да го запази топло.

— На Уолт ли ще го носиш? — попита Майкъл.

Уолтър беше по-големия брат на баща им. Като Пазител на склада той провеждаше Подялбата, член на Съвета на Занаятите, а също и на Дома, най-стария жив Фишър, тройна отговорност, което го правеше един от най-влиятелните граждани на Колонията, вторият след Со Рамирез и Санжай Патал. Но беше и вдовец, който живееше сам. Съпругата му Джийн загинала в Тъмната нощ, а той обичаше и твърде много да си пийва, като често пренебрегваше яденето. Когато Уолт не беше в Склада, можеха да го открият обикновено да се суети около дестилатора, който пазеше в своята колиба зад къщата или скътан някъде вътре.

Сара поклати глава.

— Не мисля, че точно сега мога да се изправя пред Уолт. Ще го занеса на Елтън.

Майкъл я наблюдаваше. Знаеше, че пак мисли за Питър.

— Почини си по-добре. Убеден съм, че са добре.

— Закъсняват.

— Един ден само. Нормално е.

Сестра му не отвърна. Ужасно беше, помисли си Майкъл, какво причинява любовта. Не виждаше смисъл в това.

— Виж, Лиш е с тях. Убеден съм, че са в безопасност.

Сара се намръщи и отмести поглед.

— Лиш ме притеснява.

Най-напред се запъти към Убежището, както често правеше, когато сънят ѝ убягваше. Гледката на децата, завити в креватчетата си, я привличаше. Не знаеше дали я карат да се чувства по-добре, или по-зле. Но я караше да чувства и друго, освен кухата болка от притеснението.

Обичаше да си припомня дните, прекарани там като Малка, когато светът изглеждаше сигурно, дори щастливо място и всичко, за което трябваше да се тревожи, беше кога родителите ѝ ще дойдат на посещение или дали Учителката ще е в добро настроение или не, и кой с кого е приятел. Не ѝ се струваше странно, че двамата с брат ѝ живеят в Убежището, а родителите ѝ другаде. Не знаеше, че би могло да е и другояче. А вечер, когато майка ѝ или баща ѝ, или пък и двамата заедно наминаваха, за да им пожелаят приятни сънища, на нея и през ум не ѝ минаваше да попита къде отиват, след като посещението свърши. Сега трябва да тръгваме, казваха, щом Учителката съобщаваше, че е време, и тази дума, тръгваме, описваше цялото положение в съзнанието на Сара, а вероятно и на Майкъл; родителите идваха, оставаха за кратко и после трябваше да тръгват. Много от най-хубавите ѝ спомени, свързани с родителите ѝ, бяха от онези посещения преди сън, когато четяха на нея и на Майкъл приказка или просто ги слагаха в леглата.

Една вечер обаче тя почти случайно съсипа всичко. Къде спите вие, попита майка си, която се приготвяше да тръгва. Щом не спите тук с нас, къде отивате? Въпросът на Сара сякаш спусна преграда пред погледа на майка ѝ, като сянка, която бързо засенчва прозорец. Ами, отвърна майка ѝ, като се мъчеше с всички сили да се усмихне, но Сара видя, че усмивката ѝ не е искрена, всъщност аз не спя. Сънят е за теб, мъничка моя Сара, и за братчето ти Майкъл. Изражението на майка ѝ, с което тя изрече думите, беше първият път, убедена беше сега Сара, в който зърна бегло страшната истина.

Истина беше, каквато всички твърдяха: хората намразваха Учителката, защото я им е разказала. Как само Сара беше обичала Учителката до онзи ден. Обичаше я колкото и своите родители, дори може би повече. Осмият ѝ рожден ден: знаеше, че нещо ще се случи, нещо прекрасно, че навършилите осем години деца отиваха на специално място, но нищо по-конкретно. Онези, които се връщаха, за да посетят по-малките си братчета и сестричета или пък за да имат свои собствени Малки, бяха по-големи, след изминалото време вече бяха напълно различни хора, а това къде са били и какво са правили, оставаше тайна, която не бива да се споделя. И точно защото беше тайна, беше и толкова специално новото място, което я чакаше извън стените на Убежището. Очакването се беше насъбрало в нея с наближаването на рождения ѝ ден. Така се вълнуваше, че изобщо не помисли какво ще стане с Майкъл без нея; нейният ден наближаваше. Учителката ги предупреждаваше да не приказват на тази тема, но, естествено, Малките го правеха, щом Учителката не беше наблизо. В банята или в трапезарията, или нощем в Голямата стая, през леглата се носеше шепот и разговорите непрекъснато се въртяха около излизането и кой е следващият по ред. Как ли изглеждаше светът извън Убежището? Дали хората живееха в замъци, като хората в книжките? Какви животни ще намерят, дали могат да говорят? (Мишката в клетката, която Учителката държеше в учебната стая, беше отчайващо мълчаливо животно.) Какви прекрасни ястия имаше там за ядене, какви прекрасни играчки… Сара за пръв път беше толкова развълнувана по повод този прекрасен ден, когато щеше да излезе навън в света.

Събуди се сутринта на рождения си ден и сякаш се носеше на облак от щастие. И въпреки това някак трябваше да сдържи тази радост в останалата част от деня; чак тогава, когато Малките заспяха, Учителката щеше да я отведе на специалното място. Въпреки че никой нищо не каза, през цялото време на закуската и когато си разказваха преживелиците, тя беше уверена, че всички се радват за нея, освен Майкъл, който съвсем ясно показа завистта си, като нацупено отказа да разговаря с нея. Такъв си беше Майкъл. Щом не можеше да се радва за нея, тя нямаше да му позволи да ѝ развали специалния ден. След обяда Учителката събра всички, за да си вземат довиждане с нея, и тогава тя започна да се чуди дали пък той не знае нещо, останало скрито за нея. Какво има, Майкъл?, попита Учителката. Не искаш ли да си вземеш довиждане със сестра си, не се ли радваш за нея? А Майкъл се обърна към нея и ѝ каза: Не е каквото си мислиш, Сара. После бързо я прегърна и изтича от стаята, преди тя да успее да каже и една дума.

Странно беше, мислеше си още тогава, все още продължаваше да ѝ е чудно след всичките изминали години. Как беше научил Майкъл? Много по-късно, когато двамата отново бяха сами, тя си спомни случилото се и го попита. Как разбра? Майкъл обаче успя само да поклати глава. Разбрах и това е, отвърна ѝ. Не в подробности, но същността като цяло. По начина, по който разговаряха с нас мама и татко вечер, докато ни слагаха в леглата. Личеше в погледите им.

Тогава обаче, след като Майкъл беше излетял от стаята, а Учителката я хвана за ръка, тя не си блъска главата дълго. Каза си, че Майкъл си е Майкъл. Последните сбогувания, прегръдки, предчувствието за наближаващия момент: Питър беше там, Маус Патал, Бен Чоу, Гълън Строс, Уенди Рамирез и всички останали, докосваха я, повтаряха името ѝ. Не ни забравяй, казваха ѝ. Сара държеше чантата с вещите си, дрехите, пантофите и малка парцалена кукла, която имаше от съвсем мъничка — всяко дете имаше право да вземе една играчка. Учителката я улови за ръка и я изведе от Голямата стая към малкия вътрешен двор, заобиколен от прозорци, където децата си играеха, когато слънцето се издигаше високо в небето, с люлки и наредени една върху друга фигури от стари гуми, по крито да се катерят, после през друга врата в стая, където никога дотогава не беше влизала. Приличаше на учебна стая, но празна, с голи стелажи и без картини по стената.

Учителката заключи вратата след тях. Любопитна и ненавременна пауза: Сара беше очаквала повече. Попитала беше Учителката къде отива. Дълго ли ще пътува? Щеше ли да дойде някой да я вземе? Колко трябва да чака тук в тази стая? Но Учителката сякаш не чу тези въпроси. Приклекна до нея, застана с широкото си, нежно лице близо до това на Сара. Малка моя Сара, попита тя, какво мислиш, че има там отвън, отвъд тези сгради, отвъд тези стаи, в които живееш? Ами какво мислиш за хората, които понякога виждаш, онези, които идват и си отиват вечерта, които се грижат за теб? Учителката се усмихваше, но усмивката ѝ този път беше различна, помисли си Сара, от усмивката ѝ я хвана страх. Не искаше да отговаря, но Учителката я гледаше упорито и с очакване. Сара си спомни очите на майка си в онази вечер, когато я попита къде спят. Замък?, каза тя, заради внезапно обзелата я нервност това беше единственото, което можа да измисли. Замък, ограден с ров? — Замък, каза Учителката. Разбирам. И какво друго, мъничка моя Сара? Усмивката ѝ изведнъж се беше стопила. Не знам, каза Сара. Ами, пророни Учителката, замък няма.

И тогава ѝ разказа.

Отначало Сара не повярва. Но не беше точно така: усети как разумът ѝ се разполови, с една половина, която не знаеше истината и продължаваше да вярва, че е Малка, седеше в кръга и играеше на двора, чакаше родителите си вечерта да я сложат в леглото ѝ, сбогува се с половината от разума си, която винаги беше имала. Сякаш се сбогуваше със себе си. Зави ѝ се свят, прилоша ѝ и се разплака, а Учителката отново я улови за ръка и я поведе по друг коридор, изведе я от Убежището. Навън я чакаха родителите ѝ, за да я заведат у дома, домът, в който Сара и Майкъл все още живееха, за който до онзи ден не знаеше, че съществува. Не е истина, повтаряше през сълзи Сара, не е истина. Майка ѝ, която също плачеше, я вдигна на ръце, притисна я до себе си и повтаряше: Съжалявам, съжалявам, съжалявам. Вярно е, вярно е, вярно е.

Споменът винаги я спохождаше, щом наближеше Убежището, което сега ѝ изглеждаше много малко в сравнение с преди. Старо тухлено училище с гравирано върху камък над вратата име „Основно училище Ф. Д. Рузвелт“. От пътеката виждаше силуета на сам Страж, който стоеше горе на стъпалата на входа: Холис Уилсън.

— Здрасти, Сара.

— Добър вечер, Холис.

На хълбока си Холис крепеше лък. Сара не ги харесваше; мощно оръжие бяха, но се зареждаха твърде бавно и бяха тежки за носене. Всички разправяха колко невъзможно било да различават Холис и брат му, докато той не си обръсна брадата, но Сара не разбираше защо; дори като Малки — братята Уилсън бяха с три години по-големи от нея — винаги ги различаваше. Разпознаваше ги по дребните неща, дребни детайли, свързани с личността, които човек можеше и да не забележи от пръв поглед, като факта, че Холис е малко по-висок и с малко по-сериозен поглед от брат си. Но за нея бяха очевидни.

Когато изкачи стъпалата, Холис наклони глава към гърнето, което носеше, и се засмя.

— Я какво ми носиш?

— Заешко задушено. Но се опасявам, че не е за теб.

Остана изумен.

— Гръм да ме удари! Откъде го намери?

— Горното поле.

Холис подсвирна и заклати глава. Сара видя по лицето му колко е гладен.

— Направо не мога да ти опиша как ми се е прияло задушено заешко. Мога ли да го помириша?

Сара отдръпна кърпата и отвори капака. Холис се надвеси над гърнето и дълбоко вдъхна уханието му.

— Дали пък не мога да те уговоря да го оставиш тук, вместо да го внасяш вътре?

— Откажи се, Холис. Нося го на Елтън.

Засмяно сви рамене. Пошегувал се беше.

— Нали опитах — каза Холис. — Добре, остави си сега ножа.

Сара извади ножа си и му го подаде. Само Стражите можеха да носят оръжие в Убежището, но дори те трябваше да го крият от децата.

— Не знам дали си чула — каза Холис и го втъкна в колана си. — Имаме си нов заселник.

— Цял ден бях навън със стадото. Кой е нов?

— Маус Патал. Май не е голяма изненада. — Холис посочи с арбалета си към пътеката. Гълън тъкмо си тръгна. Изненадан съм, че не си го видяла.

Тя беше потънала в мислите си. Гълън можеше и да е минал точно покрай нея, а тя да не го е забелязала. Маус беше бременна. Защо ли е изненадана?

— Хубаво — усмихна се криво-ляво, чудеше се какво точно изпитва. Дали не беше завист? — Това е страхотна новина.

— Направи ми услуга, кажи го на нея. Трябваше да ги чуеш как се караха. Май събудиха половината Малки.

— Не се ли радва?

— Гълън като че се радва повече. Не знам. Сара, ти си момиче. Ти трябва да ми кажеш.

— Ласкателството до никъде няма да те доведе, Холис.

Той се разсмя хитро. Сара харесваше Холис и неговата общителност.

— Само убивам времето — каза и кимна с глава към вратата. — Ако Дора е будна, поздрави я от чичо ѝ Холис.

— Как е Лей? Сега, като Арло го няма.

— И преди го е преживявала. Казах ѝ, че има много причини, заради които да не се върнат днес.

Вътре Сара остави задушеното в празен кабинет и влезе в Голямата стая, където спяха всички Малки. Едно време беше гимнастическия салон на училището. Повечето от леглата бяха празни, от години Убежището не работеше с пълния си капацитет. Високите прозорци на стаята бяха затъмнени; единственото осветление идваше от тесни светли ивици, които падаха върху заспалите деца. Помещението ухаеше на мляко, пот, обжарени от слънцето коси: уханието на децата след деня. Сара се промъкна между редиците легла и бебешки кошчета. Кат Къртис, Барт Фишър, Аби Филипс, Фани Чоу, сестрите ѝ Уанда и Сюзън, Тимъти Молиноу и Бо Грийнбърг, когото всички наричаха Бауау, трансформация на неговото собствено име, прилепнала му като лепило; трите „Джи“ Джулиет Строс, Джун Ливайн и Джейн Рамирез, най-малкото дете на Рей.

Сара се приближи до люлка в края на първата редица: Дора Уилсън, дъщерята на Лей и Арло. Лей седеше на стол до нея. Жените, станали майки наскоро, имаха право да останат в Убежището до една година. Лей все още беше мудна от бременността, на оскъдната светлина лицето ѝ изглеждаше почти прозрачно, кожата ѝ беше бледа след толкова много месеци, прекарани в сградата. В скута ѝ лежеше дебело кълбо вълнена прежда и чифт игли. Вдигна поглед от плетивото си при приближаването на Сара.

— Здравей — поздрави тихо.

Сара я поздрави с безмълвно кимване и се приведе над люлката. Само по пелена, Дора спеше по гръб, устните ѝ оформяха деликатно „О“. Леко прохъркваше през нос. Нежният ѝ влажен дъх погали страните на Сара като целувка. Гледката на спящо бебе можеше да накара човек да забрави истината за света, помисли си тя.

— Не се притеснявай, няма да я събудиш — Лей се прозя в ръка и отново се залови с плетивото си. — Спи като заклана.

Сара реши да не ходи при Маусами. Каквото и да се случваше между нея и Гълън, не ѝ влизаше в работата. Мъчно ѝ беше за Гейл. Гълън открай време имаше слабост към Маус, беше като болест, от която не можеше да се отърси, а и всички казваха, че когато помолил Маус да се съберат, тя се съгласила само защото Тео вече ѝ бил отказал. Или пък е протакал да я помоли да се съберат, а Маус се е опитала да го накара да се поразбърза. Колко ли жени бяха допускали същата грешка?

Но докато слизаше по пътеката, Сара се чудеше защо някои неща трябва да са толкова трудни? При нея и Питър беше същото. Сара го обичаше, така беше открай време, още от детството им в Убежището. Не можеше да се обясни; доколкото си спомняше, тя усещаше тази любов като невидима златна нишка, която обвързваше двама им. Далеч не беше само физическото привличане. От всичко най-много обичаше наранената му душа, онова ранено място у него, където криеше тъгата си. Това отличаваше Питър Джаксън и никой друг освен нея не го знаеше, защото го обичаше толкова много: неговата огромна тъга. И не ставаше дума за обикновената, всекидневна тъга, която всички носеха по изгубените неща и хора — неговата тъга беше по-различна. Сара вярваше, че ако успее да открие тази тъга, да я вземе от него, тогава и той на свой ред ще я обикне.

Затова и беше решила да стане медицинска сестра; щом не можеше да е Страж, а за това тя изобщо не ставаше, Лечебницата, където се слушаше думата на Прудънс Джаксън, беше следващото място. Почти сто пъти беше питала Прудънс мислено: Какво да направя? Какво да направя, за да ме обикне синът ти? Но в крайна сметка Сара не посмя да я попита. Насочила беше всичките си усилия да овладее занаята с всичките му тънкости и да чака Питър с надеждата, че той ще разбере какво му предлага тя само като е в същата стая.

Питър я беше целунал, веднъж. Или може би Сара го беше целунала. Въпросът кой кого беше целунал нямаше значение пред самата случка. Двамата се бяха целунали. Празнуваха Първата нощ, беше късно и студено. Пили бяха, заслушани в подрънкването на китарата на Арло под прожекторите. Когато групата се разпръсна в часа преди зазоряване, се оказа, че Сара и Питър вървят сами. Беше леко замаяна от изпитото, но не считаше, че е пияна, както и че и той е пиян. Обви ги изпълнено с притеснение мълчание, докато вървяха по пътеката. Не се притесняваха, че не говорят, ала имаше нещо пулсиращо и леко наелектризиращо, като пространствата между нотите от китарата на Арло. В такъв мехур от очакване вървяха заедно под прожекторите, не се докосваха, но помежду им имаше връзка, а когато стигнаха до дома ѝ, нито един от тях не каза, че са стигнали — тишината беше мехур, но и река, чието течение ги влечеше, сякаш следващото действие не можеше да бъде спряно. Стояха до стената на дома ѝ, в сянка, притисна я отначало с устата си, а след това и с цялото си тяло. Не беше като на игрите на целувки, на които всички играеха в Убежището, нито като непохватните и недодялани целувки от пубертета, сексът беше достъпен, дори при бегъл интерес хората си лягаха заедно. Неписаното правило беше, нищо повече от това, всичко, в крайна сметка, се усещаше като вид репетиция, но целувката им беше по-дълбока, изпълнена с обещания. Сара се потопи в топлина, която почти не разпозна: топлината на човешката близост, на истинското споделено отношение, на края на самотата. Каквото и да беше поискал, тя щеше да му го даде още тогава.

Но после изведнъж всичко приключи, той се отдръпна.

— Съжалявам — беше рекъл неловко и тромаво, сякаш си мислеше, че я е целунал против волята ѝ, въпреки че по целувката трябваше да разбере, че го е искала, искала е да я целуне. Но ситуацията се беше променила, мехурът се беше пукнал, двамата бяха твърде смутени, твърде объркани, за да кажат друго. Остави я пред вратата и това беше краят. От тази нощ не бяха оставали насаме. Едва си разменяха по някоя дума.

Защото тя беше разбрала; разбрала го беше при целувката, а и по-късно се беше уверила, като с дните увереността ѝ растеше. Питър не беше неин, имаше друга. Присъстваше като призрак между тях, в целувката му. Вече беше разбрала, че е безнадеждно. Докато тя го чакаше в Лечебницата, докато му показваше коя е, той прекарваше цялото си време на Стената с Алиша Донадио.

Сега, докато вървеше със задушеното към Фара, Сара си спомни за Гейб Къртис и реши да се отбие в Лечебницата. Горкият Гейб, само на четирийсет и с рак. Не можеше да му се помогне с кой знае какво. Сара предполагаше, че е започнал от стомаха или пък от черния дроб. Всъщност нямаше значение. Лечебницата, разположена от другата страна на Слънчевото място срещу Убежището, беше малка паянтова сграда в онази част на Колонията, която наричаха Стария град — група от половин дузина постройки, в които някога се помещавали различни магазини. Сградата на Лечебницата някога била бакалия, надписът все още личеше, когато следобедното слънце огрееше пряко предните прозорци — Компания „Високопланински провизии“, Храни и алкохолни напитки, основана 1996, гравиран в матираните стъкла.

Само един фенер осветяваше отдалечената стая, където Санди Чоу — всички я наричаха Другата Санди, защото някога имаше две Санди Чоу, едната съпруга на Бен Чоу, която почина при раждане, та Другата Санди стоеше приведена над бюрото на медицинска сестрата и стриваше билкови семена в хаван. Въздухът беше горещ и лепкав от влага, зад бюрото, от поставения върху печката чайник се издигаше пара. Сара сложи настрана задушеното и махна чайника от печката. Върна се на масата, наклони глава към билката, която Санди разтръска в цедка.

— За Гейб ли е?

Санди кимна. Билката Дилъновото семе се считаше за аналгетик, макар че го използваха за лечение на различни неразположения като простуди, диария, артрит. Сара не можеше да каже, че билката със сигурност върши работа, но Гейб твърдеше, че облекчава болката му и че това било единственото, което можел да приема.

— Как е?

Санди наливаше вода през цедката в керамична чаша с нащърбен и похабен ръб. На нея пишеше ЧИСТО НОВ ТАТКО, буквите бяха изписани с фигури от безопасни игли.

— Спи от доста време. Жълтеницата се влошава. Синът му тъкмо си тръгна, Мар е с него вътре.

— Ще му отнеса настойката.

Сара взе чашата и мина през завесата. В отделението имаше шест легла, в момента беше заето само едно. Мар седеше на стол с облегалка до леглото, на което лежеше съпругът ѝ, завит с одеяло. Слаба като вейка жена, Мар се беше нагърбила с грижите около Гейб през месеците на неговото боледуване, истинската тежест на товара личеше по полукръговете от недоспиване, увиснали под очите ѝ. Имаха един син, Джейкъб, около шестнайсетгодишен, който работеше в мандрата с майка си: едро, мудно момче с изражение на безсмислена приветливост, което не можеше нито да чете, нито да пише и нямаше да се научи. Можеше да изпълнява само най-прости задачи, стига някой да го насочва. Тежък, нещастен живот, а сега и това. Преминала четирийсетте и с Джейкъб, оставен на грижите ѝ, Мар едва ли щеше отново да се омъжи.

Когато Сара се приближи, Мар вдигна поглед, притиснала пръст към устните си. Сара кимна, настани се на стол до нея. Санди имаше право: жълтеницата се влошаваше. Преди да се разболее, Гейб беше едър мъж — толкова едър, колкото жена му беше дребна, с грамадни възлести рамене, напращели мишци, създадени за работа, и внушителен корем, провиснал над колана му като чувал брашно. Стабилен и оправен човек, когото Сара не беше виждала да стъпва в Лечебницата до деня, в който не дойде, за да се оплаче от болки в гърба и лошо храносмилане, като се извиняваше за оплакванията си, сякаш са белег за слабост, за липса на характер, а не за начало на сериозно заболяване. (Когато Сара прегледа черния му дроб, върховете на пръстите ѝ веднага напипаха образуванието, което нарастваше там, и разбра, че сигурно агонизира от болка.)

Половин година по-късно мъжът, който някога беше Гейб Къртис, вече го нямаше, на негово място имаше сянка, която се държеше за живота само по силата на волята. Някога пълното му и румено като зряла ябълка лице се беше съсухрило до линии и ръбове, като набързо нахвърляна скица. Мар беше подстригала брадата му и отрязала ноктите му, напуканите му устни блестяха от мехлема от купичката върху количката до леглото му, малко облекчение, малко и безполезно, като и билковата настойка.

Поседя малко с Мар, без да говорят. Възможно беше, разбра Сара, животът да се проточи прекалено дълго, така както можеше и да приключи прекалено бързо. Може би страхът, че оставя Мар сама, държеше Гейб жив.

Най-накрая Сара стана и постави чашата на количката.

— Ако се събуди, виж дали ще го изпие — каза тя.

В очите на Мар имаше сълзи на изтощение.

— Казах му, че всичко е наред, може да си отиде.

За миг Сара не разбра.

— Радвам се, че си го направила — каза тя. — Понякога точно това искат да чуят.

— Заради Джейкъб е, нали разбираш. Не иска да остави Джейкъб. Казах му: Ще се справим. Ти тръгвай. Това му казах.

— Знам, че ще се справиш, Мар — думите ѝ бяха толкова безполезни. — И той го знае.

— Толкова е упорит. Чуваш ли, Гейб? Защо трябва непрекъснато да си толкова упорит, по дяволите? — скри лице в ръцете си и се разрида.

Сара почака малко, знаеше, че нямаше как да облекчи мъката на жената. Скръбта, разбра Сара, беше място, където човек пребивава сам. Приличаше на стая без врати и случилото се в тая стая, целият гняв и болката на човека трябваше да останат в нея, те засягаха само него и никой друг.

— Съжалявам, Сара — каза накрая Мар и поклати глава. — Не трябваше да ставаш свидетел на това.

— Всичко е наред. Разбирам.

— Ако се събуди, ще му кажа, че си наминала — успя да се усмихне през сълзи. — Знам, че Гейб винаги те е харесвал. Ти беше любимата му медицинска сестра.

Беше вече около полунощ, когато Сара влезе във Фара. Тихо отвори вратата и влезе. Елтън беше сам, задрямал на пулта със слушалки на ушите си.

Трепна и се събуди, когато след Сара вратата се затвори на пружините си.

— Майкъл?

— Сара е.

Махна слушалките и завъртя стола, като душеше въздуха.

— Какво подушвам?

— Задушено заешко. Вече сигурно е съвсем изстинало.

— Все едно — седна изправен на стола. — Донеси го тук.

Постави го пред него. Той взе мръсна лъжица от пулта срещу панела.

— Ако искаш, запали лампата.

— Тъмнината ми харесва. Ако нямаш нищо против.

— За мен е все едно.

Известно време го наблюдаваше как се храни на светлината от пулта. Имаше нещо хипнотично в движенията на ръцете на Елтън, които въртяха лъжицата из гърнето, а после я понасяха към устата му с непогрешима точност и без излишни движения.

— Наблюдаваш ме — каза Елтън.

Усети как страните ѝ пламват.

— Съжалявам.

Обра и последните остатъци от заешкото и избърса уста с кърпа.

— Няма за какво да съжаляваш. Ти си най-хубавото същество, което наминава из тези места, ако питаш мен. Хубавица като теб може да ме гледа колкото си иска.

Тя се разсмя — дали от смущение или от неверие към думите му, не знаеше.

— Елтън, ти никога не си ме виждал. Откъде можеш да знаеш как изглеждам?

Елтън сви рамене, невиждащите му очи се насочиха нагоре под спуснатите му клепачи, сякаш в тъмнината на разума образът ѝ е там и той го вижда.

— Гласът ти. Начинът, по който говориш с мен, с Майкъл. Как се грижиш за него. Красотата е като красивите дела, винаги съм го казвал.

Въздъхна.

— Аз не се чувствам такава.

— Имай вяра на стария Елтън — каза той и тихо се засмя. — Някой ще се влюби в теб.

Около Елтън тя някак винаги се чувстваше добре. Като начало той флиртуваше най-безочливо. Но не това беше истинската причина. Той просто изглеждаше по-щастлив от всички, които познаваше. Истина бяха думите на Майкъл за него: слепотата при него не беше белег за липса, а за отлика.

— Идвам от Лечебницата.

— Ами ето — каза той и дълго кима. — Винаги се грижиш за хората. Как е Гейб?

— Не е добре. Ужасно изглежда, Елтън. А и Мар го понася трудно. Иска ми се да можех някак да помогна.

— Има неща, които можеш да направиш, и такива, които не можеш. Сега е дошъл редът на Гейб. Направила си всичко, което трябва.

— Не е достатъчно.

— Никога не е достатъчно. — Елтън се обърна и затърси нещо по плота, намери слушалките и ѝ ги подаде. — Понеже ми донесе подарък, и аз ще ти подаря нещо. Нещо, което да те зарадва.

— Елтън, изобщо не знам какво слушам. За мен всичко е като шум.

Усмихваше се потайно.

— Прави каквото ти казвам. Затвори очи.

Слушалките на ушите ѝ бяха топли. Усети как Елтън движи ръце по таблото, пръстите му се плъзваха тук и там. И тогава я чу: музика. Не приличаше на музиката, която познаваше. Отначало я чуваше като далечен, кух звук, като повей на вятъра, а после се усили, високи птичи трели, които сякаш затанцуваха в главата ѝ. Звукът се надграждаше и надграждаше, сякаш идваше от всички посоки, и тя разбра, че това, което слуша, е буря. Можеше да си я представи, страховита буря от музика, която връхлиташе. За пръв път в живота си чуваше такава красота. Когато заглъхна и последната нота, тя свали слушалките от ушите си.

— Не разбирам — каза тя. — От радиото ли идва?

Елтън се разкикоти.

— Голяма работа, нали?

Направи нещо на пулта. Отвори малко чекмедже и изкара сребрист диск: компактдиск. Никога не им беше обръщала кой знае какво внимание. Майкъл казваше, че на тях има само шумотевици. Взе диска, държеше го за ръбовете. Стравински, Пролетно тайнство. Чикагски симфоничен оркестър под диригентството на Ерик Лайнсдорф.

— Помислих си, че трябва да чуеш нещо, което наподобява начина, по който изглеждаш. — каза Елтън.

Двайсет и две

— Едно не разбирам — говореше Тео, — как така не сте мъртви и тримата?

Групата седеше около дългата маса в контролната стая, всички без Фин и Рей, които се бяха върнали в бараките, за да си доспят. Замайването на Питър от адреналина беше преминало, а болката в глезена му, който май не беше счупен, беше стихнала до тъпо пулсиране. Някой беше откъснал парче лед от кондензаторите и Питър го държеше увито в мокър плат над наранената става. Фактът, че бе убил Зандър Филипс, човек, когото познаваше, предизвикваше у него все още неназовани чувства. Информацията беше твърде странна за осмисляне. Но ключът към станцията продължаваше да е около врата на Зандър, затова нямаше никакво съмнение кой е той. Нямаше друг избор, разбира се, Зандър беше напълно обсебен. Строго казано, виралът, който се бе опитал да се промъкне през капака, вече не беше Зандър Филипс. Но все пак Питър не можеше да потисне усещането, че в последния миг, преди да натисне спусъка, е видял проблясък на разпознаване в очите на вирала, дори поглед, изпълнен с облекчение.

След нападението Тео беше разпитал внимателно Кейлъб. Разказът на момчето не беше прибавил кой знае колко, но се виждаше, че е изтощено и изтормозено. Устните му бяха подпухнали и напукани, на челото му имаше огромна синина, двата му крака бяха в драскотини. Най-много го измъчваше загубата на обувките — черни спортни обувки, обясни той, чисто нови, направо от кутията, взета от търговския център. Изгубил ги, докато тичал през долината, но бил толкова изплашен, че не забелязал как е станало.

— Ще ти намерим нови — успокои го Тео. — Само ми разкажи за Зандър.

Кейлъб се хранеше и говореше, отхапваше от сухара и го поливаше с глътки вода. Ами всичко си било нормално, разказваше Кейлъб, допреди шест дни, когато Зандър започнал да се държи странно. Много странно. Дори за Зандър, а това говорело нещо. Не искал да излиза извън оградата и изобщо не спял. Будувал по цяла нощ и кръстосвал контролната зала, като си мърморел под носа. Кейлъб решил, че е от дългото време, прекарано в станцията, че когато се появи екипът за смяна, Зандър ще се отърси от това състояние.

— И тогава един ден обяви, че излизаме навън из равнината, каза ми да приготвя и напълня каруцата. Седях си тук и обядвах, а той влезе и започна да ми ги разправя такива. Искал да смени един от регулиращите вентили в западната част. Добре, казах, но защо е това бързане? Не сме ли малко окъснели днес, за да излизаме на открито? А погледът му стана един налудничав, а и миришеше лошо. Направо вонеше. Добре ли си, питам го, а той отвръща: размърдай се, тръгваме.

— Кога се случи?

Кейлъб преглътна.

— Преди три дни.

Тео се приведе на стола си.

— Бил си навън три дни?

Кейлъб кимна. Приключи с последния сухар и се залови с чиния соева паста, която загребваше с пръсти.

— Насочихме конете към източното поле. Там от години нищо не работеше, всички са мъртви тояги. Отне ни цяла вечност да стигнем дотам, най-малко два часа с каруцата. Чак след пладне наближихме. Струва ми се, Зандър, казвам, че запад е натам, приятел, какво по дяволите правим тук? Да не се опитваш да ни убиеш? Приближаваме се до кулата, която разправя, че искал да поправи, а кулата си е ръждясала кофа. За нищо не става. От земята го виждам. Смяната на регулаторните вентили хич няма да помогне. Но той искаше да го направим, затова си качих задника по стълбата, нагласих лебедката и започнах да махам кожуха, работех толкова бързо, колкото можех. Виках си, хубаво де, няма кой знае какъв смисъл, според мен си рискуваме кожите за нищо и никакво, но може пък той да знае нещо, което аз не знам. И тогава чух воя.

— Зандър ли изпищя?

Кейлъб поклати глава.

— Мулето. Не се шегувам, точно така изрева, като вой. За пръв път чувах този рев. Поглеждам надолу и виждам как се преобръща като бълха на камък. За секунда разбрах какво виждам. Кръв. Много — избърса омазнената си уста с опакото на ръката си и блъсна настрани празната чиния. — Зандър все разправяше, че тия работи имали вкус на топки. Все ми се щеше да го питам, Кога си ял топки, Зандър, много ми е любопитно? Но след три дни не е чак толкова зле.

Тео въздъхна нетърпеливо.

— Кейлъб, моля те. Кръвта…

Момчето дълго пи от водата.

— Добре. Така. Кръвта. Зандър стои до мулето на колене и аз се разкрещях, Какво стана по дяволите, Зандър? Когато се изправи, видях, че е гол до кръста, в ръката си държи нож, а той целият е в кръв. Някак бях пропуснал знаците. Имах пет секунди да се качи на стълбата след мен. Но той не се качи. Седна долу при основите на кулата в сянката на една от подпорите, където не го виждах. Зандър, крещя към него, чуй ме. Трябва да се противиш на тая работа. Сам съм тук горе. Мислех си, че ако успея да го накарам да се противи достатъчно дълго, ще имам време да избягам.

— Не разбирам — каза Алиша. — Кога се е заразил?

— Там е въпросът — каза Кейлъб. — И аз не разбирам. Непрекъснато бяхме заедно.

— Ами нощно време — предположи Тео. — Каза, че не спял. Може да е излизал.

— Възможно е, но защо му е било да излиза? И при това той не изглеждаше различен, ако не се брои кръвта.

— Ами очите?

— Нищо. Изобщо не станаха оранжеви, доколкото успях да видя. Казвам ви, странна е тая работа. И така, оказвам се приклещен горе на кулата, Зандър е долу и май е обсебен, а може и да не е, но и в двата случая вече се смрачава. Зандър, викам, виж, слизам, по един или друг начин. Не съм въоръжен, имам само гаечния ключ, но може пък някак с него да успея да го халосам и да се измъкна. А трябваше и някак да му взема ключа. От стълбата не го виждам, затова слизам и на три метра от земята, решавам да скоча, по дяволите. Планът вече ми е ясен, но реших, че така или иначе съм мъртъв. Скачам и вдигам ключа за удар. Но него нямаше. А Зандър пред мене. И тогава ми казва, върни се обратно горе.

— Върни се горе ли? — обади се Арло.

Кейлъб кимна.

— Най-сериозно, така каза. И не знам дали е бил превъртял. Но в едната си ръка държи нож, в другата ключа и е цял в кръв, а без ключа от станцията няма как да се върна в нея. Питам го, Как така да се връщам горе, а той отвръща, горе ще си в безопасност. И го послушах — момчето сви рамене. — Там прекарах последните три дни, докато не ви видях на Източния път.

Питър погледна към брат си. По лицето на Тео се виждаше, че и той не знае как да приеме разказа на Кейлъб. Какво ли е възнамерявал да прави Зандър? Бил ли е вече обсебен, или не? Много години бяха изминали и вече нямаше живи свидетели на случай, при който пряко да се наблюдават последствията от заразяването. Но се ширеха какви ли не истории, останали най-вече от първите дни, времето на Бродещите, за странно поведение — не точно глад за кръв и спонтанно разсъбличане, които всички разпознаваха като симптом. За странни думи, публични речи, маниакални подвизи на атлетичност. За един Бродник се твърдеше, че нахлул в Склада и на практика се самоизял до смърт. Друг избил всичките си деца в леглата им, а после се запалил, трети се съблякъл чисто гол, изкачил пътеката на стената пред очите на цялата Стража и зарецитирал, с всички сили, едновременно речта на Линкълн преди битката при Гетисбърг, чийто текст висял на стената на една от учебните стаи в Убежището, и двайсет и петте реда на детска приспивна песничка, която всички знаеха, след което се хвърлил от двайсет метра.

— Ами пушеците? — попита Тео.

— Това е странното. Стана както каза Зандър. Нямаше такива. Поне нямаше такъв, който да се приближи. Веднъж ги зърнах през нощта да кръстосват долината. Но те в общи линии ме оставиха сам. Не искаха да ловуват в полето на турбините, Зандър вярваше, че движението им пречи, може пък това да има някаква връзка, не знам.

Момчето замълча. Питър виждаше как бремето на изпитанията най-накрая го надви.

— Щом посвикнах, всъщност стана доста спокойно. След това повече не видях Зандър. Чувах го да се тътри в основата на кулата. Но повече не ми отговори. Вече бях решил, че най-добре ще е да изчакам екипа за смяна, тогава да се покажа и да се опитам да избягам.

— И тогава си ни видял.

— Повярвай ми, крещях с всички сили, но май бяхте твърде далече, за да ме чуете. Тогава разбрах, че Зандър си е отишъл. И мулето го нямаше. Вероятно виралите го бяха докопали. Слънцето беше на педя от хоризонта и разполагах само с толкова време. Нямах вода и нямаше никаква вероятност някой да ме потърси на източното поле, затова реших да сляза долу и да бягам. Бях на около хиляда метра, когато пушеците сякаш плъзнаха навсякъде. Рекох си, край, станах на мръвка. Но се скрих под основата на една от кулите и зачаках смъртта си. По някаква причина обаче те се държаха настрана. Не мога да кажа колко време съм останал там, но когато надзърнах, пушеците ги нямаше. Тогава разбрах, че вратата е затворена, но си рекох, че може пък да успея да вляза някак.

Арло се обърна към Тео.

— Нещо не се връзва. Защо им е било да го оставят така?

— Защото го преследваха — намеси се Алиша. — Виждахме ги от покрива. Може да са го ползвали като примамка, за да ни измъкнат навън, нали? И откога го правят?

— Няма такова нещо — изведнъж лицето на Тео замръзна. Тялото му се вкамени на стола. — Вижте, радвам се, че Кейлъб е в безопасност, не ме разбирайте погрешно. Но двамата сте рискували по най-глупав начин. Станцията е без ток, прожекторите са угаснали, всички. Не знам защо трябва да ви го обяснявам, но очевидно се налага.

Питър и Алиша бяха притихнали. Нямаха какво да добавят. Истина беше. Ако пушката на Питър се беше отклонила на няколко сантиметра вляво или дясно, вероятно сега всички щяха да са мъртви. Изстрелът си беше чист късмет и той го знаеше.

— Нищо обаче не обяснява как Зандър се е заразил — продължи Тео. — Или какво е правил, докато е оставил Кейлъб на кулата.

— Стига с това — каза Арло и удари по коляното си. — Аз искам само да разбера за онези оръжия. Колко са?

— Дванайсет сандъка под стълбите — отговори Алиша. — Още шест горе в тясното пространство на тавана.

— И точно там трябва да си останат — каза Тео.

Алиша се разсмя.

— Шегуваш се.

— Напротив. Виж само какво не стана за малко. Честно, щяхте ли да излезете навън, ако не бяха тези пушки?

— Вероятно не. Но Кейлъб е жив благодарение на тях. И не ме е грижа какво казваш, радвам се, че се оказахме навън. Това не са просто оръжия, Тео. Те са чисто нови.

— Знам, че са такива — заяви Тео. — Видях ги. Знам всичко за тях.

— Така ли?

Кимна.

— Естествено, че знам.

За момент всички замълчаха. Алиша се приведе над масата.

— И на кого са тези оръжия?

Но Тео отговори на Питър.

— На нашия баща са.

И така, в оставащия час от нощта Тео разказа историята. Кейлъб, който вече не издържаше и миг буден, отиде да спи в бараките, а Арло донесе пиене, както понякога правеха след нощ на Стената. Наля по два пръста на всекиго и остави да си подават бутилката на масата.

Имало стара база на Корпуса на морската пехота на изток оттук, обясни Тео, на около два дни езда. Мястото се наричало Туентинайн Палмс. По-голямата част от него била унищожена, каза той, почти изчезнала в пясъците. Ако човек не знаел за какво да гледа, нямало и да разбере, че го има. Баща им открил оръжията в подземен бункер, всичките поставени в сандъци, подредени и сухи, и не само пушки. Револвери и минохвъргачки. Автомати и гранати. Цял гараж с коли, дори два танка. Нямало как да помръднат тежките оръжия и нито една от колите нямало да потегли, но баща им и чичо им Уилем пренесли пушките в станцията, като ги превозвали с каруцата, направили три пътувания преди Уилем да загине.

— И защо не е казал на никого? — попита Питър.

— Казал е. Казал на майка ни и на неколцина други. Не е яздил сам, знаеш. Предполагам, че Полковникът също е знаел. Вероятно и старият Чоу. Зандър трябва да е знаел, защото той ги е наредил там.

— Но не и Санжай — намеси се Алиша.

Тео поклати глава намръщен.

— Повярвай ми, Санжай е бил последният, на когото баща ми би казал. Не ме разбирайте погрешно: Санжай е добър в онова, което прави. Но винаги е бил твърдо против походите, особено след гибелта на Радж.

— Точно така — каза Арло. — Той е един от тримата.

Тео кимна.

— Според мен желанието на брат му да участва в походите с баща ни винаги е било болна тема за Санжай. Така и не я проумях, но има някакво неразбирателство между тях от по-рано. След гибелта на Радж положението се влоши. Санжай обърна Дома срещу баща ни, гласува срещу него като Глава, сложи край на походите му. Точно тогава баща ни се оттегли и започна да язди сам.

Питър приближи чашата си до носа, усети щипещите изпарения, които обгориха ноздрите му, и я постави на масата. Не знаеше кое е по-обезсърчаващо: че баща му не му е споделил или че Тео не му е споделил.

— Защо обаче да крие оръжията първо? — попита той. — Защо просто не ги е занесъл горе в планината?

— И какво да прави с тях? Помисли си, братко. Всички те чухме, когато стреляше. По мои сметки двамата изстреляхте около трийсет и шест куршума, за да убиете — колко? — два вирала! От колко? Тези оръжия са щели да изкарат най-много сезон, ако ги беше раздал на Стражата. Хората щяха да стрелят и по собствените си сенки. По дяволите, половината време вероятно щяха да се стрелят и един друг. Предполагам, че от това се е опасявал най-много.

— Колко са останали? — попита Алиша.

— В бункера ли? Не знам. Не съм го виждал.

— Но знаеш къде е.

Тео отпи.

— Разбирам накъде биете и е най-добре да спрете. Баща ни имаше разни идеи, добре. Питър, знаеш го не по-зле от мене. Просто не можеше да приеме, че сме останали само ние, че там навън няма други хора. А ако е можел да открие други, ако те са имали оръжия…

Гласът му трепна.

Алиша се изправи на стола.

— Армия — каза тя, погледът ѝ ги обхождаше. — Това е, нали? Искал е да организира армия. Да воюва срещу пушеците.

— Което е безсмислено — каза Тео и Питър чу горчивината в гласа му. — Безсмислено и налудничаво. Армията е имала оръжия, пък какво се е случило с войниците? Върнали ли са се за нас? С техните автомати, ракети и хеликоптери? Не са се върнали и ще ви кажа защо. Защото всички са загинали.

Нищо не можеше да разубеди Алиша.

— Харесва ми — каза тя. — Мисля, че е страхотна идея, по дяволите.

Тео горчиво се разсмя.

— Знаех си, че на теб ще хареса.

— Освен това не мисля, че сме сами — настояваше тя. — Има и други. Там някъде.

— Има ли? Откъде си толкова сигурна?

Алиша изведнъж придоби объркан вид.

— Отникъде — каза, — просто съм.

Тео се намръщи над чашата си и дълго я въртя.

— Можеш да вярваш в каквото си искаш — тихо каза той, — но това не означава, че е истина.

— Баща ни е вярвал — каза Питър.

— Така е, братко. И това го уби. Знам, че не говорим на тази тема, но такива са фактите. Докато стоиш на пост, за да окажеш Милост, някои въпроси ти се изясняват, повярвай ми. Баща ни не е излязъл на езда, за да се самоубие. Който мисли така, не разбира най-важното у него. Излезе на онази последна езда, защото не можеше да се откаже да търси отговор. Постъпката му е и смела, и глупава, но е получил отговора.

— Видял е Бродник. При Милагро.

— Може и да е видял. Ако питаш мен, видял е онова, което е искал да види. Но това няма значение. Какво променя един Бродник?

Питър беше покъртен от безнадеждността на Тео, която беше не само пораженческа, но и предателска.

— Където има един, има и други — настоя Питър.

— Има, братко, има пушеци. И всички оръжия на света няма да променят това.

Всички се умълчаха. Идеята се носеше във въздуха — неизречена, но доловима. Колко време им оставаше, преди прожекторите да угаснат? Преди никой да не успее да ги поправи?

— Не вярвам — каза Арло. — А не мога да повярвам, че и ти си отчаян. Ако не ни остава друго, защо е всичко?

— Защо ли? — Тео отново се взря в чашата си. — Де да знаех. Предполагам, че смисълът е да останем живи. Да поддържаме прожекторите възможно най-дълго. — Наклони питието към устните си и го пресуши на една голяма глътка. — И да ви кажа, че скоро ще съмне. Нека Кейлъб спи, но събудете другите. Имаме трупове, за които да се погрижим.

Четирима бяха. Откриха три на двора и един, Зандър, на покрива, паднал по гръб, с лице към бетона до капака, голите му крайници, разперени в изумено Х. Куршумът от пушката на Питър беше пронизал темето на главата му и отнесъл горната част на скалпа му, който висеше настрани на късче кожа. От сутрешното слънце вече беше започнал да се сбръчква, тънка сива мъгла се издигаше от чернеещата плът.

Питър беше привикнал с външния вид на виралите, но все още се изнервяше да ги гледа отблизо. Начинът, по който сякаш чертите на лицето бяха заличени, изгладени в почти детинска глуповатост; извитото разширение на краката и ръцете, с грабливите им пръсти и острите като бръснач нокти; подчертаните мускули на крайниците и торса и дългият, възлест врат; сребристите зъби, стърчащи от устата като стоманени остриета. С гумени ботуши, ръкавици и кърпа през лицето, Фин използва дълъг, остър като вилица прът, за да вдигне ключовете от връвта и да ги пусне в метална кофа. Потопиха ключовете в алкохол и го запалиха, после ги оставиха да изсъхнат на слънцето; каквото пламъците от алкохола не бяха убили, слънчевите лъчи щяха да сторят. Вмъкнаха коравото като камък тяло на Зандър в найлонова торба, която завързаха над него, като в тръба. Арло и Рей я наблъскаха до ръба на покрива и я хвърлиха на двора долу.

Докато довлекат и четирите трупа до оградата, слънцето вече беше високо и жареше. Облегнат на тръбата, Питър наблюдаваше от страната, от която духаше вятърът, как Тео излива алкохол върху труповете. Чувстваше се излишен, но с ранения си глезен нямаше с какво много да помогне. Алиша стоеше на пост, с пушка в ръка. Най-после Кейлъб се беше събудил и излязъл навън да погледа останалите. Питър видя, че носи чифт високи кожени обувки.

— На Зандър са — обясни Кейлъб и сви рамене малко виновно. — Резервният му чифт. Не вярвам да му докривее.

Тео извади кутия кибрит от джоба си и свали маската си. В другата си ръка държеше факла. Огромни кръгове пот се очертаваха около врата и под мишниците на ризата му. Ризата беше стара и от Склада, ръкавите бяха дълги, яката разръфана, на предния джоб със завъртулки беше избродирано Армандо.

— Някой иска ли да каже нещо?

Питър помисли, че трябва да каже, но не откри думите. Гледката на трупа на покрива не беше променила тревожното му състояние, в крайна сметка Зандър го беше улеснил. Зандър все още беше Зандър. Но и всички струпани заедно трупове са били някой някога. Може пък някой от тях да е бил Аамандо.

— Добре, аз ще го направя — каза Тео и се изкашля. — Зандър, ти беше добър инженер и добър приятел. Никога никому лоша дума не каза и ти благодарим за това. Спи в мир. — После запали клечка, подържа пламъка ѝ, докато се запали факлата, която после допря до купчината.

Кожата пламна лесно, топеше се като хартия, после изгоря и останалата част, костите се сгърчиха навътре и накрая се изпепелиха до облаци пепел. Стана за минута. Когато и последните пламъци угаснаха, заровиха останките в плиткия ров, изкопан от Рей и Фин, и натрупаха отгоре им земя.

Утъпкваха земята, когато Кейлъб се обади:

— Искам само да кажа, че според мен той се съпротивляваше. Можеше да ме убие при кулата.

Тео сложи лопатата настрана.

— Не ме разбирайте погрешно — каза, — но ме тревожи, че не го е направил.

В следващите нощи Питър мислеше за случилото се, отново и отново премисляше събитията в ума си. Не само случилото се на покрива и странната история на Кейлъб на кулата, но също и горчивината в думите на брат му, когато говореха за оръжията. Защото Алиша имаше право; оръжията имаха някакъв смисъл. През целия си живот Питър беше мислил за света от Времето Преди като приключила история. Сякаш върху стария свят се беше стоварило острие, разполовило го на част преди и част след. Между двете половини нямаше брод, войната беше изгубена, армията не съществуваше, светът отвъд Колонията беше открита гробница за история, за която вече никой не си спомняше. Всъщност Питър никога не се беше замислял какво толкова е търсел баща му там, в мрака. Предполагаше, че е така, защото изглеждаше очевидно: хора, други оцелели. Но докато държеше една от пушките на баща си, а и сега, докато лежеше в бараките с възстановяващ се глезен и си спомняше чувството, той усети и друго, как миналото и всичките скрити в него сили изглежда се вляха в него. Може пък това да е правил баща му по време на Дългите походи. Опитвал се е да си припомни света.

Несъмнено Тео е бил в течение; това беше широтата в него, във всички мъже от Дългите походи. Питър отдавна беше взел решение да не насочва срещу Тео думите на майка им в последното ѝ утро. Грижи се за брат си, Тео. Той не е така силен, като теб. Истината си беше истина и с отминаването на годините Питър откри, че за него това откритие беше поносимо; на моменти му действаше като облекчение. Баща му се беше стремил към трудна и отчаяна цел, изградена върху убеждения, която се опровергаваше от всички факти, а ако Тео беше предопределеният Джаксън, който да носи този товар — да го носи за двама им, Питър щеше да го приеме. Но думите му към Арло, че нямало смисъл, че им оставало само да поддържат прожекторите светещи колкото се може по-дълго, да каже такива думи на Арло, на останалите, които имаха и Малки в Убежището, това не беше онзи Тео, когото познаваше. Нещо се беше променило в неговия брат. Чудеше се какво ли.

Останаха пет дни в станцията. Първият ден Фин и Рей възстановяха напрежението в оградата, после заминаха да работят на западната част, да смажат кожусите на турбините. Арло, Тео и Алиша ги ескортираха поред, на смени от по двама, и винаги се връщаха много преди залез, за да заключат мястото добре. Като нямаше с какво друго да се занимава, Питър започна да играе сам карти от тесте с три липсващи карти и да се рови в кутия с книги в складовото помещение. Наслуки събрани заглавия: Чарли и шоколадовата фабрика. История на Отоманската империя, Ездачите от Пърпъл Сейдж (класически уестърн). На гърба на всяка книга имаше картонен плик с отпечатани думи: СОБСТВЕНОСТ НА БИБЛИОТЕКАТА В РИВЪРСАЙД, а вътре стоеше картон със списък дати, написани с избледняло мастило: 7 септември 2014; 3 април 2012; 21 декември 2016.

— Кой ги е донесъл? — попита една вечер Тео, след като групата се върна от полето. До леглото на Питър имаше струпани купчини книги.

Тео вдигаше лице от мивката. Обърна се и избърса ръце от ризата си.

— Мисля, че са тук от дълго време. Не зная дали Зандър е можел много да чете, затова ги е оставил настрана. Има ли интересни?

Питър протегна книгата, която четеше: Моби Дик.

— Истината е, че дори не съм много убеден, че е на английски — каза Питър. — Отне ми един ден, за да прочета една страница.

Брат му се разсмя уморено.

— Я покажи глезена.

Тео седна на леглото на Питър. Внимателно взе глезена в ръце и го завъртя около ставата. Двамата почти не бяха говорили от нощта на нападението.

— Изглежда добре — Тео потърка наболата си брада. Питър видя изтощението в погледа му. — Отокът е спаднал. Мислиш ли, че можеш да яздиш?

— Ще пълзя, само и само да се махна оттук.

Приготвиха се за тръгване на другата сутрин. Арло се съгласи да остане с Рей и Фин до пристигането на следващата смяна. Кейлъб каза, че и той иска да остане, но Тео го разубеди. Докато Арло е тук, зад оградата четвърти човек не е необходим. А пък и Кейлъб беше прекарал в станцията време, повече от достатъчно.

Другият въпрос бяха оръжията. Тео искаше да ги оставят така, както са. Алиша възрази, че няма смисъл да ги оставят в станцията. Все още не знаеха какво е сполетяло Зандър или защо пушеците не са убили Кейлъб при първа възможност. Накрая стигнаха до компромис. Отрядът щеше да вземе оръжията, които да държат извън Стената за по-сигурно. Останалите остават под звездите.

— Съмнявам се, че ще ни дотрябват — каза Арло, докато групата се качваше на конете. — Покаже ли се някой пушек, ще го уморя с приказки.

Въпреки това беше преметнал пушка през рамото си. Алиша му показа как да я зарежда, почиства и го остави да се поупражнява на двора.

— Проклятие! — ревеше той и пропиляваше нов куршум, който събаряше от мястото ѝ кутията, поставена за мишена. — Какво нещо!

Питър си помисли, че Тео има право. Имаше ли веднъж човек пушка, трудно му беше да я остави.

— Говоря сериозно, Арло — предупреди го Тео. След толкова дни бездействие конете бяха нетърпеливи да тръгнат на път, пристъпваха, удряха с копита по земята. — Нещо не е наред. Не излизайте извън оградата. Всяка вечер я заключвайте, преди да се е появила и първата сянка. Става ли?

— Не се коси, братовчед — ухили се в брадата си Арло и погледна към Фин и Рей. Лицата им, помисли си Питър, изразяваха чувство на обреченост. Затворени в станцията с Арло и неговите истории; вероятно щеше да се умори да им пее с китара или без китара. На врата на Арло висеше ключа, взет от трупа на Зандър. Другият беше у Тео.

— О, хайде де, момчета — провикна се Арло и плесна с ръце. — Обратно. Ще е като забава — но щом пристъпи към коня на Тео, изведнъж изражението му помръкна. — Сложи това в кесията си — тихо каза Арло и му подаде сгънат лист. — За Лей и бебето, ако се случи нещо.

Тео прибра листа, без да го погледне.

— Десет дни. Стойте вътре.

— Десет дни, братовчед.

Насочиха се през долината. Без каруца, която да теглят, минаха напряко през равнината към Банинг, минаха покрай Източния път, за да скъсят с няколко километра прехода. Яздеха мълчаливо, пестяха си силите за дългата езда.

В покрайнините на града Тео дръпна юздите.

— За малко да забравя. — Бръкна в дисагите си и извади любопитния предмет, който Майкъл му беше дал преди шест дни. — Някой помни ли каква беше тая чудесия?

Кейлъб насочи коня си до него и взе платката от Тео, за да я разгледа.

— Това е дънна платка. Интел чип, от серията Пайън. Виждаш ли деветката? По нея се познава.

— Разбираш ли от тези работи?

— Налага се — сви рамене Кейлъб и подаде платката на Тео. — Управлението на турбините използва Пайън. Нашите са подсилен военен вариант, но по същество са същите. Корави са като желязо и по-бързи от кихавица. Шестнайсет гигахерца без допълнително ускоряване.

Питър наблюдаваше лицето на Тео. И той нямаше представа за какво става дума.

— Майкъл иска една платка.

— Да бяхте казали. Имаме купища резерви от тях в станцията.

Алиша се засмя.

— Признавам, че ме изумяваш, Кейлъб. Говориш също като Веригата. Дори не знаех, че вие, гаечните ключове, можете да четете.

Кейлъб се извърна на седлото си, за да я погледне. Дори не проговори от обида.

— Ти шегуваш ли се с мен? Че какво друго може да се прави там? Зандър постоянно се изнизваше към библиотеката за нови книги. Има купища кашони с такива в навеса за инструменти. И не са само на техническа тема. Момчето четеше всичко наред. Казваше, че книгите са по-интересни от хората.

Притихнаха в мълчание.

— Какво казах? — попита Кейлъб.

Библиотеката се намираше близо до търговския център в северните покрайнини на града: четвъртита сграда, обградена от високи бурени. Прислониха се зад някаква бензиностанция и слязоха от конете. Тео измъкна бинокъла от дисагите и огледа сградата.

— Доста пясък се е натрупал. На приземния етаж прозорците стоят. Сградата изглежда плътно затворена.

— Мога ли да погледна вътре? — попита Питър.

— Слънцето е прекалено силно, отразява се от стъклата — подаде бинокъла на Алиша и се обърна към Маратонката. — Сигурен ли си?

— Че Зандър е влизал в нея ли? — момчето кимна. — Напълно.

— Ходил ли си с него?

— Ти шегуваш ли се?

Алиша се покатери на контейнер за боклук към покрива на бензиностанцията, за да има повече видимост.

— Има ли нещо?

Свали бинокъла.

— Прав си, слънцето свети. Но пък и не виждам как ще се промъкнат вътре с всичките тези прозорци.

— И Зандър това казваше — добави Кейлъб.

— Не разбирам — каза Питър. — Защо му е било да идва тук сам?

Алиша скочи на земята. Избърса праха от ръцете си в предницата на пуловера и отметна назад влажен от пот кичур коса.

— Ако питате мен, трябва да огледаме. По-добра възможност от такова слънчево пладне няма да ни се удаде.

Лицето на Тео казваше: Защо ли не се изненадвам? Обърна се към Питър.

— Ти за какво ще си дадеш гласа?

— Откога гласуваме?

— Отсега. Ако ще влизаме там, всички трябва да са съгласни.

Питър се опита да прочете изражението на Тео, да разбере както иска да направи. Усещаше тежестта на предизвикателството от зададения му въпрос. Помисли си: Защо така? Защо сега?

Кимна в знак на съгласие.

— Добре, Лиш — каза Тео и посегна за пушката си. — Имаш го твоя лов на пушеци.

Оставиха Кейлъб при конете и приближиха към сградата в редица, на отстояние един от друг. Пясъкът се беше натрупал високо по прозорците, но предният вход, който се намираше над няколко стъпала, беше открит. Вратата се отвори с лекота, влязоха вътре. Намираха се в нещо като коридор. Точно след вратата, поставено на стената, висеше табло за известия, покрито с избледнели хартиени надписи. Думите по тях още личаха:

ПРОДАВАМ КОЛА,

’14 НИСАН СЕРАТА, С МАЛЪК ПРОБЕГ

ОТЪРВЕТЕ СЕ ОТ ИЗЛИШНОТО ТЕГЛО,

ПОЗВЪНЕТЕ, ЗА ДА НАУЧИТЕ КАК!

ТЪРСИ СЕ ДЕТЕГЛЕДАЧКА ЗА СЛЕДОБЕДИТЕ,

ПОНЯКОГА ВЕЧЕР, С КОЛА

ЧАС ПО ЧЕТЕНЕ ЗА ДЕЦА,

ВСЕКИ ВТОРНИК И ЧЕТВЪРТЪК 10:30-11:30

А на лист пожълтяла хартия, по-голям от останалите:

☣ ☣ ☣

ОСТАНЕТЕ ЖИВИ. СТОЙТЕ В ДОБРЕ ОСВЕТЕНИ ЗОНИ. СЪОБЩАВАЙТЕ ЗА ВСЕКИ СИМПТОМ НА ЗАРАЗЯВАНЕ. НЕ ПУСКАЙТЕ НЕПОЗНАТИ В ДОМОВЕТЕ СИ. НАПУСКАЙТЕ ОБЕЗОПАСЕНИТЕ ЗОНИ САМО ПО НАРЕЖДАНЕ НА ОФИЦИАЛНО ЛИЦЕ!

☣ ☣ ☣

Влязоха навътре в просторна зала, осветена от високи прозорци с изглед към паркинга. Въздухът беше тежък и нажежен.

На рецепцията имаше труп.

Питър позна, че е на жена, изглежда се беше застреляла. Падналата в скута ѝ ръка продължаваше да стиска малък револвер. Трупът беше покафенял, спаружената кожа на жената стоеше опъната по костите ѝ, ясно се виждаше дупката отстрани на черепа ѝ. Главата ѝ лежеше наклонена встрани, сякаш е изпуснала нещо и го търси с поглед.

— Радвам се, че Арло не е с нас, за да го види — промърмори Алиша.

Насочиха се към купчините. Навсякъде по пода бяха пръснати книги, бяха толкова много, все едно вървяха из преспи сняг. Заобиколиха обратно към предната част. С приклада на пушката си Тео посочи стълбите.

— Всички нащрек.

Стълбището излизаше в обширна зала, обляна в нахлуваща през прозорците светлина. Усещане за простор: рафтовете бяха изблъскани назад, за да се направи място за редиците легла, които бяха заели мястото им.

Във всяко легло имаше труп.

— Сигурно са към петдесет — прошепна Алиша. — Да не е нещо като болница?

Тео продължи по-нататък в стаята, промъкваше се между редиците легла. Носеше се странен мускусен мирис. На половината път от колоната Тео спря до едно от леглата и се наведе, за да махне малък предмет. Нещо провиснало, от разпадаща се тъкан. Вдигна го, за да го видят Питър и Алиша. Парцалена кукла.

— Не мисля, че е лечебница.

Образите започнаха да се подреждат в ума на Питър, подреждаха картината. Дребните размери на труповете. Плюшените животни и играчките, притиснати в покритите с кожа кости. Питър пристъпи. Усети и чу хрущене на пластмаса. Спринцовка. Имаше цели дузини, пръснати по пода.

Значението им го удари като юмрук.

— Тео, това е… те са…

Думите заседнаха в гърлото му.

Брат му вече се беше запътил към стълбите.

— Да се махаме оттук, по дяволите.

Спряха чак отвън. Застанаха на малката веранда, поемаха въздуха с пълни гърди. В далечината Питър виждаше Кейлъб на покрива на бензиностанцията да продължава да оглежда околностите с бинокъла.

— Сигурно са знаели какво се случва — тихо каза Алиша. — Решили са, че така е по-добре.

Тео преметна пушката си и отпи жадно вода. Лицето му беше пепеляво. Питър видя, че ръцете на брат му треперят.

— Проклетият Зандър — каза Тео. — Защо му е било да идва тук?

— Има второ стълбище отзад — каза Алиша. — Трябва да го проверим.

Тео плю и категорично поклати с глава.

— Да вървим, Лиш — каза Питър.

— Какъв е смисълът да оглеждаме сградата, ако не я огледаме напълно?

Тео рязко се извърна.

— И една секунда повече не искам да остана на това място.

Решен беше, думите му бяха категорични.

— Ще я запалим. Без повече спорове.

Събориха книгите от рафтовете и направиха купчина близо до първото бюро. Хартията пламна леко, пламъците се прехвърляха от книга на книга. Оттеглиха се през вратата и се дръпнаха на петдесетина стъпки, за да наблюдават как сградата гори. Питър пи вода от манерката си, но нищо не измиваше вкуса от устата му. Вкус на трупове, на смърт. Знаеше, че гледката ще го съпътства до края на дните му. Зандър беше идвал на това място, но не само заради книгите. Идвал е заради децата.

И тогава натрупаният пясък в основата на сградата се раздвижи.

Алиша, която стоеше до него, първа го забеляза.

— Питър…

Пясъкът изригна. Виралите наизлизаха, ровеха пясъка, там където беше закривал прозорците на приземния етаж. Ято от шестима, прогонени на ослепителната светлина на пладнето от пламъците.

Пищяха. Пронизителен, мощен вой, който сечеше въздуха от болка и бяс.

Библиотеката вече беше цялата в пламъци. Питър вдигна пушката си и затърси спусъка. Движеше се мудно, вяло. Всичко му изглеждаше почти нереално, разумът му не откриваше нишката. Изпод гъстия черен пушек излизаха още вирали, изсипваха се от горните прозорци, стъклото се пръсна и сякаш заваля блестящ дъжд от стъкълца, плътта им сияеше, изливаше се на огнени следи. Струваше му се, че от намерението му да стреля измина много време. Първата група беше намерила подслон в пясъчно укритие, там, където стъпалата на библиотеката се издигаха над пясъка, свита на кълбо маса, с лица, притиснати към земята като Малки, които играеха на жмичка.

— Питър, да се махаме!

Гласът на Алиша го измъкна от вцепенението. До него Тео изглеждаше като окаменял, цевта на оръжието му безполезно сочеше земята, лицето му беше безизразно, с широко отворени очи и примирено: Каква полза?

— Тео, чуй ме — каза Алиша и грубо го разтърси за ръката. За миг Питър помисли, че тя ще го удари. Виралите в основата на стъпалата се размърдваха. Общ гърч премина през тях, сякаш вятър нагъна водата в локва.

— Да вървим, веднага.

Тео погледна към Питър.

— О, братко — каза той. — Май е свършено.

— Питър — умоляваше Алиша. — Помогни ми.

Двамата го хванаха през ръце. На половината път към паркинга Тео затича сам. Усещането за нереалност беше изчезнало, заместено от едно-единствено желание: да се маха, да избяга. Заобиколиха ъгъла на бензиностанцията и видяха как Кейлъб с всички сили е отпрашил на коня си. Метнаха се на своите коне и се втурнаха в галоп след него. Алиша сочеше с ръка и надвикваше вятъра: Търговският! Натам беше тръгнал Кейлъб. Прелетяха над възвишение от натрупан пясък и се спуснаха към празния паркинг навреме, за да видят как Кейлъб скача от коня си до западния вход на сградата. Шляпна го по задницата и се шмугна през отвора, а конят му препусна надалеч.

— Вътре! — крещеше Алиша, която сега командваше. Тео не възрази. — Вървете, оставете конете!

Животните бяха примамка, уловка. Нямаше кога да се разделят с тях, скочиха от гърбовете им и се скриха вътре. Най-доброто място, знаеше Питър, беше атриумът. Стъкленият покрив беше отворен, имаше слънце и прикритие, можеха да се защитават някак. Затичаха по потъналата в мрак зала. Въздухът беше вмирисан и застоял, стените бяха овлажнени, виждаха се ръждясали колони, висяха жици, корозирали тръби. Повечето от магазините бяха затворени, но вратите на други зееха като изумени лица, с обгърната в тъмнина вътрешност, претъпкана с боклуци. Питър виждаше пред себе си тичащия Кейлъб. Слънчевата светлина падаше на огромни снопове.

Влязоха в атриума, където светлината беше толкова ярка, че запримигваха. Помещението беше като гора. Почти навсякъде се виеха грамадни зелени лози, в центъра имаше щанд за палми, които се издигаха почти до открития таван. От подпорите се виеха надолу още лози, като намотки от живо въже. Прикриха се зад барикада от преобърнати маси в основата на дърветата. Кейлъб не се виждаше никакъв.

Питър погледна към брат си, приклекнал до него.

— Добре ли си?

Тео несигурно кимна. Всичките бяха задъхани.

— Съжалявам. За случилото се там. Просто… — поклати глава. — Не знам. — Избърса потта от очите си. — Ще поема лявата страна. Остани с Лиш.

Втурна се.

Коленичила до него, Лиш проверяваше заредено ли е оръжието и щракна затвора. До атриума стигаха четири коридора. Нападението, ако имаше такова, щеше да дойде от запад.

— Мислиш ли, че слънцето ще ги спре? — попита Питър.

— Не знам, Питър. Изглеждаха ми вбесени. Някои може и да ги спре, но не всички. — Уви ремъка на пушката здраво около ръката си. — Искам да ми обещаеш нещо — каза тя. — Не искам да се превърна в една от тях. Стигне ли се до там, искам да се погрижиш.

— Рояци, Лиш. Няма да се стигне. Дори не го изричай.

— Казвам, ако се стигне — гласът ѝ беше настойчив. — Не се колебай.

Нямаше повече време за думи. Тежки стъпки се втурнаха към тях. Кейлъб се носеше приведен към атриума, притиснал към гърдите си някакъв предмет. Когато се шмугна зад масите, Питър видя какво държи. Черна кутия за обувки.

— Не мога да повярвам — изуми се Алиша. — Ходил си да си изровиш нещо?

Кейлъб вдигна капака и го метна настрани. Показаха се чифт светложълти маратонки, все още увити в хартия. Събу ботушите на Зандър и обу маратонките.

— Мамка му — каза, оклюмано намръщен, — страшно големи са. Дори около моя номер не са.

И тогава се спусна първият вирал, най-напред отгоре мярнаха някакво движение и после зад тях, виралът се спусна през покрива на атриума. Питър се претърколи навреме, за да види как Тео беше вдигнат и запратен към покрива, пушката му се люлееше на провисналия в ръката му ремък, ръцете и краката му шаваха във въздуха. Втори вирал, увиснал с главата надолу от една от гредите на покрива, сграбчи брата на Питър за глезена, сякаш беше лек като перушина. Тео вече висеше надолу с главата. Питър видя лицето на брат си и изписаното на него пълно удивление. Изобщо не издаде звук. Пушката му падна и се завъртя на пода. Виралът подхвърли брата на Питър през отворения покрив и вече го нямаше.

Питър скочи на крака с пръст на спусъка. Чу гласа, своя глас, който викаше името на брат си, и стрелбата на Алиша. На покрива виралите вече бяха трима. Скачаха от греда на греда. С крайчеца на окото си Питър видя как Алиша прехвърли Кейлъб над и през плота на ресторанта към отсрещната страна на атриума. Най-после Питър стреля, отново стреля. Но виралите бяха прекалено бързи, винаги мястото, към което се целеше, се оказваше празно. Струваше му се, че играят на някаква игра, опитваха се да ги накарат да изгърмят мунициите си. Откога го правеха?, помисли си той и се зачуди кога ли е чул тези думи преди това.

Когато първият се спусна, с вътрешното си око Питър улови фаталните размери на описаната от него дъга. Алиша стоеше с гръб към плота. Виралът летеше право към нея с протегнати ръце и присвити крака, за да омекоти удара, същество от зъби, нокти и гъвкава мускулеста мощ. Миг преди да се приземи, Алиша скочи напред и застана точно под него, уловила пушката пред тялото си като нож.

Стреля.

Червена мъгла, тела, които падат, пушката изхвърча настрана. Докато Питър разбере, че Алиша не е мъртва, тя отново беше на крака. Виралът лежеше там, където беше паднал, на тила му имаше яма, пълна с кръв. Простреляла го беше през устата. Над тях останалите два стояха внезапно замръзнали, окаменели, с проблясващи зъби, с глави, завъртени към Алиша, като дърпани от една нишка.

— Махай се оттук! — извика тя и се изви над плота. — Бягай и толкова!

Така направи. Избяга.

Беше някъде в ниските части на търговския център. Изглежда нямаше изход. Всичките изходи бяха барикадирани, засипани с планини от боклуци: мебели, пазарски колички, контейнери, пълни с вехтории.

А брат му Тео вече го нямаше.

Единственият му шанс беше да се крие. Хукна по коридор със затворени магазини, дърпаше нагоре решетките им, но нито една не се отвори. Всичките бяха здраво заключени. Един въпрос изплува през мъглата от паника: Защо още беше жив? Побягнал беше от атриума със съзнанието, че няма да направи и десет крачки. Вълна от болка и всичко щеше да приключи. Цяла минута беше минала, преди да осъзнае, че виралите не го преследват.

Защото си имаха работа, помисли си. Вкопчи се в една от решетките само за да се задържи прав. Промуши пръсти пред отворите и задъхан притисна чело към метала. Приятелите му бяха мъртви. Друго обяснение нямаше. Тео беше мъртъв, Кейлъб беше мъртъв, Алиша беше мъртва. А когато виралите приключеха, когато изпиеха цялата им кръв, щяха да тръгнат след него.

Да го преследват.

Побягна. Тичаше по един коридор, после по друг, прелиташе покрай редици затворени витрини на магазини. Спря да търси отворени решетки, в ума му имаше една-единствена мисъл: да се измъкне навън, на открито. Сред дневната светлина, да почувства откритото пространство. Зави на ъгъла и се озова на хлъзгащи се плочи в просторно като кубе пространство. Втори атриум. Нямаше отпадъци. Слънчевата светлина навлизаше от мъгливи снопове през кръгла поредица прозорци високо горе.

В центъра на стаята, напълно застинали, стоеше стадо малки кончета.

Събрани бяха в плътен кръг под нещо като свободно висящ заслон. Питър замръзна в очакване да скочат. Как стадо коне се е озовало в търговския център? Предпазливо пристъпи към тях. Сега вече виждаше: конете не бяха истински. Въртележка. Питър беше виждал снимка на такава в Убежището. Основата се въртеше, свиреше музика и децата се въртяха ли, въртяха на кончетата. Стъпи на платформата. Покриваше ги дебел слой прах, който заличаваше чертите им. Приведе рамене до едно от животните и изчисти мръсотията, отдолу се показаха ярки цветове, точно нарисувани детайли: миглите на очите, вдлъбнатините на зъбите им, издължената полегатост на носовете им и разширените ноздри.

И тогава го усети, улови присъствието като докосване на метал. Вдигна слисан лице.

Пред него стоеше момиче.

Бродница.

Не можеше да каже на колко години е. Тринайсет? Шестнайсет? Имаше дълга и тъмна коса с много сплъстени кичури. Носеше овехтели панталони, срязани при глезените, и вкоравена от мръсотия тениска. Дрехите бяха прекалено широки за слабото ѝ момчешко тяло. Панталоните бяха пристегнати на кръста ѝ с жица. На краката си носеше сандали с изкуствени маргаритки, които се подаваха измежду пръстите.

Преди Питър да успее да проговори, тя вдигна пръст към устните си: Мълчи. Бързо се насочи към центъра на платформата и се обърна, за да му махне, да му каже да я последва.

И тогава ги чу. Бяг по коридора, дрънчене от металните решетки на затворените витрини.

Виралите идваха. Търсеха го. Преследваха го.

Очите на момичето бяха огромни. Бързо, казваха очите ѝ. Улови го за ръка и го задърпа към центъра на платформата. Там коленичи и изрови метална халка на пода. Капак на пода, покрит с дървената платформа. Скочи в него, така че само лицето ѝ се показваше.

Бързо, бързо.

Питър я последва в дупката и затвориха капака над главите си. Сега бяха под въртележката, в нещо като тясно пространство под покрива. Лъчите на слънцето падаха косо и осветяваха прашинки, които падаха от дъските на платформата над главите им, осветяваха тъмна грамада от машинарии и на пода зад тях, смачкан спален чувал. Наредени пластмасови бутилки за вода и кутии от храна. Хартиените им етикети отдавна бяха заличени. Тя тук ли живееше?

Платформата се разлюля. Момичето беше коленичило. Над тях премина сянка. Показа му как да го направи.

Легни долу. Не мърдай.

Послуша я. После тя се покачи отгоре на гърба му. Усещаше топлината на тялото ѝ, топлината на дъха ѝ върху шията си. Прикриваше тялото му със своето. Виралите вече бяха около въртележката Усещаше как умовете им търсят, ровят, чуваше прещракването в гърлата им. Колко ли оставаше преди да открият капака на пода?

Не мърдай. Не дишай.

Затвори очи, наложи си да стои напълно неподвижно, чакаше пантите на капака да проскърцат. Пушката беше на пода до него. Би могъл да стреля веднъж или два пъти и толкова.

Секундите минаваха. Над него се разнесоха още полюлявания, настървеното, развълнувано дишане на вирали, чиито ноздри долавят човешки мирис. Усещаха кръвта във въздуха. Но нещо не беше както трябва. Долавяше тяхната несигурност. Момичето го притискаше надолу. Закриваше го, защитаваше го. Отгоре настъпи тишина. Дали виралите си бяха отишли? Изтече минута, после още една. Очакването му се прехвърли от действията на виралите към следващата постъпка на момичето. Най-накрая тя се махна от него. Изправи се на колене. Лицата им бяха на сантиметри едно от друго. Нежната извивка на лицето ѝ беше като на дете, но погледът ѝ далеч не беше детски. Долавяше дъха ѝ, в него имаше сладост, като мед.

— Как ти…

Накара го да замълчи с остро поклащане на глава, сочеше към тавана, после отново долепи пръсти до устните си.

Отишли са си. Но ще се върнат.

Изправи се и отвори капака. Бързо извърна глава, за да му покаже какво иска.

Следвай ме. Веднага.

Излязоха на платформата на въртележката. Помещението беше празно, но все още усещаше раздвоеното присъствие на виралите, въздухът се виеше на невидими вихрушки там, където бяха стояли. С бързо движение момичето го поведе към врата от другата страна на атриума. Стоеше отворена и подпряна с бетонен отломък. Влязоха през нея и тя затвори вратата след тях, заключи я отвътре. Той чу прещракването на ключалката.

Мрак.

Сграбчи го нов пристъп на паника, чувство на пълна загуба на ориентация. Но после почувства, че тя го улавя за ръка. Хватката ѝ беше здрава, внушаваше спокойствие, подтикна го да върви напред.

Аз съм с теб. Всичко е наред.

Опита се да брои стъпките си, но беше безсмислено. Усещаше хватката ѝ, желанието ѝ да върви по-бързо и че неговата несигурност ги забавя. Препъна се в нещо на пътеката и пушката падна, изгуби я в мрака.

— Чакай…

Хлопане, което дойде отзад, и трясък на метал. Виралите ги бяха открили. Пред себе си видя процеждаща се дневна светлина. Около него започна да просветлява. Намираха се в дълъг коридор с висок таван, около стените бяха струпани останки, група от ухилени скелети, с изкривени в предупредителни пози крайници. Нов трясък зад гърбовете им и вратата беше отворена. Стълбище. Високо отгоре се процеждаше жълта дневна светлина, чуваха се гълъби и се носеше техния мирис. На стената имаше табела: ЗА ПОКРИВА.

Обърна се. Момичето стоеше в коридора, точно пред вратата на стълбището. Погледите им се срещнаха за кратко, настойчиво. Преди да измине и секунда, момичето пристъпи, повдигна се на пръсти и го целуна по лицето, сякаш птиче пи вода.

Просто така: целуна го по бузата.

Питър не можеше да проговори от изумление. Момичето се обърна обратно към тъмния коридор. Очите ѝ казваха: Върви сега.

После затвори вратата.

— Ей! — чу щракането на ключалката. Сграбчи дръжката, но тя не помръдна. Захлопа по заключената метална врата. — Не ме оставяй!

Но момичето си беше отишло, изчезнал дух. Видя отново табелата: ЗА ПОКРИВА. Тя искаше да отиде там.

Заизкачва се. Въздухът беше горещ като в пещ, миризмата на гълъби го душеше. Стените бяха омазани от изпражненията им, покриваха стъпалата и перилата като слой боя. Птиците сякаш едва го забелязаха, докато се качваше, все едно присъствието му там беше само интересна подробност. Три стъпала, четири. Дишаше тежко от усилието, в носа и устата си усещаше противен вкус, очите му пареха като от киселина.

Най-накрая стигна върха. Последна врата и на стената над нея, далеч от досег, малък прозорец, с назъбени от натрошените стъкла рамки, пожълтели от сажди и от времето.

Вратата беше с катинар.

Нямаше изход. В крайна сметка, момичето го беше довело до място, от което нямаше изход. Яростен трясък разтърси стълбището, когато първият вирал се нахвърли на вратата под него. Птиците излетяха и запърхаха наоколо му, във въздуха се понесоха перата им.

Видя я, толкова покрита с птичи изпражнения беше, че едва личеше в стената, която я заобикаляше. Разби стъклото с лакът, после повдигна и освободи брадвата. Отдолу се разнесе втори трясък. Още един удар и виралите щяха да нахлуят през вратата и да се устремят по стълбите.

Питър вдигна брадвата над главата си и здраво замахна, целеше се в ключалката. Острието ѝ проблесна, но резултатът беше нулев. Пое дъх, пресметна разстоянието и отново замахна с всичка сила. Чист удар: катинарът се отвори и строши. Облегна се с цялата си тежест на вратата, която беше ръждясала от времето и се отвори с дрънчене. Излезе на дневна светлина.

Намираше се на покрива в северната част на центъра, гледаше към планините. Закуцука бързо към ръба.

Височината беше поне петнайсет метра. Щеше да си счупи крак или нещо по-лошо.

Лежеше неподвижен на покрива и чакаше виралите да го пипнат. Не искаше краят му да е такъв. Лакътят му кървеше силно. Между него и вратата имаше кървава диря. Не си спомняше да го е заболяло, сигурно се е наранил, когато се е хвърлил срещу панела. Но сега едва ли малко кръв имаше голямо значение. Поне имаше брадва.

Обърна се с лице към вратата, приготви се да замахне, когато отдолу чу вик.

— Скачай!

Алиша и Кейлъб заобикаляха ъгъла на сградата на конете си и яздеха с всички сили. Алиша му махаше, тялото ѝ се извиваше над стремената.

— Скачай!

Помисли си за Тео, как го подхвърлиха. Помисли си за баща си, как стои на ръба на морето, за морето и звездите. Помисли си за момичето, което беше прикрило тялото му със своето, топлината и сладостта на дъха ѝ на врата му и лицето си, там където го целуна.

Приятелите му викаха и махаха към него отдолу, виралите се качваха по стълбите, в ръцете си държеше брадва.

Не сега, помисли си, рано е. Затвори очи и скочи.

Двайсет и три

Отново беше лято, а тя сама. Единствено гласовете, които чуваше навсякъде и отвсякъде, бяха с нея.

Спомняше си хора. Помнеше Мъжа. Спомняше си и другият мъж, съпругата му, момченцето и после жената. Някои си спомняше по-добре от други. Трети изобщо не помнеше. Спомняше си как един ден се събуди с мисълта: сама съм. Няма друго аз, освен мен. Живееше в тъмнина. Научила се беше да върви по светло, въпреки че не беше лесно. С времето започваше да я боли, да ѝ прилошава.

Вървеше и вървеше. Следваше планините. Мъжът ѝ беше казал да следва планините, да бяга и да не спира, но накрая един ден планините свършиха, вече нямаше планини. Повече не ги откри, онези старите. Имаше дни, в които изобщо никъде не ходеше. Някои дни приличаха на години. Живееше тук и там, с тези и онези, с мъжа и съпругата му и момченцето им, после с жената и накрая вече с никого. Някои от хората бяха мили с нея, преди да умрат. Други не чак толкова. Казваха, че била различна. Не била като тях, не била една от тях. Отличаваше се, беше сама и други като нея нямаше на света. Хората я прогонваха или не, но в крайна сметка винаги умираха.

Сънуваше. Сънуваше гласовете и Мъжа. Известно време, което продължи месеци или години, можеше да чуе Мъжа във воя на вятъра и трептенето на звездите, ако се заслушаше, и в сърцето си закопняваше за обичта му. Но с времето гласът му се смеси в ума ѝ с гласовете на другите, на сънуващите, които бяха и не бяха там, защото мракът беше и не беше, присъстваше и отсъстваше едновременно. Светът беше свят на сънуващи души, които не можеха да умрат. Мислеше си: Под нозете ми има земя, над главата ми има небе, има празни сгради, вятър, дъжд, звезди и навсякъде гласове, гласове и въпрос.

Кой съм аз? Кой съм аз? Кой съм аз?

Не се страхуваше от тях, както се страхуваха Мъжът и останалите, мъжът и съпругата му, момчето и после жената. Опита се да държи сънуващите далеч от Мъжа и беше успяла, направило го беше. Те я преследваха с въпроса си, дрънчаха като с верига, като онази, за която беше прочела в приказка за призрак, Джейкъб Марли. Известно време ги мислеше за призраци, но не бяха такива. Не знаеше с какво име да ги нарече. Не знаеше с какво име да нарече себе си, онова, което сама беше. Една нощ се събуди и беше заобиколена от тях, от пронизващите им очи, горящи като живи въглени в мрака. Спомняше си мястото, защото беше хамбар, студено и валеше. Лицата им я обкръжаваха, толкова тъжни и изгубени, като самотния свят, в който тя бродеше. Имаха нужда от нея, за да им каже, за да им отговори на въпроса. Усещаше дъха им върху себе си, дъха на нощта и на терзанието, поток в кръвта. Кой съм аз? — питаха я те.

кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз? кой съм аз?

Тогава избяга от онова място. Продължи да бяга и не спря.

Сезоните се сменяха. Идваше един, друг, следващ. Студено беше, после не. Нощите бяха дълги, а после не. Носеше на гърба си раница с потребни ѝ неща, както и такива, на които държеше, защото ѝ носеха утеха. Помагаха ѝ да си спомня, да задържи годините в ума си, както добрите, така и лошите. Предмети като: историята за призрака Джейкъб Марли. Медальонът на жената, който беше взела от врата ѝ, след като жената умря, така както умираха хората, с голямо суетене. Кост от полето с кости и камъче от плажа, където беше видяла кораб. От време на време се хранеше. Някои от нещата в консервите, които откриваше, вече не ставаха за ядене. Отваряше кутията с инструмент, който носеше в раницата си, и от нея се разнасяше непоносима воня, като в сградите, където мъртвите хора лежаха в редици, или пък не лежаха в редици и тя знаеше, че от тази консерва няма да може да яде, но щеше да яде от някоя друга. Понякога пред нея се оказваше океанът, огромен и сив, плаж от гладки, заоблени канари, високи борове протягаха дългите си ръце към водната шир. Нощем наблюдаваше как звездите се движат по небето, наблюдаваше как луната потъмнява и се потапя в морето. Това беше същата луна като навсякъде по света и известно време тя беше щастлива. На това място видя кораба. Здравей!, крещеше тя, защото никога, ама никога не беше виждала кораб и самата гледка я направи щастлива. Здравей, кораб! Здравей, голяма лодко, здравей! Но корабът не ѝ отвърна с никакви думи. Изчезна за известен период, мина покрай ръба на морето, а после се върна, движен от приливите на луната нощем. Като сън за кораб, който друг освен нея няма кой да сънува. Следваше го с дни и нощи до мястото на скалите с разрушения мост, цвета на кръвта, където грамадният му нос намери покой, сред останалите големи и малки, а дотогава беше разбрала, че корабът като своите събратя на скалите е пуст, на него няма хора; морето беше черно, от него се носеше отблъскващ мирис, подобен на онзи, който се носеше от развалените консерви. Тя си тръгна и от това място.

Можеше да ги усети, усещаше всички. Можеше да протегне ръце, да замахне в мрака и да ги почувства, навсякъде. Тяхната скръбна забрава. Страшната и ужасяваща сломеност. Безкрайното им пронизващо разпитване. Заради него съчувствието ѝ към тях се превърна в нещо като обич. Като обичта, която беше чувствала към Мъжа, който от обич към нея ѝ беше казал да бяга и да не спира.

Мъжът. Помнеше стрелбата и светлината, експлодиращото в очите ѝ слънце. Помнеше тъгата му и усещането за присъствието му. Но вече не можеше да го чуе. Мъжът, мислеше си тя, си беше тръгнал.

Имаше други, които можеше да чуе в мрака. И за тях знаеше кои са.

Аз съм Бабкок.

Аз съм Морисън.

Аз съм Чавес.

Аз съм Бейфъс-Търъл-Уинстън-Соуса-Екълс-Ламбрайт-Мартинез-Рейнхард-Картър.

Мислеше за тях като за Дванайсетте и Дванайсетте бяха навсякъде, в света и зад света, изтъкаваха самия мрак. Дванайсетте бяха кръвта, която течеше под кожата на всички същества в света тогава.

Всичко това се случваше през годините. Помнеше един ден, деня на полето с кости, и друг ден, деня на птичката и на мълчанието. На мястото имаше високи до небето дървета. Там имаше малко пърхащо същество във въздуха пред лицето ѝ. Краката ѝ бяха боси на огряната от слънцето трева, по която се беше учила да върви. Напред и назад, с непохватни, объркани движения. Гледаше и гледаше. Струваше ѝ се, че е поддържала малкото същество повече от ден. Научи думата за съществото, но когато се опита да я произнесе, разбра, че е забравила как се прави. Птица. Думата беше в нея, но не можеше да намери врата, през която да излезе. Жужене… птица. Помисли си за всички думи, които знаеше и с тях беше същото. Всичките думи бяха заключени в нея.

Една лунна вечер, след много време, беше самотна и без нито един близък приятел на света и си помисли: Елате при мен.

Дойдоха. Първо един, после друг, трети и още, и още.

Елате при мен.

Излязоха от мрака. Спуснаха се от небето и разни високи места наоколо и скоро наброяваха безчет същества, както тогава в хамбара, само че повече. Тълпяха се около нея със сънуващите си лица. Докосваше ги, галеше ги и не се чувстваше сама. Попита: Това ли сме всички? Защото не съм виждала никого, нито мъж, нито жена, от много години. Има ли друго аз освен мен? Но докато питаше, те не можеха да ѝ отговорят, само питаха, настървено и изпепеляващо.

Сега вървете, помисли тя и затвори очи, а когато ги отвори разбра, че е сама.

Ето така се научи да го прави.

После с хода на сезоните, на нощите и годините на нощите стигна до място с погребан град, където на бледата светлина видя мъже на коне. Шестима, яздеха тъмни, яки коне. Мъжете имаха пушки, като другите мъже, които си спомняше, във времето след мъжа и съпругата му и момчето и после другата жена; тя се скри в сенките, зачака нощта да падне. Какво щеше да прави тогава, не знаеше, но тогава при нея дойдоха забравилите, както правеха винаги в мрака, и въпреки че се опита да ги спре, те се нахвърлиха върху им пъргаво, настъпи страхотна суматоха, в която мъжете започнаха да умират и после и те постъпиха така, на брой бяха трима.

Отиде до мястото на труповете, мъжете и конете им, които бяха мъртви, останали без капка кръв, както беше с всички същества, които умираха по този начин. Трима от мъжете бяха изчезнали, но душата на единия още беше наблизо, наблюдаваше от някакво безименно и безформено място как тя се привежда да огледа лицето му и изражението, изписано на него. Същото изражение беше видяла върху лицата на мъжа и съпругата му, и момчето, и после жената. Страх и болка и освобождаване. Разбра, че името на мъжа е било Уилем. А онези, които бяха сторили това на Уилем, горко се каеха, каеха се, тя стана и отиде при тях: Всичко е наред, идете си сега и ако можете да се въздържите, повече не го правете, но знаеше, че не могат да се въздържат. И причината за това бяха Дванайсетте, които пълнеха умовете им с ужасяващи сънища за кръв и нямаше друг отговор на единствения въпрос освен:

Аз съм Бабкок.

Аз съм Морисън.

Аз съм Чавез.

Аз съм Бейфъс-Търъл-Уинстън-Соуса-Екълс-Ламрбайт-Мартинез-Рейнхард-Картър.

Аз съм Бабкок.

Бабкок.

Бабкок.

Последва ги през пясъка, дори когато светлината стана прекалено силна за очите ѝ, а имаше дни, в които нямаше къде да се скрие от нея. Уви се в плат, който беше намерила, а на лицето си имаше очила. Дните бяха дълги, слънцето, издигнало се високо в небето, жареше и съсичаше земята под себе си с дългото острие на светлината си. Вечерта пустинята беше спокойна и друг шум освен нейните стъпки през нея, пулсът на сърцето ѝ и сънуващия свят наоколо ѝ нямаше.

Дойде ден, в който пред нея отново се появиха планини. Не беше открила онези мъже с конете или пък мястото, от което бяха дошли, а част от тях загина в погребания град пред очите ѝ. Земята в долината между планините беше осеяна с дървета, които се огъваха от вятъра, и там стигна до сграда, в която имаше коне, а когато съзря тяхната неподвижност и самота, си помисли: Може би това са конете, които видях. Конете не бяха живи, но изглеждаха такива, а гледката, която представляваха, ѝ внушаваше спокойствие, заради което реши, че може би трябва да остане на това място, че времето за бягство е приключило. Че това е мястото, където е дошла, за да си почине.

Но сега и това време беше приключило. Най-накрая мъжете се бяха върнали на конете си и тя беше спасила един от тяхната компания, покрила беше тялото му със своето, както ѝ беше продиктувал инстинктът в онзи миг, а на сънуващите беше казала, вървете си, сега си вървете, него не убивайте и за известно време настояванията ѝ бяха дали резултат, но другият глас в умовете им беше силен, а и стръвта за кръв също беше силна.

В нейното място в мрака и земята под конете тя мислеше за онзи, когото беше спасила, надяваше се да не е мъртъв, и слушаше звуците на мъжете, конете им и пушките, как се връщат. След известен брой дни, когато не откри следа от тях, напусна мястото, както беше напуснала всички места преди това, и излезе в лунната нощ, на която принадлежеше, една и невидима.

Къде са?, попита мрака. Къде са мъжете на конете, трябва да ги намеря? Защото през всичките години бях сама, нямаше друго аз освен мен.

А от нощното небе се чу нов глас, който каза:

Тръгни в лунната светлина, Ейми.

Накъде? Накъде да вървя?

Доведи ги при мен. Пътят ще ти покаже как.

Тя щеше да го направи. Щеше да го постигне. Защото от толкова много време беше сама, нямаше друго Аз освен нея и я изпълваше огромно съжаление и непреодолимо желание да е с други, свои себеподобни, да не е повече сама.

Излез на луната и открий мъжете, които трябва да познавам, така както познавам теб, Ейми.

Ейми — помисли си тя. — Кой е Ейми?

А гласът отвърна:

Ти си това.

V

Момичето от никъде

Ти, забравилият

преминаването от другия свят,

знай, че отново говоря:

завръщащият се от забравата,

за гласа свой се завръща.

Луиз Глук

Дивият ирис

Двайсет и четири

Дневник на Стражата

Лято 92

Ден 51: Няма следа.

Ден 52: Няма следа.

Ден 53: Няма следа.

Ден 54: Няма следа.

Ден 55: Няма следа.

Ден 56: Няма следа.

Ден 57: Питър Джаксън е определен на ОП 1 (М: Тео Джаксън). Няма следа.

Ден 58: Няма следа.

Ден 59: Няма следа.

Ден 60: 7 контакти. Няма убити или обсебени души. Постът на Втори капитан е вакантен (Т. Джаксън, починал), Санжай Патал заема поста.

С уважение и почит към Дома

С. К. Рамирез, Първи капитан

Призори на осмата сутрин: Питър отвори рязко очи от шума на стадото, което слизаше по пътеката.

Спомни си как малко след полунощ през ума му мина: Само няколко минути. Само няколко минути да поседна, да събера силите си. Но щом си позволи да седне, облегна гръб на крепостния вал и опря изморено глава на скръстените си ръце, сънят бързо го надви.

— Хубаво е, че си буден.

Над него стоеше Лиш. Питър разтърка очи, изправи се и мълчаливо прие манерката, която му подаваше. Усещаше ръцете и краката си натежали, сякаш костите му бяха заменени от тръби с плискаща се в тях течност. Отпи от възтоплата вода и хвърли поглед над крепостния вал. Зад огневата линия над хълмовете бавно се надигаше лека мъгла.

— Колко време съм спал?

Тя изпъна рамене насреща му.

— Остави. Будува седем нощи поред. Изобщо не биваше да си тук. Твърди ли някой обратното, да дойде да му разясня.

Чу се Сутрешният звънец. Питър и Алиша мълчаливо наблюдаваха как вратите започнаха бавно да се прибират в прорезите си. Стадото, неуморно и готово за тръгване, започна да излиза през отвора.

— Прибери се у дома и се наспи — каза Алиша, докато дърварите се готвеха да излязат. — После ще се занимаваш с Камъка.

— Ще го чакам.

Загледа го упорито.

— Питър, минаха седем нощи. Прибирай се.

Прекъснаха ги изкачващи се по стълбата стъпки. Холис Уилсън се изкачи на пътеката на стената и намръщено ги погледна.

— Предаваш ли поста, Питър?

— Постът е само твой — отвърна Алиша. — Ние приключихме.

— Казах, че оставам.

Дневната смяна поемаше постовете. Още двама Стражи се качваха по стълбата, Гар Филипс и Вивиан Чоу. Гар разказваше история, на която Вивиан се смееше, но когато ги видяха, рязко млъкнаха и забързаха по пътеката.

— Слушай — каза Холис, — ако искаш да поемеш поста, от моя страна няма проблем. Но аз съм дежурен офицер, затова трябва да уведомя Со.

— Няма да остава — каза Алиша. — Сериозно говоря, Питър. Не те моля. Холис няма да го каже, но аз ще го направя. Прибирай се.

У него се надигна желание да възрази. Понечи да го направи, заля го такава мъка, че се отказа. Алиша имаше право. Приключило беше. Тео вече го нямаше. Трябваше да почувства облекчение, но беше само изтощен — смъртна умора, толкова дълбока, че сякаш щеше да я влачи като верига до края на дните си. Наложи му се да напрегне всички сили, само за да остави арбалета на крепостния вал.

— Съжалявам за брат ти, Питър — каза Холис. — Мога вече да го кажа, след като седемте нощи изминаха.

— Благодаря, Холис.

— Предполагам, сега вече ти си Глава на Дома, нали?

Питър почти не се беше замислял за това. Изглежда беше. Братовчедките му Дейна и Лей бяха по-големи от него, но Дейна се отказа, когато бащата на Питър отстъпи поста си, а се съмняваше, че Лей ще прояви интерес сега, когато имаше да се грижи за бебе в Убежището.

— Изглежда съм такъв.

— Е, поздравления, а? — Холис смутено сви рамене. — Странно е, че го казвам, но ти знаеш какво имам предвид.

Никому не беше казал за момичето, нито дори на Алиша, която може би щеше да му повярва.

Височината на покрива на търговския център се оказа по-малка, отколкото беше предположил. За разлика от Алиша, която беше долу, той не можеше да прецени колко пясък се е натрупал в основата на сградата като висока полегата дюна, която омекоти удара от скока му, щом полетя надолу. Сграбчил брадвата, той се метна на гърба на Омега зад Алиша. Едва след като отминаха Банинг и вече можеха да са сигурни, че не ги преследват, се зачуди как двамата са се отървали, а и конете също са невредими.

Алиша и Кейлъб се измъкнали от атриума през кухнята на ресторанта. От кухнята няколко коридора водели към товарна рампа. Големите врати към рампата се оказали здраво клеясали, но едната била едва забележимо открехната и през процепа се процеждал сноп светлина. Използвали някаква тръба за лост и двамата успели да я отворят, колкото да се промушат. Измъкнали се навън и се оказали облени от слънчева светлина от южната страна на мола. Видели и конете спокойно да пасат на обрасла с бурени площадка. Алиша направо не вярвала на късмета им. Двамата с Кейлъб заобиколили сградата, тогава чула трясъка от вратата и видяла Питър на ръба на покрива.

— Защо, като открихте конете, просто не побягнахте? — попита я Питър.

Спрели бяха на пътя за електроцентралата, за да напоят животните, недалеч от мястото, където преди шест дни забелязаха вирала сред клоните на дърветата. Имаха вода само в манерките, но след като всеки от тях пи, изляха останалото в шепи и дадоха на конете да пият. Раненият лакът на Питър беше с превръзка, направена от разкъсания му пуловер. Раната не беше дълбока, но вероятно щеше да се наложи да я шият.

— Не се колебая в тези работи, Питър — остро отвърна Алиша. Зачуди се дали не я е обидил. — Така ми се стори правилно и правилно се оказа.

Тогава можеше да им разкаже за момичето. Но се поколеба, усети, че моментът е отлетял. Само младо момиче, а и действията ѝ под въртележката, как беше прикрила тялото му със своето, погледът, който бяха разменили, и целувката, а после неочаквано затръшнатата врата. Може би в напрежението от събитията просто си е въобразил цялата история. Разказа им, че е открил стълбище и толкова.

Когато се завърнаха, завариха голяма суматоха. Забавили се бяха с четири дни, малко оставаше да решат, че са загинали. При новината за завръщането им на вратата се събра цяло множество. Лей припадна, преди да успеят да ѝ съобщят, че Арло е жив и че е останал в станцията. Питър не събра смелост да отиде в Убежището и да ѝ съобщи новината за Тео. Пък и все някой щеше да ѝ съобщи. Майкъл беше там, а също и Сара. Тя проми и заши раната на лакътя, докато той, примижал от болката, седеше на един камък и се чувстваше измамен, защото подобното на транс вцепенение, причинено от загубата на брат му, не правеше плътта му безчувствена, докато зашиваха раната. Сара я превърза както трябва, бързо го прегърна и се разплака. После, когато се стъмни, множеството се раздели, за да му направи път, а когато зазвъня Вторият звънец, Питър се качи на крепостния вал, за да окаже Милостта на брат си.

Остави Алиша долу на стълбата с обещание, че ще се прибере у дома и ще се наспи. Но домът му беше последното място, където искаше да отиде. Само малцина от неженените мъже ползваха бараките; мястото беше мръсно и вонеше противно, като в електроцентралата. Само че занапред Питър щеше да живее там. От вкъщи му трябваха само няколко вещи.

Сутрешното слънце вече напичаше по раменете му, когато пристигна у дома. Къщурка с пет стаи, обърната към Източната поляна. Единственият дом, който Питър познаваше, откакто беше излязъл от Убежището. След смъртта на майка им двамата с Тео се прибираха тук само да спят. Не бяха положили много усилия да поддържат мястото в ред. Питър винаги се притесняваше каква бъркотия е в къщата — в мивката се трупаха чинии, по пода се валяха дрехи, всичко беше потънало в мръсотия, но нищо не беше направил, за да почисти. Майка му беше чистница, поддържаше къщата в идеален ред: подът измит, килимите изтупани, пепелта от огнището пометено, в кухнята нямаше боклуци. На първия етаж бяха двете спални, където спяха той и Тео, спалнята на родителите им беше сместена под стрехите на втория етаж. Питър влезе в стаята си и бързо напълни раница с дрехи за няколко дни. По-късно щеше да огледа вещите на Тео, да реши кое да запази за себе си и да откара другото в Склада, където дрехите и обувките на брат му щяха бъдат прибрани и запазени в очакване на следващото разпределяне сред жителите на Колонията при Подялбата. Тео се беше нагърбил с тази задача след смъртта на майка им, защото знаеше, че Питър няма да е в състояние да го направи. Почти година по-късно в един зимен ден Питър беше видял една жена — Глория Патал — да носи шал, който разпозна. Глория беше на пазарските сергии и подреждаше буркани с мед. Шалът с ресни несъмнено беше на майка му. Питър така се разстрои, че веднага се махна от мястото, сякаш бягаше от местопрестъплението на злодеяние, в което беше въвлечен.

Приключи с опаковането на багажа и влезе в главната стая на къщата, която едновременно беше кухня и дневна под откритите греди. Печката не беше палена от месеци, събраните дърва отвън вероятно вече гъмжаха от мишки. Цялата стая тънеше в лепкав слой прах, като да не живееше никой в нея. Ами, помисли си той, вероятно и не живееха.

Някакъв последен подтик го накара да изкачи стъпалата до спалнята на родителите си. Чекмеджетата на малкия скрин бяха празни, на провисналия матрак нямаше завивки, по рафтовете на стария гардероб само тънка дантела от паяжини се люлееше от течението, предизвикано от отварянето на вратата. Малката нощна масичка, на която майка му беше държала чаша вода и очилата си — единственото, което на Питър му се щеше да беше запазил, но не го направи; приличен чифт очила струваше пълен дял, — беше покрита от бледи петна. От месеци никой не беше отварял прозорците, в стаята беше спарено и душно, от немарливост и това беше пренебрегнал. Истината бе, че се чувстваше така, сякаш ги е предал, всичките.

Помъкна раницата си в засилващата се сутрешна жега. Отвсякъде го заобикаляше шум от различни дейности: в конюшнята конете удряха с копита и процвилваха, от ковачницата се носеха ударите на чука, виковете на дневната смяна от Стената и докато влизаше в Стария град — изблиците смях на децата, които играеха в двора на Убежището. По време на сутрешната почивка Учителката ги оставяше да тичат и да се гонят като мишлета. Питър си спомняше един зимен ден, слънчев и студен, и игра на гоненица, в която той без никакво усилие по някакво чудо беше грабнал пръчката от ръцете на много по-голямо момче — май беше един от братята Уилсън, и успя да я задържи у себе си, чак докато Учителката не започна да пляска и да размахва облечените си в ръкавици ръце, за да ги събере и прибере вътре. Помнеше разсичащия студен въздух и съсухреното, кафяво лице на света през зимата; парата от потта му, която се издигаше от челото му, и чистото физическо въодушевление, докато се извиваше и се промъкваше между протягащите се ръце на нападателите му. Как само се чувстваше изпълнен с живот. Питър потърси в спомена и брат си — онази зимна сутрин Тео със сигурност е бил с Малките, част от тичащото множество, но изобщо не можа да си го спомни. Мястото, където трябваше да бъде брат му, беше празно.

Стигна до тренировъчните ями. Три обширни изкопа в земята, дълги двайсет метра, с високи стени от пръст, за да задържат неизбежните заблудени стрели и копия, изхвърчалите непохватно хвърлени ножове. В близкия край на средния трап стояха и внимаваха пет нови ученици. Три момичета и две момчета, от девет до тринайсет години, застанали в напрегнати пози и тревожни лица, Питър прочета по тях същото усилие и вглъбеност, която чувстваше, когато идваше в ямите с огромно желание да се докаже. Тео беше три класа преди него. Помнеше сутринта, в която брат му беше избран за вестител, гордата усмивка на лицето му, когато се обърна и се запъти за пръв път към Стената. Ликуваше и се виждаше, но и самият Питър щеше да го изпита. Скоро и той щеше да го последва.

Треньор тази сутрин беше братовчедката на Питър, Дейна, дъщерята на чичо Уилем. Беше осем години по-голяма от Питър и беше напуснала Стражата и поела ямите след раждането на първата си дъщеря, Ели. Най-малката ѝ дъщеря, Кат, все още беше в Убежището, Ели излезе преди година и беше от учениците в ямата, първи клас, висока за възрастта си и стройна като майка си, с дълга черна коса, сплетена като на Стражите.

Застанала пред групата, Дейна ги оглеждаше с каменно изражение, сякаш избираше овен за кланицата. Всичко беше част от ритуала.

— Какво имаме? — попита групата.

Отговориха в един глас:

— Един удар!

— Как нападат?

Този път отговориха по-силно:

— Скачат отгоре!

Дейна замълча, полюляваше се на пети и погледът ѝ попадна на Питър. Усмихна му се тъжно, преди отново да се върне към задълженията си и лицето ѝ да се намръщи. „Това беше ужасно. Току-що си изкарахте още две обиколки преди хранене. Сега ви искам в две редици, вдигнете лъковете.“

— Какво ще кажеш?

Санжай Патал. Питър така се беше умислил, че не беше чул кога се е приближил. Санжай стоеше до него, скръстил ръце на гърдите си, с вперен в ямите поглед.

— Ще се научат.

Под тях учениците бяха започнали сутрешната си тренировка. Един от най-малките, момчето на Даръл, не уцели, изпрати стрелата си в оградата зад целта. Останалите се разсмяха.

— Съжалявам за брат ти. — Санжай се обърна към него и отклони вниманието на Питър от ямите. Тялото му изглеждаше слабо, но набито. Лицето му беше гладко обръснато, косата прошарена и остригана почти до голо. Зъбите му бяха ситни и бели, а дълбоко разположените очи изглеждаха потъмнели от гъсти и надвиснали вежди. — Тео беше добър човек. Не биваше да му се случва това.

Питър не отговори. Нима имаше нещо за казване?

— Мислех си за думите ти — продължи Санжай. — Ако трябва да съм честен, някои брънки не пасват. Случилото се със Зандър. И какво сте правили в библиотеката.

Питър потръпна от лъжата си. Споразумели се бяха да се придържат към истината за случилото се и да не казват никому за оръжията, поне известно време. Но се оказа, че е доста по-сложно, отколкото предполагаше. Без пушките историята им беше пълна с празнини: какво са правили на покрива на електростанцията, как са спасили Кейлъб, смъртта на Зандър, отиването им в библиотеката.

— Казахме всичко — каза Питър. — Сигурно Зандър е бил ухапан по някакъв начин. Мислехме, че се е случило в библиотеката, затова отидохме да проверим.

— Но защо му е било на Тео да се подлага на такъв риск? Или идеята беше на Алиша?

— Защо мислиш така?

Санжай замълча, прокашля се.

— Знам, че ти е приятелка, Питър, и не се съмнявам в уменията ѝ. Но е неразумна. Винаги се втурва на лов.

— Тя няма вина. Никой няма. Просто лош късмет. Заедно взехме решението.

Санжай отново замълча, докато замислено оглеждаше ямите. Питър не каза нищо, надяваше се мълчанието му да сложи край на разговора.

— И все пак не разбирам. Някак не е в природата на брат ти да поема подобен риск. Предполагам, че никога няма да разберем. — Санжай загрижено поклати глава и се обърна отново към Питър с омекнало изражение: — Съжалявам, не биваше да те разпитвам. Знам, че си уморен. Но докато си тук, искам да обсъдим един въпрос. Засяга Дома. Мястото на брат ти.

Дори само от мисълта Питър се почувства изтощен. Но на него се падаше дългът да го изпълни.

— Кажете ми какво искате да направя.

— Искам да го обсъдим, Питър. Баща ти допусна грешка, според мен, като предаде мястото на брат ти. Мястото по право се пада на Дейна. Тя е най-възрастният представител на Джаксън.

— Но тя го отстъпи.

— Така е. Но между нас да си остане, ще ти споделя, че не сме приели начина, по който това стана. Дейна беше разстроена. Баща ѝ, както помниш, беше току-що убит. Мнозина от нас вярваха, че тя ще поеме с радост това задължение, ако баща ти не я беше принудил да отстъпи.

Какви ги говореше Санжай? Че постът е на Дейна ли?

— Не знам за какво говориш. Тео никога нищо не ми е споменавал.

— Съмнявам се, че би го направил — Санжай замълча за момент. — С баща ти невинаги сме се спогаждали. Известно ти е, знам. От самото начало бях против Дългите походи. Но той така и не можа да се откаже от идеята, дори след загубата на толкова много хора. Замислил беше брат ти да възроди тези походи. Затова настояваше Тео да оглави Дома.

Учениците вече бяха излезли от ямите и тичаха по пътеката, за да започнат обиколките около периметъра. Какво беше казал Тео в нощта в контролната стая? Че Санжай си го бива в неговите дела, нали? Казаното от него до този момент обаче само накара Питър ожесточено да защитава задължение, което минути преди това щеше с радост да преотстъпи на първия срещнат.

— Не знам, Санжай.

— Не трябва да знаеш, Питър. Домът се събра. Постигнахме споразумение. Мястото по право се пада на Дейна.

— А тя иска ли го?

— След като ѝ обясних всичко, да. — Санжай сложи ръка на рамото на Питър, който си помисли, че жестът трябва да е утешителен, но изобщо не беше такъв. — Моля те, не го приемай зле. Това не е отношение към теб. Не обръщахме внимание на тази нередност, защото всички много уважаваха Тео.

Просто така, помисли си Питър, вече бяха погребали брат му. Ризите на Тео все още стояха сгънати в чекмеджетата, резервните му ботуши стояха под леглото, а сякаш никога не е съществувал.

Санжай вдигна лице.

— Ето я и Со.

Питър се обърна и видя Со Рамирез да крачи към тях. С нея беше и Джими Молиноу. Висока жена с пясъчноруса коса, в началото на четирийсетте, Со се издигна до ранга на Първи капитан след смъртта на Уилем. Беше изключително способна жена, с темперамент, който от половин дума пламваше. Гневните ѝ изблици караха и най-обръгналия Страж да се снишава от страх.

— Питър, търсех те. Вземи си няколко почивни дни от Стражата, ако искаш. Обади ми се, когато намислиш да гравираш името на брат си на Камъка. Искам да кажа няколко думи.

— И аз си мислех същото — намеси се Санжай. — Извести ни. Всъщност отложи го с няколко дни. Няма защо да се бърза.

Появата на Со в този момент, даде си сметка Питър, не беше случайно, а нагласено.

— Добре — успя да каже Питър. — Може и да си взема.

— Много харесвах брат ти — каза и Джими, очевидно с убеждението, че щом е там, значи може да се изкаже и той. — Карън също.

— Благодаря. Непрекъснато го чувам.

Толкова много огорчение прозвуча в думите му, че Питър на мига съжали, като видя изражението на ястребовото лице на Джими. И Джими беше приятел на Тео, Втори капитан като него. И той знаеше какво е да загубиш брат. Конър Молиноу беше загинал при лов на пушеци, организиран за прочистване на Горното поле преди пет години. След Со Джими беше най-възрастният офицер, в средата на трийсетте, със съпруга и две момичета. Можеше да предаде поста си още преди години, без никой да го упрекне, но беше решил да продължи да служи. Понякога жена му Карън му носеше на стената топло ядене — жест, който го притесняваше и му навличаше безкрайни шеги от страна на Стражата, въпреки че всички знаеха, че му харесва.

— Прости ми, Джими.

Той сви рамене.

— Забрави го. Знам какво ти е, повярвай ми.

— Искрено е, Питър. Брат ти беше много важен за всички ни — с тези последни думи Санжай вирна брадичка делово по посока на Со. — Капитане, имате ли минута?

Со кимна с все още прикован върху Питър поглед.

— Говорех сериозно — каза тя и отново го докосна, улови го точно над лакътя. — Колкото време ти е необходимо, имаш го.

Питър изчака няколко минути, за да се отдалечат от тримата. Чувстваше се разтърсен, напрегнат, но разсеян. Все пак в разговора не чу нищо, което да го изненадва: очакваните неловки съболезнования, които добре познаваше, и новината, че в крайна сметка не той щеше да участва, в Дома — факт, който би трябвало да го облекчи заради желанието му да няма общо с всекидневните задължения и грижи. Но Питър усещаше по-дълбок смисъл, скрит под повърхността на разговора. Ясно усещаше, че е бил манипулиран, че всички без него са знаели нещо. Вдигна раницата на рамо — беше почти празна, защо ли изобщо му беше? — и реши да не отива направо в бараките, затова се запъти в другата посока по пътеката.

Камъкът от Тъмната нощ стоеше в другия край на площада: крушовиден объл гранит, висок два човешки боя, в млечнобяло и с проблясващи като скъпоценни камъни розови късчета кварцит. Отгоре му бяха гравирани имената на изчезналите и на мъртвите. Затова беше дошъл при камъка. Сто шейсет и две имена: изтекоха месеци, преди да гравират всички. Две цели семейства: Ливайн и Даръл. Целият род Бойз, общо деветима. Много от семействата Грийнбърг, Патал, Чоу, Молиноу, Строс, Фингър и двама Донадио — родителите на Лиш, Джон и Ейнджъл. Първите Джаксън, споменати на камъка, бяха Дарла и Тейлър Джаксън, бабата и дядото на Питър, загинали под отломките на къщата си под северната стена. На Питър не му беше трудно да мисли за тях като за старци, понеже бяха загинали преди петнайсет години, а целият им живот бе протекъл във време, за което той нямаше спомен, област от съществуването, за която Питър мислеше просто като за „тогава“. Но всъщност Тейлър не е бил много над четирийсетте, а Дарла, втората съпруга на Тейлър — само на трийсет и шест по време на земетресението.

Отначало камъкът беше предназначен само за жертвите от Тъмната нощ, но след това им се стори съвсем естествено да запазят обичая и да записват мъртвите и изчезналите. Питър видя, че името на Зандър вече е издълбано. Не беше самотно, стоеше под имената на неговите баща и сестра, както и на жената, за която преди години Зандър е бил женен, спомни си Питър. Толкова непривично беше за Зандър дори да говори с някого, камо ли да е бил женен, затова Питър напълно я беше забравил. Жената, която се казвала Джанел, починала при раждане заедно с бебето, няколко месеца след Тъмната нощ. Детето дори име си нямало, затова не беше вписано и краткият му престой на земята беше останал незаписан.

— Ако искаш, аз мога да издълбая името на Тео.

Питър се извърна и видя Кейлъб, застанал зад него, обут с новите яркожълти маратонки. Прекалено големи му бяха и от тях краката му изглеждаха ципести като на патица. Вина жегна Питър, докато ги гледаше. Огромните, нелепи маратонки на Кейлъб бяха единственото доказателство за целия объркан епизод в търговския център. Но Питър знаеше, че Тео би дал мило и драго само и само да види маратонките на Кейлъб, затова се разсмя. Той щеше да схване шегата, още преди Питър дори да разбере, че има шега.

— Ти ли вписа името на Зандър?

Кейлъб сви рамене.

— Бива ме с длетото. Май няма кой друг да се погрижи. Повече приятели е трябвало да си намери — момчето замълча, загледано над рамото на Питър. За секунда помръкна. — Добре че успя да го застреляш. Зандър ненавиждаше виралите. Според него най-лошата съдба, която можеше да го сполети, е да бъде обсебен. Радвам се, че не се наложи да е един от тях дълго.

В този миг Питър взе решение. Нямаше да гравира името на Тео върху Камъка и никой друг нямаше да го направи. Не и докато не се увери, че е мъртъв.

— Къде спиш тези дни? — попита Кейлъб.

— Бараките. Къде другаде?

Питър вдигна рамо, за да му посочи раницата.

— Нещо против да се присъединя?

— Щом имаш желание.

Чак по-късно, когато Питър беше разопаковал вещите си и най-после лежеше на хлътналия, прекалено мек матрак, той осъзна къде на камъка беше приковал поглед Кейлъб над рамото на Питър. Не върху името на Зандър, ами над него, където имаше три имена: Ричард и Марилин Джоунс, а под тях Нанси Джоунс, по-голямата сестра на Кейлъб. Смъртта отнела баща му, гаечен ключ, при падане от прожектор в първите изпълнени с паника часове на Тъмната нощ, майка му и сестра му загинали в Убежището, премазани от рухналия покрив. Кейлъб е бил само на няколко седмици.

И тогава разбра защо Алиша го е завела на покрива на електростанцията. Звездите нямаха нищо общо. И Кейлъб Джоунс като нея беше осиротял през Тъмната нощ. Само тя се грижеше за него.

Завела беше Питър на покрива, за да чака Кейлъб Джоунс.

Двайсет и пет

Майкъл Фишър, Първи инженер по електричество и осветление, седеше във Фара, заслушан в призрак.

Така го наричаше Майкъл, призрачния сигнал. Проявяваше се сред какофонията от шумове на ръба на доловимия спектър, да питаха него, там не можеше да има нищо. Откъслек от откъслек, имаше го, нямаше го. В наръчника за радиооператора, който беше открил в складовия заслон, честотата беше посочена като свободна.

— Можех да ти го кажа — каза Елтън.

Чуха го на третия ден след завръщането на отряда за доставки. Майкъл все още не можеше да повярва, че Тео го няма. Алиша го увери, че случилото се не е по негова вина, дънната платка нямала нищо общо със смъртта на Тео, но Майкъл се чувстваше отговорен, брънка от събития, довели до гибелта на приятеля му. А Майкъл дори беше забравил за дънната платка и това беше най-лошото. Ден след като Тео и останалите заминаха за станцията, Майкъл с успех разглоби старо табло за контрол на напрежението на батериите и откри каквото му трябваше Не беше същата марка, но ускоряваше процеса на обработката на данните, а също и всеки сигнал от краищата на спектъра.

А и да не беше го направил, каква полза от още един процесор? Не си струваше Тео да умре заради процесор.

Ала този сигнал: 1432 мегахерца, слаб като шепот, но казваше нещо. Дразнеше го, значението му сякаш непрекъснато убягваше от погледа му щом го погледнеше. Цифров беше, с повтарящ се код, появяваше се и изчезваше мистериозно или пък така изглеждаше, докато не осъзна — добре де, Елтън осъзна, — че се появява на всеки деветдесет минути, улавяше се точно 242 секунди и отново изчезваше.

Трябваше и сам да го разбере. Наистина, нямаше извинение за пропуска.

И се засилваше. Час след час, с всеки цикъл, въпреки че нощем беше по-силен. Изглеждаше така, сякаш проклетото нещо изкачваше планината. Престана да наблюдава каквото и да било друго, седеше на таблото и отброяваше минутите, очакваше сигналът да се завърне.

Не беше природно явление, не и при повтаряемост на всеки деветдесет минути. Не беше сателит. Не идваше от събраните на едно място батерии. Много неща не беше. Майкъл не знаеше какво е.

А и Елтън беше мрачен. Онзи страхотен в слепотата си Елтън, когото Майкъл познаваше и с когото беше свикнал през годините във Фара, този Елтън никакъв го нямаше. На негово място седеше посипан с пърхот киселяк, който едва поздравяваше. Слагаше слушалки на главата си, слушаше сигнала, цупеше устни, клатеше глава, изпускаше по дума-две, как имал нужда от повече сън. Едва се наканваше да запали прожекторите при Втория звънец. Майкъл можеше да налее достатъчно гориво, за да ги изстреля всички до луната, но въпреки това имаше чувството, че Елтън и дума няма да каже по този повод.

А трябваше и да се изкъпе. И двамата имаха нужда да се изкъпят, по дяволите.

Какво ставаше? Смъртта на Тео? След завръщането на отряда за доставки тревожно мълчание обхвана Колонията. Никой не проумяваше случилото се със Зандър. Така да остави Кейлъб! Санжай и останалите се постараха да потушат мълвата, но слуховете бързо се разпространиха. Хората говореха, че открай време са си знаели как на този приятел му има нещо и че от безкрайните месеци в планината мозъкът му се повредил. Как не бил съвсем наред след случилото се с жена му и бебето.

А и тази странна работа със Санжай. Майкъл не знаеше какво да мисли, по дяволите. Преди две нощи седеше на контролното табло, когато изведнъж вратата се отвори и се появи Санжай. Стои с ококорени очи, сякаш всеки миг ще ахне. Това беше, помисли си Майкъл, слушалките още бяха на главата му, престъплението му не можеше да е по-очебийно — свършено е с мен. Санжай някак е разбрал за радиото. Със сигурност ще ме прокудят.

Но после се случи нещо странно. Санжай мълчеше. Постоя на прага, загледан в него, и докато секундите се нижеха в мълчание, Майкъл осъзна, че всъщност изражението на мъжа не е точно такова, за каквото го беше взел първоначално: не е оправданото възмущение от престъпленията, прикрити от нощта, а почти животинско слисване, пусто изумление от нищото. Санжай носеше пижама, беше бос. Не знаеше къде е, беше сомнамбул. Много хора бяха такива, на моменти сякаш половината Колония се надигаше и започваше да кръстосва насам-натам. Сигурно имаше връзка с прожекторите, заради това, че всъщност никога не беше достатъчно тъмно, за да се отпуснат. Майкъл също веднъж-два пъти беше скитосвал насън, веднъж се събуди в кухнята, докато мажеше лицето си с мед. Но Санжай? Санжай Патал, Глава на Дома? Не му приличаше на сомнамбул.

Умът на Майкъл работеше на пълни обороти. Номерът беше да изведе Санжай от Фара, без да го събужда. Майкъл скалъпи няколко стратегии за тази цел — да имаше само малко мед, за да му предложи, — когато изведнъж Санжай се намръщи, наклони глава, сякаш заслушан в някакъв далечен звук и сковано се затътри покрай него.

— Санжай? Какво правиш?

Мъжът се спря пред таблото на прекъсвача. Дясната му ръка, която висеше отпуснато до тялото му, леко се сгърчи.

— Не… знам.

— Не трябва ли — рискува Майкъл — да си на някое друго място, знам ли аз?

Санжай не отвърна. Вдигна ръка и я задържа пред лицето си, обръщаше я напред-назад, съзерцавайки я с все същото занемяло удивление, сякаш не можеше да реши чия е.

— Баб… кок?

Отвън се чуха други стъпки. В стаята се показа Глория. И тя облечена в пижама. Косата ѝ, която през деня връзваше, падаше до средата на гърба ѝ. Едва си поемаше дъх, явно беше тичала от дома им след него. Пренебрегна Майкъл, който до този момент не беше толкова разтревожен, колкото объркан, като случаен свидетел на някаква частна брачна драма. Жената се запъти направо към съпруга си и решително го улови за лакът.

— Санжай, хайде в леглото.

— Това е моята ръка, нали?

— Да — каза тя нетърпеливо — твоята ръка е. — Продължаваше да го държи за лакътя, погледна към Майкъл и тихо промълви: — Ходи насън.

— Да, безспорно, безспорно е моята.

Тя въздъхна.

— Върви, Санжай. Стига.

По лицето на мъжа проблесна съзнание. Обърна се, огледа стаята, очите му се проясниха.

— Майкъл. Здравей.

Слушалките ги нямаше, скрити под пулта.

— Здравей, Санжай.

— Май съм излязъл… да се поразходя.

Майкъл потисна смеха си. Зачуди се какво ли би търсил Санжай в помещението за прекъсване на електрозахранването?

— Глория е имала добрината да ме последва и да ме прибере у дома. Сега тръгвам натам.

— Добре.

— Благодаря, Майкъл. Съжалявам, че те обезпокоих по време на така важната ти работа.

— Няма проблем.

След това Глория Патал изведе съпруга си от стаята и го поведе, вероятно, обратно към леглото, за да приключи онова, което беше започнал в неспокойния си, унесен в сън ум.

И така, как да разбира случилото се? Когато на другата сутрин го разказа на Елтън, той отвърна само:

— Май и него го прихваща като всички нас.

А Майкъл беше отвърнал:

— Кое го? Какво имаш предвид под го?

Елтън замълча, явно нямаше отговор.

Размишления, размишления, размишления. Сара имаше право. Твърде дълго време прекарваше с глава, сведена над бездна от притеснения. Сигналът беше между два цикъла. Трябваше да изчака още четирийсет минути, за да го чуе отново. Като нямаше с какво да запълни мислите си, погледна показателите на батериите на екрана — надяваше се на добри новини, но не ги откри. Звънец плюс две, силен вятър духаше през пролома целия ден, а клетките вече бяха под 50 процента.

Остави Елтън в къщурката и излезе да се поразходи, да проясни мислите си. Сигналът: 1432 мегахерца. Означаваше нещо, но какво? Имаше значение фактът, че числата бяха първите четири положителни цели числа, които се повтаряха в определен ред 1432143214321432 и така нататък, като 1 затваряше поредицата, която започваше с 4. Любопитното беше, но вероятно и съвпадение, но точно там беше проблемът с призрачния сигнал: у него нищо не изглеждаше като съвпадение.

Стигна до Слънчевото място, където късно през нощта често имаше насъбрали се хора. Примигна от светлината. В основата на Камъка седеше самотна фигура, тъмни коси се спускаха по свитите и поставени на коленете ръце. Маусами.

Майкъл се прокашля, за да покаже присъствието си. Когато обаче се приближи, тя погледна към него с леко отчуждение. Искаше ясно да покаже, че е сама и иска да остане така. Само че Майкъл часове наред беше стоял в къщурката — Елън почти не се броеше — и ловеше призраци в тъмното, затова беше готов да рискува за няколко мижави трошици компания, дори да бъде отблъснат.

— Здрасти — извисяваше се над нея. — Може ли да седна?

Тя вдигна лице. Видя, че по страните ѝ се стичат сълзи.

— Прости ми — каза Майкъл. — Ще вървя.

Но тя поклати глава.

— Няма нищо. Седни, щом искаш.

Така и направи. Неловко беше, защото можеше да седне само ако се настани плътно до нея, раменете им се докосваха, гърбът му, както и нейният, опираше на Камъка. В ума му се въртеше мисълта, че идеята му май не се оказа толкова добра, особено след като мълчанието се проточи. Осъзна, че като е останал, тактично се е съгласил да я попита какво я измъчва, дори може би да намери думи на утеха за нея. Знаеше, че от бременността жените стават много непостоянни в настроенията си, не че и без това не са подвластни на тях, поведението им във всеки момент се променяше като четирите вятъра. Сара беше разумна повечето време, но това беше така, защото му е сестра и той ѝ е свикнал.

— Чух новините. Май трябва да те поздравя?

Избърса очи с пръсти. Носът ѝ течеше, но нямаше кърпичка, за да ѝ я предложи.

— Благодаря.

— Гълън знае ли къде си?

Засмя се мрачно.

— Не, Гълън не знае.

Което го наведе на мисълта, че всъщност не е разстроена само заради някакво си настроение. Дошла беше при камъка заради Тео, плачеше за него.

— Аз само… — но не успя да довърши думите си. — Не знам. — Сви рамене. — Съжалявам. Ние също бяхме приятели.

Тогава тя направи нещо, което го изненада. Маусами постави ръката си върху неговата, покри пръстите му със своите, както беше оставил ръката си на коляното.

— Благодаря, Майкъл. Хората не те зачитат много. Изрече точните думи.

Известно време седяха мълчаливо. Маусами не отдръпна ръката си, остана така. Странно, до този момент Майкъл не усещаше истински липсата на Тео. Тъжен беше, но имаше и друго. Почувства се самотен. Искаше да каже нещо, да изкаже чувствата си. Но преди да успее, от другия край на площада се появиха още два силуета. Гълън и зад него Санжай.

— Слушай — каза Маусами, — съветвам те, не оставяй глупостите на Лиш да ти повлияят. Тя така прави.

Лиш ли? Защо отваряше дума за Лиш? Но нямаше време да обсъждат въпроса. Гълън и Санжай внезапно се изправиха над тях. Гълън беше вир-вода и задъхан, сякаш е обикалял бегом стената. А пък Санжай — замаяният сомнамбул отпреди две нощи беше изчезнал. На негово място имаше човек, намръщен, с истинско бащинско достойнство.

— Ти какво си мислиш, че правиш? — очите на Гълън се стрелнаха ядно напосоки, сякаш се опитваше да я види на фокус. — Не трябва да излизаш от Убежището, Маус. Не трябва.

— Добре съм, Гейл — отблъсна го с ръка. — Прибирай се у дома.

Санжай се приведе точно над двама им с властно излъчване, окъпано в светлината на прожекторите. Кожата му все едно сияеше от бащинското му неодобрение. Стрелна с поглед Майкъл, игнорира присъствието му с бързо присвиване на гъстите си вежди, отхвърляйки с това едничко движение всяка надежда Майкъл лекомислено да е споменал за събитията от предходната нощ.

— Маусами. Проявявах търпение към теб, но то се изчерпа. Не проумявам защо си толкова неразбрана в това отношение. Знаеш къде трябва да си.

— Седим си тук с Майкъл. Всеки, който си мисли друго, трябва да се разбере с него.

Стомахът на Майкъл се присви.

— Вижте…

— Стой настрана, Верига — сопна се Гълън. — И докато сме на темата, какво си въобразяваш, че правиш тук със съпругата ми?

— Какво правя ли?

— Да. Твоя ли беше идеята?

— За Бога, Гълън — въздъхна Маусами. — Знаеш ли как звучиш? Не, идеята не беше негова.

Майкъл осъзна, че всички са вперили поглед в него. Оказал се беше в центъра на събитията, а всъщност искаше само малко компания и чист въздух. Съдбата явно му беше свила безмилостен номер. Изражението на Гълън пламтеше от искрено унижение. Майкъл обмисляше дали е възможно наистина да го нарани. Макар в поведението му винаги да имаше нещо недомислено, а вниманието му сякаш никога не улавяше навреме случващото се наоколо, Майкъл не беше глупак: Гълън беше с повече от десет килограма по-тежък. По-важното беше, че на всичкото отгоре в този момент Гълън си въобразяваше, че защитава своята чест. Познанията на Майкъл за мъжките сбивания се свеждаха до няколко детски сдърпвания в Убежището, които не се случваха често. Поразменил беше достатъчно юмруци, за да разбере, че от тях има полза, ако наистина вложиш сърце в боя. А Майкъл не можеше. Ако Гълън му теглеше един юмрук, всичко щеше да приключи дотам.

— Чуй ме, Гълън — отново заговори, — просто се разхождах…

Но Маусами не го остави да довърши.

— Всичко е наред, Майкъл. Той знае, че си се разхождал.

Обърна се към него с подпухнали очи и натежали от плач клепачи.

— Всички имаме своите задължения, нали? — отново го улови за ръка и я стисна, като да скрепи някаква сделка между тях. — Очевидно моите са да правя каквото ми се каже и да не съм неразумна. Затова засега ще постъпвам така.

Гълън понечи да ѝ помогне да се изправи, но Маусами го пренебрегна и се изправи сама. Все още ядосан, Санжай отстъпи, с ръце на хълбоците.

— Не разбирам защо трябва да е толкова трудно, Маус — каза Гълън.

Но Маусами се държеше, сякаш не го чува, загърби двамата мъже и се изправи срещу Майкъл, който все още седеше опрял гръб на камъка. В погледа, който си размениха, Майкъл видя смаляването на нейното отстъпление, срамът, че се подчинява на нейните заповеди.

— Благодаря ти за компанията, Майкъл. — Усмихна му се с тъга. — Каза ми много мили думи.

В лечебницата Сара очакваше смъртта да отнесе Гейб Къртис.

Тъкмо се връщаше от езда, когато на вратата застана Мар. Време е, каза Мар. Гейб стенеше, мяташе се, бореше се за въздух. Санди не знаеше какво да направи. Дали ще може да дойде? Заради Гейб?

Сара извади медицинската си чанта и тръгна след Мар към лечебницата. Мина през завесата в отделението и най-напред видя Джейкъб, неловко приведен над леглото на баща си, да му дава чаша чай. Гейб се давеше, храчеше кръв. Сара бързо отиде до леглото и внимателно взе чая от ръката на Джейкъб. Обърна Гейб на една страна, горкият, тежеше колкото перце, само кожа и кости, и със свободната си ръка се пресегна към количката, откъдето извади метално легенче, което подложи под брадичката му. Още два пристъпа на задушаваща кашлица. Сара видя, че кръвта е наситеночервена и тук-там из нея има парченца мъртва тъкан.

Другата Санди излезе от засенената ниша зад вратата.

— Съжалявам, Сара — кършеше нервно ръце. — Закашля се тежко и реших, че може би чаят…

— И си оставила Джейкъб да се справи сам, така ли? Къде ти е умът?

— Какво му е? — проплака момчето. Стоеше до леглото, лицето му застинало в объркана безпомощност.

— Твоят татко е много болен, Джейкъб — каза Сара. — Никой за нищо не ти се сърди. Направил си каквото е трябвало, помогнал си му.

Джейкъб се беше одрал, забил ноктите на дясната си ръка под лакътя на другата.

— Аз ще направя всичко, за да се погрижа за него, Джейкъб. Обещавам ти.

Гейб имаше вътрешен кръвоизлив. Сара беше наясно. Туморът беше предизвикал разкъсване. Прокара ръка през корема му и почувства топлото напрежение от изпълване с кръв. Посегна към чантата си за стетоскопа, сложи слушалките, дръпна пуловера на Гейб и прослуша дробовете. Влажно бълбукане, като вода, която се налива в кана. Краят му беше близо, но можеше и да се проточи с часове. Вдигна очи към Мар, която кимна. Разбра какво е имала Мар предвид с думите, че Сара била любимката на Гейб, какво я моли да стори в този момент.

— Санди, изведи Джейкъб.

— А какво да правя с него?

Рояци, тази жена имаше ли мозък в главата си?

— Каквото искаш — пое въздух Сара, за да успокои нервите си. Не беше време да се ядосва. — Джейкъб, сега трябва да идеш със Санди. Ще го направиш ли заради мен?

Сара не откри разбиране в погледа му, само страх, а също и дълго просъществувал навик да се подчинява на чуждите заповеди. Щеше да излезе, знаеше Сара, ако го помолеха.

Кимна неохотно.

— Добре, май ще изляза.

— Благодаря, Джейкъб.

Санди изведе момчето от отделението. Сара чу как входната врата се отваря и затваря. Мар седеше от другата страна на леглото и държеше ръката на съпруга си.

— Сара, имаш ли… нещо?

Въпросът не се обсъждаше на глас. Билките се държаха в мазето, в стар фризер, затворени в буркани и подредени на метални лавици. Сара се извини и слезе долу. Измъкна онзи, който ѝ беше необходим, дигиталис, обикновено наричаха билката „напръстник“, за да забави дишането. Малките черни семена на растението, което наричаха ангелска тръба или татул, за да стимулират сърцето, горчивите, кафяви корени от бучиниш, за да предизвикат замайване. Постави ги на масата. Стри ги на фина кафява прах, изсипа ги на лист хартия, наклони я над чаша и я изсипа в нея. Подреди всичко и изчисти масата, после се качи по стъпалата.

В другата стая сложи вода да ври. Чайникът вече беше топъл и скоро напитката стана готова. Имаше лек зеленикав оттенък, като водорасли, с възгорчив, землист привкус. Отнесе го в отделението.

— Според мен това ще помогне.

Мар кимна и взе чашата от Сара. Част от сключеното от тях споразумение беше, че Сара приготвя средството, но няма да направи останалото.

Мар се вгледа в съдържанието на чашата.

— Колко?

— Всичкото, ако може.

Сара се настани в горната част на леглото и привдигна Гейб за раменете. Мар допря чашата до устните му и му каза да пие. Очите му бяха все още затворени. Изглежда, изобщо не осъзнаваше присъствието им. Сара се разтревожи, че няма да се справи, че бяха чакали прекалено дълго. Но после Гейб отпи малка глътка от чашата, после друга, отпиваше упорито като птица, която пие вода от локва. Когато изпи отварата, Сара го нагласи обратно на възглавницата.

— Колко време? — Мар не я гледаше.

— Скоро. Бързо е.

— И ще останеш, нали. До края.

Сара кимна.

— Джейкъб няма да разбере — Мар я гледаше настоятелно. — Не бива да научава.

— Обещавам — каза Сара.

И после, само двете, зачакаха.

Питър сънуваше момичето. Намираха се под въртележката, в онзи затвор с нисък, пълен с прах таван, а момичето беше на гърба му, меденият ѝ дъх докосваше тила му. Коя си, мислеше си той, коя си, но думите се оказваха заключени в устата му, натъпкани като с вълнен парцал. Мъчеше го жажда, страшна жажда. Искаше да се претърколи и да види лицето ѝ, но не можеше да помръдне, над него вече не лежеше момичето, а вирал, зъбите му потъваха в плътта на врата му, той се опитваше да крещи и да извика на помощ брат си, но не можеше да издаде никакъв звук и започна да умира, една част от него си мислеше: Чудно, не съм умирал досега. Така значи става.

Събуди се внезапно, сърцето му биеше бясно, сънят се разсея изведнъж, а след него остана неясно, но мъчително впечатление за ужас, като ехо от крясък. Изви глава, за да погледне през прозореца над леглото си, и видя как прожекторите сияят. Устата му пресъхна, езикът му беше надут и грапав, сънувал беше, че е жаден, защото беше жаден. Затърси манерката на пода до леглото си, вдигна я високо над устата си и пи.

Кейлъб спеше на леглото до него. Питър преброи четирима други в помещението, хъркащи грамади в мрака. Всичките бяха влезли, без той нито веднъж да се събуди. Откога ли не беше спал така?

Сега, докато лежеше в тъмното, усещаше първите нотки на нервността, приглушено жужене от физическо нетърпение, завладяло гърдите му след неговото завръщане. Обичайният ред беше да се яви на служба след известна почивка от пътеката на стената. Но Со беше ясна, тя не го искаше в Стражата, преди да са изтекли поне няколко дни.

Реши да посети Леля. Все още не ѝ беше казал за Тео. Вероятно е научила, но искаше той сам да ѝ съобщи новината, дори и да я повтаряше.

Понякога съвсем я забравяше, забравяше всичко около къщурката ѝ на поляната. О, Леля, хората казваха, когато споменаваха името ѝ, сякаш току-що са си припомнили съществуването ѝ. А и истината беше, че старата жена се справяше изумително добре без ничия помощ. Питър и Тео ѝ цепеха дърва или пък правеха малки поправки по къщата ѝ, а Сара ѝ помагаше в Склада. Тя се нуждаеше от малко, понеже отглеждаше голяма зеленчукова и билкова градина на мястото, огрявано от слънцето зад къщата ѝ, която тя все още поддържаше, без никой да ѝ помага. С изключение на градинарството, с което се занимаваше, както седеше в стола си, по-голямата част от дните си прекарваше в къщата, сред книжата и бележките си, а съзнанието ѝ се рееше в миналото. Носеше три различни чифта очила на преплетени връвчици на врата си, като ползваше едните или другите според задачата, която имаше да върши и, с изключение на зимата, навсякъде вървеше боса. По всички сметки Леля наближаваше стоте. Била омъжена, или поне така се говореше и не само веднъж, ами два пъти, но понеже така и не си беше родила деца, животът ѝ приличаше на природно чудо без никакво приложение, като кон, който може да брои с почукване по земя с копито. Никой не можеше да си представи точно как е оцеляла в Тъмната нощ, къщата ѝ почти не беше пострадала от земетресението, а на сутринта я бяха видели да седи в кухнята си и да пие от своя пословично отвратителен чай, сякаш нищо не е било.

— Може би просто не искат старата ми кръв — казала само.

През нощта беше захладняло, прозорците на къщурката на Леля светеха слабо, докато Питър се приближаваше. Твърдеше, че никога не спи, че за нея нощта и денят били еднакви, и всъщност Питър не помнеше някога да не я е сварвал будна и заета с работа. Почука на вратата и я отвори с проскърцване.

— Лельо? Питър е.

Някъде навътре се дочу шумолене на хартия и скърцане на стол по стар дървен под.

— Питър, влизай, влизай.

Влезе в стаята. Единствената светлина идваше от фенер в кухнята, скована в задната част на къщата колиба. Мястото беше пълно с предмети, но спретнато, наредбата на мебелите и другите предмети — книги, които се трупаха на високи купчини, буркани с камъни и стари монети, най-различни дреболии, чието предназначение му беше неясно — очевидно не беше обмисляна, при все това притежаваше вътрешния порядък на заеманите с десетилетия места, подобно дърветата в гора. Старицата се появи на прага на кухнята и му помаха с ръка.

— Съвсем навреме идваш. Тъкмо направих чай.

Леля винаги беше „тъкмо направила чай“. Чая си запарваше от смес от всевъзможни треви, някои от които отглеждаше, а други просто береше покрай пътеките. Известна беше с това, че докато се разхожда, се привежда бавно над земята, откъсва някакъв безименен плевел и го мята направо в устата си. Чашата чай на Леля беше цената за компанията ѝ.

— Благодаря — каза Питър. — С удоволствие ще пийна чай.

Тя се суетеше с очилата си. Избираше правилния чифт от бъркотията връвчици около врата си. Откри ги и постави на своето белязано от времето тъмнокафяво лице. Главата ѝ имаше леко съсухрен вид, едва ли не физическите изменения на напредналата възраст са тръгнали от горе на долу. Леля намести очилата на лицето си и се усмихна с беззъбата си усмивка, все едно чак сега той се оказа човека, за когото е била убедена, че е. Както винаги носеше широка роба с обло деколте, съшита от парчета и късчета от всевъзможни рокли, носени през годините. Косата ѝ беше кълбо от паяжини, което май растеше не толкова на главата ѝ, колкото се носеше около нея. Петънца изпъстряха страните на лицето ѝ — не бяха нито лунички, нито бенки, нещо средно.

— Ами хайде тогава в кухнята.

Последва я. Тя пристъпваше бавно и с боси крака по коридора към задната част на къщата. Пространството беше малко, стеснено от дъбова маса, която почти не оставяше място за движение и душно заради жегата от печката и парата, която се издигаше от очукания алуминиев чайник върху нея. Питър усети как започва да го облива пот. Докато Леля отиде за своята отвара, Питър повдигна рамката на единствения прозорец в помещението, позволи на вятъра да влезе вътре и си взе стол. Леля занесе чайника до масата и го остави на желязна поставка. Изплакна две чаши на мивката, които също донесе на масата.

— И на какво дължа посещението ти, Питър?

— Опасявам се, че нося новини. За Тео.

Жената махна с ръка.

— Така ли — каза, — всичко знам.

Леля се настани отсреща му, изпъна роклята на костеливите си рамене и протегна ръка над масата. Наля чая в чашите през цедка. Чаят имаше леко жълтеникав оттенък като урина, а в цедката останаха притеснителни биологични останки в зелено и кафяво, подобни на премазани насекоми.

— Как стана?

Питър въздъхна.

— Дълга история.

— Друго освен време за истории нямам, Питър. Щом искаш да ги разкажеш, имам уши да ги чуя. Сега пий, чаят е готов. Да не го оставяме да изстине.

Питър отпи от парещия чай. Имаше привкус на пръст, а след него оставаше вкус от такава горчилка, че изобщо не ставаше за пиене. Успя да преглътне прилично количество. На масата до лакътя му беше книгата ѝ, онази, която непрекъснато пишеше. Книгата на спомените, така я наричаше: дебел, написан на ръка том, увит в агнешка кожа, страниците бяха покрити със ситния ѝ почерк, изписани с гарваново перо и домашно приготвено мастило. Сама си правеше и хартията. Вареше стърготини на каша и оформяше листовете в рамки от стари прозорци. Питър разбра, че работата е трудоемка, когато видя страниците от материала да съхнат в редица зад къщата.

— Как върви писането, Лельо?

— Край няма — сбръчканото ѝ лице се усмихна. — Има толкова неща, които да се запишат, аз пък разполагам само с време. Всичко случило се. Светът от Преди. Влакът, с който дойдохме до тук в пожара. Терънс и Мейзи и всички останали. Просто записвам всичко така, както се сещам. Реших, че няма кой друг да го направи, освен една стара жена, после само това ще получат. Някой ден някой ще поиска да научи какво се е случило тук, на това място.

— Така ли ще стане според теб?

— Питър, знам, че така ще стане. — Отпи от чая и премлясна с безцветните си устни, като се намръщи на мириса. — Май трябваше да му сложа още малко глухарчета. — Отново погледна Питър през очилата си. — Но ти не питаше за това, нали? За моето писане, нали?

Така работеше умът ѝ: връщаше се назад, правеше чудати връзки, ровеше в миналото. Често говореше за Терънс, който заедно с нея пътувал във влака. Понякога май беше неин брат, а понякога братовчед. Имаше и други. Мейзи Чоу. Момче на име Винсънт Дъвката, момиче на име Шерийз. Люси и Рекс Фишър. Но тези лутания през времето можеха всеки момент да бъдат пресечени от стряскаща прозорливост.

— Писала ли си за Тео?

— Тео ли?

— Брат ми.

За миг очите на Леля се отклониха.

— Каза ми, че слиза към станцията. Кога се връща?

Не знаеше явно. Или пък просто е забравила, в ума ѝ новината се е смесила с други подобни истории.

— Не вярвам да се върне — каза Питър. — Това дойдох да ти съобщя. Съжалявам.

— Ами не тръгвай да съжаляваш сега — отвърна. — Нещата, за които не вярваш, че ще станат, могат цяла книга да напълнят. Шегуваш се, нали? Книга. Пий сега. Изпий си чая.

Питър реши да не настоява. Щеше ли новината за още един загинал да промени живота на старата жена? Отново пи от горчивата течност. Ако не друго, поне на вкус беше още по-зле. Почувства лек пристъп на гадене.

— Усещаш брезовата кора. За храносмилането.

— Хубав е наистина.

— Не, не е. Но върши работа. Прочиства те като бяло торнадо.

Питър си спомни и за другите новини.

— Исках да ти кажа, Лельо, че видях звездите.

При думите ѝ старата жена засия.

— Ами разказвай — докосна го бързо по ръката със сбръчкания си пръст. — Ето ти хубава тема за приказване. Разкажи ми сега, как ти се сториха?

Мислите му се върнаха към онзи момент, когато лежеше на бетона до Лиш. Звездите над лицата им бяха толкова много, сякаш можеше да ги докосне с ръката си. Струваше му се, че се е случило преди години, последните минути от живот, който беше оставил зад себе си.

— Трудно е да се опише с думи, Лельо. Не знаех.

— Така е, нали? — Погледът ѝ се насочи към стената над главата му, в него изглежда проблесна спомен. — Не съм ги виждала от детството си. И баща ти като теб идваше тук, сядаше и ми разказваше за тях. Видях ги, Лельо, казваше, а аз му отвръщах: Как изглеждат, Демо? Как са моите звезди? И двамата добре си прекарвахме при тези гостувания, точно както с теб сега. — Отпи от чая си и върна чашата на масата. — Защо си толкова изненадан?

— Така ли е правел?

Бързо се смръщи, за да обмисли; но очите ѝ все още светеха с вътрешно сияние, сякаш му се смееха.

— Защо да не го прави, според теб?

— Не знам — озадачи се Питър. И така беше: не знаеше. Когато се опита да си го представи обаче, баща му, грамадният Деметриус Джаксън, пие чай с Леля в горещата ѝ като пещ кухня и говори за Дългите походи, някак не успя. — Май не съм се замислял, че е разказвал и на друг.

Засмя се за кратко.

— С баща ти добре си приказвахме. За много неща. За звездите.

Объркващо беше. Повече от объркващо: струваше му се, че само за няколко дни — от вечерта, в която Арло Уилсън уби вирала в мрежите — някакво основно възприятие за света се е променило, а никой никога не е споменал на Питър, че такава промяна може да настъпи.

— Разказвал ли ти е… за Бродник, Лельо?

Страните на старата жена хлътнаха.

— Бродник, казваш, а? Виж не си спомням такова нещо. Тео виждал ли е Бродник?

Въздъхна.

— Не Тео. Баща ми.

Но тя вече не слушаше, вторачила поглед в стената над тях, потънала в мислите си.

— Терънс, мисля той ми е говорил нещо за Бродник. Терънс и Люси. Тя винаги е била най-мъничката. Терънс я накара да спре да плаче, знаеш. Винаги успяваше.

Безнадеждно беше. Щом Леля се отнесеше така, можеше да изминат часове, дори дни, преди да се върне към настоящето. Почти ѝ завидя на тази сила.

— И какво искаше да ме попиташ?

— Няма нищо, Лельо. Може да почака.

Сгуши костеливите си рамене.

— Щом казваш — измина миг мълчание, а после рече: — Я ми кажи: вярваш ли във всемогъщия Бог, Питър?

Въпросът го свари неподготвен. Тя често говореше за Бог, но никога не го беше питала в какво вярва. А и наистина, докато се взираше в звездите на покрива на станцията, беше усетил нещо: присъствие отвъд тях, безкрайната им величавост. Сякаш звездите го наблюдаваха. Но мигът и чувството, което му внушаваха, бяха отлетели. Хубаво би било да вярва в нещо подобно, но в крайна сметка не можеше.

— Не точно — призна той и усети унинието в гласа си. — Според мен това е само дума, която хората използват.

— Е това вече си е срамота. Срамота. Заради Бог, когото аз знам? Нямаше да ни остави никаква възможност. — Леля допи чая си и премлясна. — Помисли малко по въпроса и ми разкажи за Тео и къде е отишъл.

Изглежда разказът приключи там. Питър се надигна да си върви. Приведе се да я целуне по темето.

— Благодаря за чая, Лельо.

— Пак заповядай. Върни се и ми кажи отговора си, когато стигнеш до него. Тогава ще поговорим за Тео. Добре ще си поговорим. И още нещо, Питър…

Той се извърна от прага на кухнята.

— Както знаеш. Тя идва.

Върна се назад.

— Кой идва, Лельо?

Поучително смръщване.

— Знаеш кой, момче. Знаеш от деня, в който Бог те е замислил.

За миг Питър замълча, застанал на прага.

— Сега толкова ти казвам — старицата го подкани с жест да си върви, като да гонеше муха. — Върви и ела, когато си готов.

— Не пиши цяла нощ, Лельо — едва проговори Питър. — Поспи малко.

По сбръчканото лице на жената се изписа усмивка.

— Цяла вечност имам за това.

Навън го посрещна хладен повей от нощен въздух, който погали лицето му и охлади потта, насъбрала се под пуловера в прекалено жежката кухня. Стомахът му още се бунтуваше от отварата. Постоя миг, примижал на прожекторите. Думите на Леля бяха чудати. Но тя нямаше откъде да знае за момичето. Така работеше умът на старата жена, историите се трупаха една върху друга, миналото и настоящето се смесваха, може да е говорила за всекиго. Дори за момиче, което е починало преди години.

Тогава Питър чу крясъците от Главната порта и адът зейна.

Двайсет и шест

Започнало беше с Полковника. В първите часове това можеха да твърдят всички.

Никой не си спомняше да е виждал Полковника от дни нито при пчелините, нито на пътеката по стената, където понякога отиваше нощем. Питър със сигурност не беше го виждал през седемте нощи, в които стоя на пост, но отсъствието му не било необичайно. Полковникът идваше и си отиваше според собствените си тайнствени планове и понякога с дни никой не го виждаше.

Знаеше се само, най-напред за него бил съобщил Холис, а после и други потвърдили, че Полковникът се появил на пътеката на стената малко след полунощ, близо до Трета огнева платформа. Нощта била спокойна, нямало следи от вирали, луната залязла, откритото пространство извън стените се къпело в светлината на прожекторите. Само неколцина го видели да стои там, но на никого не му се видяло необичайно. Ей, там е Полковникът, сигурно са си казвали хората. Старецът така и не оставил службата си напълно. Лошо, тая вечер нямало никаква работа.

Помотал се няколко минути, пръстите му шарели по огърлицата от зъби, вперил поглед към пустото поле отдолу. Холис помислил, че е дошъл да говори с Алиша, но не знаел къде е тя, във всеки случай Полковникът не дал знак, че търси нея. Не бил въоръжен и не говорил с никого. Когато Холис отново погледнал към него, той вече не се виждал. По-късно един от вестителите, Кип Даръл, разправял, че го видял да слиза по стълбата и да се отправя надолу по пътеката към кошарите.

Когато отново го забелязали, той тичал през полето.

— Тревога! — закрещял един от вестителите. — Тревога, вирали!

Холис го видял, видял ги. Към края на равнината, ято от трима, подскачащи на светлото.

Полковникът тичал право към тях.

Мигом се нахвърлили отгоре му, връхлетели го като вълна, разкъсали го, ръмжали, а на пътеката високо на стената полетели стрели от дузина лъкове, макар разстоянието да било твърде голямо. Само по силата на късмета някоя стрела щяла да има ефект.

Видели гибелта на Полковника.

Тогава забелязали момичето. Стояло на ръба на равнината. Самотна фигура, изникнала от сенките. Най-напред, разказваше Холис, всички я взели за вирал, готови били за стрелба, готови да се прицелят във всичко, което се движи. Тръгнала през равнината към Главната порта под дъжд от стрели от лъкове и арбалети, една я уцелила в рамото с тъп звук, който Холис всъщност чул, завъртяла я. Тя не спряла.

— Не знам — призна по-късно Холис. — Може ѝ аз да съм бил онзи, който я е уцелил.

Алиша вече била там, крещяла към всички, докато летяла по пътеката, крещяла им да спрат стрелбата, ставало дума за човек, за човешко същество, по дяволите, и да дадат въжетата, дайте проклетите въжета веднага! Настъпило объркване: Со никъде не се виждала, а заповедта да се качат на Стената можела да дойде само от нея. Това обаче съвсем не спряло Алиша. Преди някой и дума да каже, тя скочила на крепостния вал, вкопчила се във въжето и заслизала.

Най-проклетото нещо, разправяше Холис, което очите му виждали.

Слизала бързо, люлеела се с лице към Стената, краката ѝ се плъзгали по повърхността, въжето скриптяло около камъка на върха на Стената, а три чифта ръце трескаво се опитвали да нагласят застопоряването, преди тя да се стовари на земята. Когато механизмът се зацепил със стърженето на метал в метал, Алиша се приземила, претърколила се на земята и отново хукнала. Виралите били на двайсет метра, все още надвесени над трупа на Полковника. При шума от появата на Алиша те вкупом се извърнали, извили се и се озъбили, душели въздуха.

Прясна кръв.

Момичето вече било при основата на Стената, тъмна фигура, приведена срещу нея. В средата на гърба ѝ просветвала гърбица — раницата ѝ, сега прикована към тялото ѝ със стрела от арбалет, забита в рамото ѝ, цялата омазана и проблясваща от светлеещата влага на кръвта ѝ. Алиша я грабнала като торба, преметнала я през раменете си и затичала. Въжето вече било безполезно и забравено зад нея. Единственият ѝ шанс бил вратата.

Всички окаменели. Всичко друго можели да направят, но не и да отворят вратата. Не и нощем. Заради никого, дори заради Алиша.

В този момент Питър стигна до насипа, бегом от верандата на Леля към суматохата. Кейлъб спринтирал от бараките, пристигнал на косъм преди него до Главната порта. Питър не знаеше какво се случва от другата страна, знаел само, че Холис крещи от пътеката:

— Това е Лиш!

— Какво?

— Лиш! — крещеше Холис. — Тя е зад стената!

Кейлъб стигнал пръв поста при колелата. Този факт щеше по-късно да се използва, за да бъде въвлечен и той и в същото време всяка вина за случилото се да бъде свалена от Питър. Когато Алиша стигнала до вратата, тя била достатъчно отворена, за да се промъкне през нея с момичето. Ако бяха успели да затворят вратата веднага, вероятно последвалите събития не биха се случили. Но Кейлъб освободил застопоряващия механизъм. Тежестите падали с растяща скорост, издърпвайки веригите. Отварянето на вратите вече се контролирало от въздействието на гравитацията. Питър сграбчил лоста на колелото. Зад себе си и над себе си чул крясъци, полетели стрели, изстреляни от арбалетите, тропота от стъпките на Стражите, които се спускали по стълбите към настилката. Появили се още ръце, бързо въртящи колелото: Бен Чоу и Йън Патал, Дейл Ливайн. Мъчително бавно то се завъртяло в обратна посока.

Твърде късно. Един от тримата вирали, само един, успял да се промъкне през вратите. И това стигало.

Насочил се направо към Убежището.

Холис пръв стигнал до сградата, точно когато виралът скочил на покрива. Изкачил най-високата точка на покрива като камък, който скача над вода, и се спуснал във вътрешния двор. Холис тичал през предната врата и чул вътре звук от трошене на стъкло.

Стигнал до Голямата стая едновременно с Маусами. Двамата идвали от различни коридори и противоположни страни на стаята. Маусами била невъоръжена, Холис имал арбалет. Холис очаквал да чуе писъци и хаос, навсякъде да тичат деца. Но почти всички били в леглата си, с широко отворени очи, ужасени и неразбиращи. Няколко успели да се промъкнат под леглата. Когато Холис минал през прага, усетил боричкане от най-близката редица. Една от трите Джи — Джун, Джейн или Джулиет, се измъкнала от леглото и се шмугнала под него. Единствената светлина идвала от счупения прозорец, сянката му била назъбена и висяла на косъм, все още се люлеела от движението.

Виралът стоял над люлката на Дора.

— Ей! — извикала Маусами. Размахала ръце над главата си. — Ей, погледни насам!

Къде беше Лей? Къде беше Учителката? Виралът сгърчил лице по посока на Маусами. Очите му примигали, потупвал главата зад дългия си врат. Влажно прещракване се надигнало някъде от изопнатата кривина на гърлото му.

— Насам! — крещял Холис, като последвал примера на Маусами и заразмахвал ръце, за да привлече вниманието на създанието. — Погледни насам!

Виралът се извърнал лице в лице с него. На врата му проблясвало нещо, приличащо на бижу. Нямало време да се размишлява над тази подробност. Холис получил своя ъгъл, своето откриване. Тогава в стаята влязла Лей. Спяла в офиса и нищо не чула. Лей се разпищяла, а Холис се прицелил и стрелял с арбалета.

Добър изстрел, точен, право в уязвимото място. Разбрал, че е улучил в мига, в който стрелата излетяла от арбалета. И за частица от секундата, докато стрелата прелитала разстоянието по-малко от пет метра, той си дал сметка. Проблясващият ключ на шнура, изпълненият с печална благодарност поглед на вирала. Мисълта вече била напълно оформена у Холис, едничка дума се появила на устните му в мига, в който стрелата — стрелата на милостта, ужаса и необратимостта, улучила вирала в средата на гърдите.

— Арло.

Холис убил брат си.

Сара — въпреки че не помнела и никога нямало да си припомни — научила за Бродницата в сън: объркващ и неприятен сън, в който тя отново била момиченце. Приготвяла царевична питка. Кухнята, в която я приготвяла — седяла на маса, месела тежкото тесто в голяма, дървена купа, — била хем кухнята на къщата, в която живеела, хем кухнята на Убежището и валяло сняг. Лек сняг, който не падал от небето, защото такова нямало, но сякаш се появявал от въздуха пред лицето ѝ. Странно, сняг. Сняг почти не валяло и със сигурност не валяло вътре в къщи, доколкото Сара си спомняла, но имала да се тревожи за по-важни проблеми. Било денят на нейното излизане, Учителката скоро щяла да я вземе, но без царевичната питка нямало да има какво да яде навън. Навън, обяснила ѝ Учителката, хората само с това се хранели.

Имало и мъж. Гейб Къртис. Седял на кухненската маса пред празна чиния.

— Готово ли е? — питал Сара, а после се обърнал към момичето, което седяло до него и казал: — Винаги съм обичал царевични питки. — Сара се чудела с неясна тревога кое е това момиче, опитала се да я огледа, но не успявала да я види. Щом погледнела към нейното място, момичето изчезвало. После до съзнанието ѝ, отначало бавно, а после изведнъж, стигнало, че е на ново място. Намирала се в стаята, където Учителката я завела, мястото на разкритието на истината, а родителите ѝ били там и я чакали. Стояли на вратата.

— Иди при тях, Сара — казал Гейб. — Време ти е да вървиш. Тичай и не спирай да тичаш.

— Но ти си мъртъв — възразила Сара, а когато погледнала към родителите си, видяла, че на мястото на лицата им има празни пространства, все едно гледала през течаща вода. Имало нещо нередно във вратовете им. Отнякъде се носело хлопане, стаята я нямало, и глас, който викал името ѝ и Всички вие сте мъртви.

После се събудила. Сънят я надвил, докато седяла на стол до студеното огнище. Събудила се от хлопане по вратата. Отвън някой я викал. Дали е Майкъл? Кое ли време е?

— Сара? Отвори!

Кейлъб Джоунс? Отворила вратата, тъкмо когато посягал отново да хлопне по нея, юмрукът му застинал във въздуха.

— Трябва ни медицинска сестра — момчето дишало задъхано. — Имаме прострелян.

Веднага се разсънила, посегнала към чантата на масата до вратата.

— Кой?

— Лиш я внесе.

— Лиш? Лиш ли е простреляна?

Кейлъб поклати глава, все още едва поемащ си дъх.

— Не е тя. Момичето.

— Какво момиче?

Гледаше изумено.

— Бродница, Сара.

Докато стигнат до Лечебницата, небето над прожекторите започнало да избледнява. Там нямаше никого, което ѝ се стори странно. Заради думите на Кейлъб тя очакваше да завари тълпа. Изкачи стъпалата и се втурна в отделението.

На най-близкото легло имаше момиче.

Лежеше по гръб със стрела в рамото си, тъмна форма се подаваше изпод гърба ѝ. Алиша стоеше надвесена над нея, а пуловерът ѝ беше изпоцапан с кръв.

— Сара, направи нещо — каза Алиша.

Сара бързо се приближи и леко вдигна врата на момичето, за да провери дали може да диша. Очите ѝ бяха затворени. Дишаше учестено и повърхностно, на допир кожата ѝ беше хладна и влажна. Сара провери пулса на врата ѝ, сърцето ѝ биеше като на птица.

— В шок е. Помогнете ми да я обърнем.

Стрелата се беше забила в лявото рамо на момичето, точно под вдлъбнатата ѝ ключица. Алиша подпъхна ръце под раменете ѝ, докато Кейлъб я улови за краката. Заедно я обърнаха на една страна. Сара извади ножици и седна зад нея, за да среже дръжките на прогизналата в кръв раница, после тънката тениска на момичето, сряза я до врата, останалото раздра. Откри стройното тяло на младо момиче, малките напъпили гърди и бледата ѝ кожа. Шипът на върха на стрелата стърчеше от звездовидна рана точно над лопатката ѝ.

— Трябва да я срежа. Ще ми трябват по-големи ножици.

Кейлъб кимна и изтича от стаята. Докато минаваше през завесата, вътре нахлу Со Рамирез. С изпоцапано с пръст лице и разплетена дълга коса. Рязко спря до леглото.

— Проклета да съм. Тя е дете.

— Къде по дяволите е Другата Санди? — попита Сара.

Жената изглеждаше объркана.

— Откъде, по дяволите, се взе тя?

— Со, тук съм сама. Къде е Санди?

Со вдигна глава и погледна Сара.

— Тя е… в Убежището, май.

Стъпки и гласове, суматоха отвън: другата стая вече се пълнеше с наблюдатели.

— Со, изведи хората оттук! — Сара извиси глас към завесата. — Всички вън! Искам сградата веднага да се освободи!

Со кимна и се втурна навън. Сара отново провери пулса на момичето. Кожата ѝ изглеждаше изпъстрена като зимно небе, преди да завали сняг. На колко ли години беше? Четиринайсет? Какво правеше четиринайсетгодишно момиче сред мрака?

Сара се обърна към Алиша.

— Ти ли я въведе вътре?

Алиша кимна.

— Каза ли ти нещо? Сама ли беше?

— Бога ми, Сара — очите ѝ сякаш се залутаха. — Не знам. Да, мисля, че беше сама.

— Тази кръв твоя ли е, или нейна?

Алиша погледна пуловера си и като че чак сега видя кръвта.

— Май е нейна.

Отвън се надигна нова суматоха и се чуха виковете на Кейлъб.

— Минавам!

Той профуча през завесата, размахал голяма ножица, която тръшна в ръцете на Сара.

Мазна вехтория, но щеше да свърши работа. Сара изля върху остриетата спирт, а после върху ръцете си и ги избърса с кърпа. Момичето все още лежеше на една страна; използва ножиците, за да среже и освободи върха на стрелата и дезинфекцира всичко с алкохол. После нареди на Кейлъб да си измие ръцете, както тя беше направила, докато взимаше чиле с вълна от полицата, от което сряза дълго парче. Нави го като тампон.

— Маратонка, когато извадя стрелата, искам да притиснеш това към отвора на раната. Не проявявай нежност, притисни здраво. Ще зашия другата страна, да видя дали мога да забавя кървенето.

Кимна неуверено. Позамаян беше, знаеше Сара, но всички бяха така. Дали момичето щеше да оживее или не през следващите няколко часа, зависеше от количеството кръв, от вътрешните поражения. Отново я обърнаха по гръб. Докато Кейлъб и Алиша изпънаха раменете ѝ, Сара улови стрелата и започна да дърпа. При раздвижването на металната стрела усети хрущенето на влакната от разкъсаната тъкан, прещракването на счупената кост. Нямаше как да се избегне болката, най-добре беше да го направи бързо. Дръпна силно, стрелата излезе и рукна струя кръв.

— Рояци, че това е тя.

Сара се извърна и видя на прага Питър. Какво искаше да каже, че е тя? Да не би да я познава, да не би да знае кое е момичето? Невъзможно беше, естествено.

— Обърни я настрани. Питър, помогни им.

Сара застана зад момичето, взе игла и макара с конци и започна да шие раната. Навсякъде имаше кръв, стичаше се на дюшека, капеше по пода.

— Сара, какво да правя? — тампонът на Кейлъб вече беше пропит с кръв.

— Притискай — Сара промуши иглата пред кожата на момичето, издърпа и пристегна. — Тук ми трябва още светлина, някой да помогне!

Три шева, четири, пет, след всеки ръбовете на раната се затваряха. Стрелата сигурно беше пронизала подключичната артерия. Оттам беше тази кръв. До няколко минути момичето щеше да умре. Четиринайсет години, помисли си Сара. Откъде ли идваш?

— Май спря — каза Кейлъб.

Сара затягаше последния шев.

— Не може да бъде. Не спирай да притискаш.

— Ама, наистина. Сама виж.

Обърнаха момичето отново по гръб и Сара издърпа прогизналия тампон настрана. Така беше: кървенето беше отслабнало. Дори раната изглеждаше по-малка, розова и набръчкана по краищата. Лицето на момичето беше нежно и умиротворено, сякаш спеше. Сара постави пръсти на гърлото ѝ: пръстите ѝ напипаха стабилен, правилен ритъм. Какво ставаше?

— Питър, дръж тоя фенер тук!

Питър провеси фенера над лицето на момичето. Сара внимателно дръпна клепача на лявото ѝ око — тъмна, влажна очна ябълка, дисковидна зеница, свита и разкриваща ивичест ирис с цвят на мокра земя. Но имаше и нещо различно, имаше нещо.

— Наведи по-близо.

Когато Питър премести фенера и освети окото със светлината, тя го усети. Усещане като при падане, като че земята зейна под краката ѝ, по-лошо от умирането, по-лошо от смъртта. Страховита тъмнина навсякъде и тя падаше, падаше завинаги в нея.

— Сара, какво има?

Стоеше на краката си, връщаше се. Сърцето ѝ бясно лумкаше в гърдите, ръцете ѝ трепереха като листове от вятър. Всички я гледаха, не успя дума да произнесе. Какво беше видяла? Но въпросът не беше в онова, което видя, а в онова, което почувства. Сара се сети за думата: самотна. Самотна! Това беше тя, такива бяха всички. Такива бяха родителите ѝ, с потънали във вечен мрак души. Самотни бяха!

Започна да осъзнава присъствието на останалите в отделението. Санжай и зад него Со Рамирез. Още двама Стражи надничаха зад тях. Всички чакаха да каже нещо, усещаше огъня в прикованите в нея погледи.

Санжай пристъпи.

— Ще живее ли?

Тя пое дъх, за да се успокои.

— Не знам — гласът ѝ прозвуча немощно. — Раната е лоша, Санжай. Изгубила е много кръв.

Санжай изгледа момичето. Изглежда решаваше какво да мисли за нея, как да определи невъзможното ѝ присъствие. После се обърна към Кейлъб, който стоеше до леглото с просмукан с кръв тампон в ръце. Въздухът натежа, мъжете при вратата пристъпиха напред с ръце на ножовете.

— Кейлъб, придружи ни!

Джими Молиноу и Бен Чоу сграбчиха момчето за ръцете. Толкова изненадан беше, че не се противи.

— Санжай, какво правиш? — попита Алиша. — Какво за бога е това, Со?

Санжай отговори.

— Кейлъб е арестуван.

— Арестуван? — проплака момчето. — За какво?

— Кейлъб, отвори вратата. Той, както и всички, знае закона. Джими, изведи го от тук.

Джими и Бен задърпаха съпротивяващото се момче към завесата.

— Лиш! — закрещя то.

Тя бързо прегради пътя им, като застана на предната врата.

— Со, кажи им — намеси се Алиша. — Аз бях. Аз излязох. Щом искате да арестувате някого, арестувайте мен.

Изправена до Санжай, Со нищо не каза.

— Со?

Жената поклати глава.

— Не мога, Лиш.

— Как така не можеш?

— Не тя решава, затова — каза Санжай. — Учителката е мъртва. Кейлъб е арестуван за убийство.

Двайсет и седем

По-късно всички в Колонията бяха научили за случилото се или някаква негова версия. Пред стените се появил Бродник, Кейлъб отворил вратата, през нея влязъл вирал. Бродникът бил младо момиче, което лежало в Лечебницата, умирало, простреляно от стрела от арбалета на някой Страж. Полковникът бил мъртъв, очевидно самоубийство, как е излязъл през Стената, никой не знаеше, а и Арло, убит в Убежището от брат си.

Но най-лошото беше случилото се с Учителката.

Открили я под прозореца в Голямата стая. Полезрението на Холис било ограничено от редицата празни легла. Вероятно е чула идването на вирала от покрива и се е опитала да се съпротивлява. В ръцете си държала нож.

Имало много Учителки, разбира се. Но в истинския смисъл била само една. Всяка жена, поела поста, с годините се превръщала в тази личност. Учителката, починала тази нощ, била от рода Даръл — Ейприл Даръл. Тя беше жената, за която Питър си спомняше как се смее на въпросите му за океаните. По онова време беше по-млада, малко по-възрастна от него сега. Красива по един фин, светъл начин, като по-голяма сестра, останала у дома заради някакво физическо страдание. Тя беше жената, която Сара си спомняше от сутринта на нейното излизане от Убежището, която я насочваше с поредица от въпроси, подобно летящи звезди, приземяващи в тъмното приземие, в което лежеше грозната истина, а после я предаде в ръцете на майка ѝ, за да поплаче над света и живота в него. Работата ѝ беше тежка; да е Учителка, всички знаеха, беше неблагодарна работа, означаваше да живееш заключена с Малките, лишена от компанията на възрастни, с изключение на бременни жени или такива, които кърмеха, които не мислеха за друго, освен за бебета, а и тъкмо Учителката казваше на всички им истината и понасяше всеобщото огорчение от травмата. С изключение на Първата нощ, когато тя можеше за кратко да се появи на Слънчевото място, Учителката рядко напускаше Убежището, а когато го правеше, сякаш влизаше в невидим контейнер от предателство. Питър ѝ съчувстваше, но истина беше, че той едва успяваше да се насили да срещне погледа ѝ.

Домът, който се събра при първия прожектор, обяви извънредно положение. Разпратиха вестители до всяка къща да предадат новината. До събирането на повече сведения всички дейности извън Стената се отменяха: Стадото нямаше да излиза, както и екипите на работниците, вратите щяха да останат затворени. Кейлъб остана затворен. За момента се постигна съгласие, че с толкова загубени души, такъв страх и бъркотията, обхванала Колонията, няма да се издава никаква присъда.

Оставаше и въпросът с момичето.

В ранните утринни часове Санжай беше повел членовете на Дома към Лечебницата, за да я видят. Раната на рамото ѝ очевидно беше тежка, още не беше дошла в съзнание. Нямаше следи от зараза от вирали, но появата ѝ си оставаше напълно необяснима. Защо виралите не са я нападнали? Как е оцеляла сама в мрака? Санжай нареди всеки, който е бил в контакт с нея, да се съблече и измие, а дрехите им да бъдат изгорени. Дрехите на момичето и раницата ѝ също отидоха в огъня. Момичето беше поставено под строга карантина и никой, освен Сара, нямаше право да влиза в Лечебницата, преди да получат повече сведения.

Следствието се състоя в учебна стая на Убежището. Питър осъзна, че това е същата стая, в която Учителката го беше завела в деня на неговото излизане. Следствие — тази дума използва Санжай, Питър я чуваше за първи път. Стори му се, че е съвършено подходяща, ако ще се търси върху кого да се хвърли вината. Санжай беше инструктирал четиримата — Питър, Алиша, Холис и Со — да не говорят с никого, докато не бъдат разпитани един по един. Чакаха пред коридора, седнали на несъразмерно малки чинове, наблъскани в редица до стената, с един Страж — племенника на Санжай, Йън, който да чака с тях. Около тях сградите бяха необичайно тихи. Всички Малки бяха преместени горе, докато Голямата стая не бъде измита. Кой знае как щеше да им се отразят нощните събития, какво ще им каже Санди Чоу, поела задълженията на Учителка. Вероятно — че са сънували. С най-малките деца това можеше и да даде резултат. Колкото до останалите, Питър изобщо не знаеше. Може би щеше да се наложи да излязат по-рано от Убежището.

Първо извикаха Со, която излезе малко след това от стаята и закрачи по коридора с притеснен вид. После повикаха Холис. Докато изправяше крака изпод чина, той изглеждаше напълно лишен от енергия, сякаш някаква изначална част от него е отсечена. Йън държеше вратата отворена и наблюдаваше групата с нетърпеливо предупреждение. На прага Холис спря, обрана се и ги изгледа, като каза първите думи, изричани от цял час.

— Само искам да знам, че случилото се не е било безсмислено.

Зачакаха. Питър долавяше гласовете през вратата на учебната стая. Искаше му се да попита Йън дали знае нещо, но видът на мъжа му подсказваше, че дори не бива да опитва. Йън беше на възрастта на Тео. Двамата със съпругата му Хана имаха дъщеричка Кайра в Убежището. Което, помисли си Питър, обясняваше изражението на Йън. Изглеждаше като родител, като баща.

Холис се появи, срещна набързо погледа на Питър и кратко кимна, преди да се оттегли по коридора. Питър се надигна, но Йън каза:

— Не ти, Джаксън. Следващата е Лиш.

Джаксън? Откога някой го наричаше Джаксън, особено някой от Стражата? И защо изведнъж му прозвуча необичайно, особено от устата на Йън?

— Всичко е наред — каза Лиш и уморено се изправи на крака. За пръв път я виждаше така сломена. — Искам само да приключа с този въпрос.

В следващия миг я нямаше, а Питър и Йън бяха сами. Йън неловко беше приковал поглед в квадратче от стената над главата на Питър.

— Наистина не беше нейна грешка, Йън. Никой не е виновен.

Йън се скова, но нищо не каза.

— Ако беше там, сигурно и ти щеше да сториш същото.

— Виж, спести си думите за Санжай. Не бива да говоря с теб.

Докато Лиш се върна, Питър дори беше успял да позадреме. Тя излезе от стаята с изражение, което той познаваше: Ще те пипна.

Питър го почувства в мига, в който пристъпи в стаята. Решението за него вече беше взето, каквото ще да говори. Появата му беше почти без значение. Со беше помолена да се оттегли от разследването, като така оставаха само петима членове на Дома: Санжай, който седеше в центъра на дълга маса, от двете му страни бяха Стария Чоу, Джими Молиноу, Уолтър Фишър, братовчедката на Питър, Дейна, която заемаше мястото на Джаксън. Забеляза нечетния брой, отсъствието на Со предотвратяваше равни гласове за противоположни решения. Срещу масата имаше поставен празен чин. В стаята витаеше напрежение, никой не говореше. Само Стария Чоу, изглежда, искаше да гледа Питър в очите. Останалите избягваха погледа му, дори Дейна. Отпуснат на стола си, Уолтър Фишър или не осъзнаваше къде се намира, или не го беше грижа. Облеклото му беше необичайно мръсно и раздърпано. Всъщност Питър долови носещия се от него мирис на шайн.

— Седни, Питър — каза Санжай.

— Бих предпочел да остана прав, ако не възразявате.

Усети леко удоволствие от неподчинението, отбелязана точка. Но Санжай не отвърна.

— Предполагам, че трябва да започваме — прокашля се преди да продължи. — Макар да съществува объркване по този въпрос, общото мнение на Дома, изградено въз основа на казаното от Кейлъб, е, че ти нямаш вина за отварянето на вратата, той го е направил сам. Потвърждаваш ли го?

— Дали го потвърждавам?

— Да, Питър — каза Санжай. Въздъхна с неприкрито нетърпение. — Потвърждаваш ли версията за случилото се? Онова, което според теб се е случило.

— Няма какво да потвърждавам. Какво ви каза Маратонката?

Старият Чоу вдигна ръка и се приведе.

— Санжай, ако позволиш.

Санжай се намръщи, но замълча.

Старият Чоу се приведе над масата с авторитет. Имаше меко, набръчкано лице и влажни очи, който му придаваха изражение на искрено чистосърдечие. В продължение на много години беше заемал поста Глава на Дома, преди да го предаде на бащата на Тео, история, която все още му даваше значителен авторитет, ако поискаше да го приложи. В повечето случай не го правеше. След като първата му съпруга загинала в Тъмната нощ, той се бе оженил повторно за много по-млада жена и сега прекарваше по-голямата част от дните си в пчелина, сред любимите си пчели.

— Питър, никой не се съмнява в убеждението на Кейлъб, че е постъпил правилно. Тук не разглеждаме намерението. Отвори ли вратата, или не?

— Какво ще му сторите?

— Все още не сме решили. Моля, отговори на въпроса.

Питър се опита да срещне погледа на Дейна, но не успя, тя все така не вдигаше поглед от масата.

— Щях да го направя, да бях стигнал пръв до тях.

Санжай се надигна възмутено в стола си.

— Виждате ли? За това говорех.

Старият Чоу напълно пренебрегна прекъсването и не сваляше поглед от лицето на Питър.

— И така, нали не бъркам, след като заключавам, че отговорът ти е отрицателен? Ти си щял да я отвориш, но на практика не си го направил — скръсти ръце на масата. — Обмисли го за момент, ако ти е необходимо.

На Питър му се стори, че Старият Чоу се опитва да го защити. Но ако разкажеше как бяха протекли събитията, цялата вина щеше да падне върху Кейлъб, който беше направил онова, което и самият Питър би сторил, ако пръв беше стигнал до колелото.

— Никой не се съмнява в предаността ти към твоя приятел — продължи Старият Чоу. — От теб друго и не бих очаквал. Но тук по-голяма преданост се дължи към сигурността на всички ни. Отново ще те попитам. Помогна ли на Кейлъб да отвори вратата? Или пък ти всъщност си опитал да я затвориш, щом си видял как се развиват събитията?

Питър имаше чувството, че стои на ръба на огромна пропаст: каквото и да кажеше, щеше да е окончателно. А той разполагаше само с истината.

Поклати глава.

— Не.

— Какво не?

Пое дълбоко дъх.

— Не, аз не отворих вратата.

Старият Чоу видимо се отпусна.

— Благодаря, Питър — погледът му обходи групата. — Ако има някой, който иска да…

— Почакай — намеси се рязко Санжай.

Питър усети как напрежението в стаята нарасна. Дори Уолтър изведнъж придоби тревожен вид. Започва се, помисли си Питър.

— Всички тук знаят за приятелството ти с Алиша — каза Санжай. — Тя ти се доверява. Можем да се изразим така, нали?

Питър внимателно кимна.

— Вероятно.

— Тя показвала ли е по някакъв начин, че познава момичето? Да я е виждала преди?

Стомахът му се присви.

— Защо мислите така?

Санжай погледна към другите, преди отново да обърне погледа си към него.

— Става дума за някакво съвпадение. Вие тримата сте последните, завърнали се от електростанцията. А историята, която разказваш за Зандър и после Тео… ами трябва да призная, че е много странна.

Ядът, който Питър беше сдържал, избухна.

— Мислиш, че сме го планирали ли? Загубих там брат си. Извадихме късмет, че се прибрахме живи.

В стаята отново се възцари мълчание. Дори Дейна гледаше към Питър с откровено подозрение.

— Затова, за протокола — каза Санжай, — казваш, че не познаваш Бродницата, никога преди не си я виждал.

Изведнъж вече не ставаше дума за Алиша, даде си сметка той. Ставаше дума за него.

— Представа си нямам коя е — каза той.

Санжай задържа погледа върху на лицето на Питър за един почти безкраен момент. После кимна.

— Благодаря, Питър. Оценявам искреността ти. Свободен си.

Приключило беше просто така.

— Това ли е всичко?

Санжай вече се занимаваше с книжата пред себе си. Погледна към него, намръщен, почти изненадан, че Питър все още е в стаята.

— Да. Засега.

— Няма… да ми сторите нищо, така ли?

Санжай сви рамене. Умът му вече беше другаде.

— Какво искаш да ти сторим?

Питър почувства неочаквано разочарование. Докато седеше отвън с Алиша и Холис, беше почувствал връзка, споделена съдба, която виси на косъм. Каквото и да ги очакваше, то щеше да е за всички им. Сега бяха разделени.

— Така е, както казваш, няма в какво да те обвиним. Вината е на Кейлъб. Со го каза, Джими се съгласи, че напрежението да стоиш на пост за брат си може и да е упражнило значително въздействие върху теб. Почини си още няколко дни, преди да се върнеш на Стената. А след това ще видим.

— Ами останалите?

Санжай се подвоуми.

— Мисля, че няма причина да не ти кажем, след като всички останали скоро ще научат. Со Рамирез подаде оставката си като Първи капитан, която Домът прие — неохотно, но я прие. Тя не е била на пост по време на нападението и споделя само известна част от вината. Джими ще бъде Първи капитан. Колкото до Холис, той няма да служи засега на Стената. Може да се върне, щом реши.

— Ами Лиш?

— Алиша получи заповед да напусне Стената. Пренасочена е към Работниците.

От всичко случило се най-трудно осмисли това развитие. Алиша като гаечен ключ: дори не можеше да си го представи.

— Шегувате се.

Санжай повдигна укорително гъстите си вежди.

— Не, Питър. Давам ти дума, че не се шегувам.

Питър и Дейна бързо се спогледаха: Ти знаеше ли за това? По погледа ѝ позна, че знае.

— Ако това е всичко… — каза Санжай.

Питър се запъти към вратата. Но когато стигна до прага, изведнъж у него се надигна съмнение. Обърна се отново към групата.

— Ами електроцентралата?

Санжай потисна дълбока въздишка.

— Какво за нея, Питър?

— Щом Арло е мъртъв, не трябва ли да изпратим някого там?

Според първото впечатление на Питър, като осъзна как всички го гледат слисано, бе, че в последната секунда е станал част от решението им. Но после разбра: все още не го бяха обмислили.

— Не изпратихте ли някого още призори?

Санжай се извърна към Джими, който нервно свиваше рамене, очевидно неподготвен.

— Сега е твърде късно — тихо каза той. — Няма да стигнат, преди да мръкне. Ще трябва да почакаме до утре.

— Рояци, Джими.

— Пропуснал съм, нали? С всичко, което става тук. А и Фин и Рей все още може да са наред.

Санжай задържа за миг дъха си, като се успокояваше. Питър знаеше, че е побеснял от гняв.

— Благодаря, Питър. Ще се погрижим.

Всичко беше казано. Питър излезе в коридора. Йън стоеше, където го остави, опрян на стената със скръстени на гърдите ръце.

— Предполагам, че си чул за Лиш, а?

— Чух.

Йън сви рамене. Стягането беше изчезнало.

— Виж, знам, че ти е приятелка. Но е трябвало да предвиди какво ще се случи. Да излезе така.

— Ами момичето?

Йън се втрещи, в очите му проблесна гняв.

— Какво за нея? Имам дете, Питър. Какво ме е грижа за някаква Бродница?

Питър замълча. Разбираше, че Йън има основание да се ядосва.

— Имаш право — каза накрая. — Глупаво беше.

Но изведнъж изражението на Йън омекна.

— Виж — каза, — хората просто са разтревожени и това е. Съжалявам, че се ядосах. Вината не е твоя, всички го знаят.

Негова беше, помисли си Питър. Негова.

Майкъл откри отговора след съмване: 1432 мегахерца, ама разбира се.

Честотата не беше официално регистрирана, защото всъщност бе ползвана от военните. Късовълнов цифров сигнал, който се появява на всеки деветдесет минути и търси главния си компютър.

А и цялата нощ сигналът се засилваше. На практика идваше от прага му.

Кодирането щеше да е лесната част. Номерът беше да открият онзи, който разпространява отговора, който да предизвика излъчването на сигнала, който и където и да е, да се свърже със суперкомпютъра. Постигнеше ли го, останалото щеше да е въпрос на качване на данните.

И така, какво търсеше сигналът? Какъв беше цифровият отговор на въпроса, който поставяше на всеки деветдесет минути?

Елтън беше казал нещо, тъкмо преди да си легне: Някой ни вика.

И тогава го проумя.

Знаеше, че точно това му трябва. Фарът беше пълен с всевъзможни боклуци, струпани в кутии по рафтовете. Имаше поне един военен джобен компютър, за който той знаеше. И още някакви стари литиеви батерии, които може би имаха заряд, трябваха му няколко минути, само толкова. Работеше бързо, непрекъснато гледаше часовника, очакваше да мине следващият деветдесетминутен интервал, за да улови сигнала. Смътно долови бъркотията навън, но кой ли знае какво можеше да е. Можеше да включи джобния компютър към техния, да улови сигнала, щом се появи, да запише гравирания идентификационен номер и да програмира джобния компютър от таблото.

Елтън спеше, хъркаше в хлътналото легло в задната част на Фара. Ако старецът не се изкъпеше скоро, Майкъл не знаеше какво щеше да стори. Цялото място вонеше на мръсни чорапи.

Докато се справи, стана пладне. От колко време работеше без почти да стане от стола? След случката с Маусами беше твърде нервен, за да спи, и се върна в къщурката, вероятно някъде преди десет часа. Чувстваше задните си части изтръпнали, все едно седеше поне от десет часа. Трябваше да иде да пусне една вода.

Излезе от къщурката твърде бързо, неподготвен за блясъка на дневната светлина.

— Майкъл!

Джейкъб Къртис, синът на Гейб. Майкъл го видя да тича тромаво по пътеката, размахал ръце. Майкъл пое въздух, за да събере сили. Момчето едва ли имаше вина, но разговорът с Джейкъб можеше да е изпитание. Преди Гейб да се разболее, понякога той водеше Джейкъб във Фара и молеше Майкъл да намери нещо за момчето, с което да се занимава. Майкъл се стараеше, но онова, което Джейкъб можеше да разбере, беше много малко. Цели дни отлитаха в обяснения как се правят най-обикновени задачи.

Джейкъб спря пред Майкъл, задъхан отпусна ръце на коленете си. Въпреки ръста си, движенията му притежаваха детска некоординираност, крайниците му изглежда рядко действаха в синхрон.

— Майкъл — задъхваше се той. — Майкъл…

— Полека, Джейкъб. Успокой се.

Момчето размахваше ръка пред лицето си, сякаш се опитваше да вкара още кислород в дробовете си. Майкъл не знаеше дали е разстроен, или само развълнуван.

— Искам да видя… Сара — хриптеше той.

Майкъл му каза, че я няма.

— Не я ли потърси у дома?

— И там я няма! — вдигна очи Джейкъб. Очите му бяха страшно широки. — Видях я, Майкъл.

— Ти не каза ли, че не си могъл да я намериш?

— Не нея. Онази другата. Спях и я видях!

Джейкъб невинаги говореше смислено, но Майкъл никога не се беше отнасял към момчето пренебрежително. На лицето му се четеше огромна паника.

— Да не се е случило нещо с баща ти, Джейкъб? Той добре ли е?

Влажното лице на момчето се намръщи.

— А. Той почина.

— Гейб е починал?

Джейкъб говореше притеснително делово; със същия тон можеше да съобщи какво е времето.

— Почина и повече няма да се събуди.

— Джейкъб, съжалявам.

Тогава Майкъл видя Мар да бърза по пътеката. Обля го облекчение.

— Джейкъб, къде ходиш? — жената спря при тях. — Колко пъти трябва да ти повтарям? Не можеш така да хукваш нанякъде, не можеш.

Момчето се обърна, размахало дългите си ръце.

— Трябва да намеря Сара!

— Джейкъб!

Гласът ѝ го удари като стрела. Замръзна на място, макар лицето му да се оживи от странен, непознат ужас. Устата му провисна и се задъха. Мар внимателно се приближи към него, все едно се доближаваше до някакво огромно, непредсказуемо животно.

— Джейкъб, погледни ме.

— Мамо…

— Тихо сега. Стига приказки. Погледни ме. — Посегна към лицето си и постави ръка на бузата му, вперила поглед в лицето му.

— Видях я, мамо.

— Знам. Но това беше само сън, Джейкъб, това е. Не помниш ли? Върнахме се у дома и аз те сложих да си легнеш, ти заспа.

— Заспах ли?

— Да, миличък, заспа. Това е, сън беше — вече дишаше по-спокойно, тялото му се успокои от докосването на майка му. — Искам сега да се прибереш и да ме изчакаш у дома. Няма повече да търсиш Сара. Ще го направиш ли заради мен?

— Ама, мамо…

— Никакво но, Джейкъб. Ще направиш ли каквото те моля?

Макар и неохотно, Джейкъб кимна.

— Доброто ми момче! — Мар отстъпи и го пусна. — Направо вкъщи, веднага!

Момчето погледна към Майкъл с бърз, бегъл поглед и припна.

Най-после Мар се обърна към Майкъл.

— Винаги върши работа, когато стане такъв — каза тя и сви рамене. — Това е единственото, което върши работа.

— Чух за Гейб — успя да каже — Съжалявам.

Погледът на Мар говореше, че от толкова плач вече сълзи не са ѝ останали.

— Благодаря, Майкъл. Мисля, че Джейкъб иска да види Сара, защото и тя беше там, накрая. Тя е добра приятелка. За всички ни. — Мар замълча, по лицето ѝ пробягна болка. Но тръсна глава, сякаш за да прогони мисълта. — Ако ти е възможно, би ли ѝ предал, че всички мислим за нея. Май няма да мога да ѝ благодаря, както трябва. Ще го направиш ли?

— Сигурен съм, че е тук някъде. Погледна ли в Лечебницата?

— Естествено, че е в Лечебницата. Джейкъб най-напред отиде там.

— Не разбирам. Щом Сара е в Лечебницата, защо той не я е намерил? Мар го изгледа странно.

— Заради карантината, естествено.

— Карантина ли?

Мар се изуми.

— Майкъл, ти къде беше?

Двайсет и осем

Алиша не го откри, стана обратното. Питър знаеше къде да я намери.

Седеше на сянка пред къщурката на Полковника с гръб, опрян на куп дърва, присвила колене към гърдите си. При шума от приближаването на Питър вдигна поглед и избърса очи с опакото на ръката си.

— Да му се не види, да му се не види — каза тя.

Седна до нея на земята.

— Всичко е наред.

Алиша горчиво въздъхна.

— Нищо не е наред. Само да си казал някому за това, ще те нарежа на парчета, Питър.

Поседяха мълчаливо. Денят беше облачен, обвит от бледа и опушена светлина, наситен с лютива миризма: часовите горяха труповете извън Стената.

— Знаеш ли, винаги съм се чудил — каза Питър — защо го наричахме Полковника?

— Защото това му беше името. Нямаше друго.

— Според теб защо е излязъл навън? Не приличаше на такъв човек. Който да се предаде така.

Но Алиша не отговори. Отношенията ѝ с Полковника бяха нещо, за което говореха рядко и винаги в общи линии. Тази част, вероятно единствената, тя криеше от Питър. И въпреки това присъствието му непрекъснато се усещаше. Не вярваше тя да възприема Полковника като баща, Питър не беше долавял подобно сърдечно отношение към тях. В редките случаи, когато споменаваше името му, или пък той се появяваше на пътеката на Стената нощем, Питър усещаше как тя се сковава в студена дистанция. Почти едва доловимо и сигурно само той го забелязваше. Но каквото и да представляваше Полковника за нея, връзката им беше факт. Разбра, че плаче за него.

— Представяш ли си само? — нещастно каза Алиша. — Уволниха ме.

— Санжай ще премисли. Не е глупак. Това е грешка, ще го проумее.

Но Алиша май го слушаше с половин ухо.

— Не, Санжай има право. Не биваше да се спускам от стената, както направих. Напълно загубих ума си, като видях момичето отвън — поклати глава безнадеждно. — Не че вече има значение. Видя ли раната?

Момичето, помисли си Питър. Нищо не беше научил за нея. Коя беше? Как е оцеляла? Имаше ли и други като нея? Как се е измъкнала от виралите? Но сега май щеше да умре и да отнесе отговорите със себе си.

— Трябвало е. Според мен си постъпила правилно. А и Кейлъб.

— Знаеш ли, че Санжай обмисля да го прокуди? Да прокуди Маратонката, за бога?

Прогонване извън стената беше най-страшната участ.

— Не може да бъде.

— Сериозно говоря, Питър. Уверявам те, че в момента го обсъждат.

— Другите няма да се съгласят.

— Че откога имат право на дума за каквото и да било? Ти беше в онази стая. Изплашени са. Трябва да хвърлят някому вината за смъртта на Учителката. Кейлъб си няма никого. Лесна плячка е.

Питър пое дъх и го задържа.

— Виж, познавам Санжай. Може да си придава важност, но не мисля, че е способен на това. А и всички харесват Кейлъб.

— Всички харесваха Арло. Всички харесваха брат ти. Това не попречи на лошия край.

— Започваш да говориш като Тео.

— Може и така да е. — Гледаше пред себе си, примижала на светлината. — Знам само, че Кейлъб ми спаси живота миналата нощ. Санжай само да си помисли да го гони, ще се разправя с мен.

— Лиш — замълча. — Внимавай. Мисли какво говориш.

— Обмислила съм го. Никой няма да го прокуди.

— Знаеш, че съм на твоя страна.

— Може и да ти се отще да си.

Наоколо им Колонията беше зловещо притихнала, всички бяха вцепенени от събитията призори. Питър се чудеше дали това е тишината, която настъпва след някаква случка, или преди това. Дали е тишината, съпътстваща набеждаването за виновен. Алиша имаше право, хората бяха изплашени.

— За момичето — каза Питър. — Има нещо, което трябва да ти разкажа.

Затворът беше стара обща баня на паркинга за камиони в източната част на града. Питър и Алиша се приближиха и чуха надигане на гласове. Ускориха крачка, вървяха сред струпани превозни средства в развалини, на повечето частите отдавна бяха свалени. Пристигнаха и завариха малка група пред входа, около дванайсетина мъже и жени, събрани един до друг около един Страж, Дейл Ливайн.

— Какво, по дяволите, става тук? — прошепна Питър.

Алиша се мръщеше.

— Започва се — каза — Ето какво.

Дейл не беше от дребните, но в този миг изглеждаше такъв. Изправен пред тълпата, приличаше на уловено в клопка животно. Имаше проблеми със слуха и навика да накланя леко главата си надясно, за да насочи здравото си ухо към онзи, който му говори, а това му придаваше леко разсеян вид. Сега обаче изглеждаше напълно съсредоточен.

— Съжалявам, Сам — казваше Дейл. — И аз знам, колкото вас.

Говореше на Сам Чоу, племенник на Стария Чоу, изключително скромен мъж, когото през целия си живот Питър беше чул да проговаря едва няколко пъти. Съпругата му беше Другата Санди, имаха пет деца, три от които в Убежището. Докато приближаваха към групата, Питър разбра какво вижда: тези хора бяха родители. Както Йън, всички, които стояха пред затвора, имаха дете или повече от едно. Патрик и Емили Филипс. Ход и Лайза Грийнбърг, Грейс Молиноу, Бел Рамирез и Хана Фишър Патал.

— Това момче е отворило вратата.

— И какво искате да направя? Питай чичо си, ако искате да научите повече.

Сам извиси глас към високите прозорци на ареста.

— Чуваш ли ме, Кейлъб Джоунс? Всички знаем какво си сторил!

— Стига, Сам. Остави горкото дете на мира.

Още един човек пристъпи: Майло Даръл. И той като брат си, Фин, беше гаечен ключ, с характерното за тях солидно телосложение и мълчаливо поведение: висок, с полегати рамене, с гъста брада и несресана коса, която падаше на кичури над очите. Зад него, като джудже пред едрия си съпруг, стоеше съпругата му, Пени.

— И ти имаш дете, Дейл — каза Майло. — Как може да си стоиш?

Една от трите Джи, проумя Питър. Малката Джун Ливайн. Лицето на Дейл, видя Питър, беше леко побледняло.

— И според вас аз не го знам ли? — авторитетът, разграничавал го от насъбралото се множество, се топеше. — И не си стоя само. Нека Домът разреши въпроса.

— Трябва да го прокудят.

Сред тълпата се извиси женски глас. Бел Рамирез, съпругата на Рей. Майката на малката Джейн. Питър видя, че ръцете ѝ треперят. На косъм беше да се разплаче. Сам отиде при нея и я прегърна.

— Виждаш ли, Дейл? Видя ли какво направи момчето?

В този момент Алиша разблъска насъбралата се тълпа. Без да поглежда към Бел, тя се изправи до Дейл, който не откъсваше поглед от разстроената Бел, съвсем безпомощен.

— Дейл, дай ми арбалета си.

— Лиш, не мога. Джими каза така.

— Не ми пука. Дай ми го и толкова.

Не изчака, а му го измъкна. Обърна се с лице към останалите, отпуснала арбалета до себе си, с преднамерено лишена от заплаха стойка. Но Алиша си беше Алиша. Не току-така стоеше там.

— Знам, че всички сте ядосани, а ако ме питате, имате и право. Но Кейлъб Джоунс е един от нас, като всички нас е.

— Лесно ти е да ги приказваш — Майло беше застанал до Сам и Бел. — Нали ти беше отвън.

През насъбралите се премина мърморене в знак на съгласие. Алиша хладнокръвно гледаше мъжа в очите, като остави моментът да отмине.

— Имаш право, Майло. Маратонката ми спаси живота. Затова на ваше място щях дълго и съсредоточено да обмисля какво предстои да му сторите.

— Какво ще направиш? — изсмя се Сам. — Ще ни изпотрепеш всичките с един арбалет ли?

— Не — Алиша се намръщи насмешливо. — Само теб, Сам. Майло ще го довърша с ножа.

Неколцина мъже се засмяха нервно, но смехът им бързо заглъхна. Майло беше отстъпил. Все още зад тълпата, Питър осъзна, че е уловил ножа си. Всичко зависеше от онова, което щеше да последва.

— Струва ми се, че блъфираш — каза Сам, приковал очи в лицето на Алиша.

— Така ли? Явно не ме познаваш добре.

— Домът ще го прокуди. Чакай само и гледай.

— Може и да си прав. Но това не го решаваме ние. Ти чисто и просто тормозиш хората без причина. Няма да го позволя.

— Тя е права, Сам — каза Майло. Да се махаме от тук.

Погледът на Сам, горящ с основателен гняв, не се откъсваше от лицето на Алиша. Всеки момент тя можеше да насочи арбалета, но не биваше. Питър стоеше зад двамата мъже, все още с ръка на ножа. Останалите се разотидоха.

— Сам — каза Дейл, възвърнал гласа си, — моля те, прибирай се у дома.

Майло посегна към Сам с намерение да го прихване за лакътя. Но Сам дръпна ръката си. Докосването на Майло явно го изтръгна от транс, изглеждаше стреснат.

— Добре, добре. Идвам.

Чак когато двамата мъже се скриха в лабиринта от камиони, Питър изпусна дъха, който беше затаил в гърдите си, без да съзнава. До преди ден дори нямаше да може да си представи, че подобно нещо е възможно, че страхът може да превърне тези хора — хора, които познаваше, които си вършеха работата, градяха живота си, посещаваха децата си в Убежището — в тълпа. Ами Сам Чоу: никога не беше го виждал толкова вбесен. Дори ядосан не го беше виждал.

— Какво става, по дяволите, Дейл? — попита Алиша. — Кога започна тази работа?

— Като доведоха Кейлъб. — Сега, когато бяха сами, тежестта на случилото се или на онова, което се беше разминало, се изписа по лицето на Дейл. Изглеждаше като човек, който е паднал от огромна височина и е открил, че е невредим по чудо. — Мислех си, че ще се стигне до там, че да ги пусна да влязат. Да бяхте чули какво говорят преди да дойдете.

От вътрешността на затвора се чу гласът на Кейлъб.

— Лиш? Ти ли си?

Алиша погледна към прозорците.

— Дръж се, Маратонка! — Впи отново поглед в Дейл. — Върви и доведи още Стражи. Не знам какви ги мисли Джими, но тук ти трябват поне трима. С Питър ще останем на пост, докато се върнеш.

— Лиш, знаеш, че не мога да напускам. Санжай жив ще ме одере. Ти дори не си вече от Стражата.

— Аз да, но Питър е. И откога започна да се подчиняваш на Санжай?

— От тази сутрин — огледа ги озадачено. — Джими така каза. Санжай обявил… как го нарече? Извънредно положение.

— Знаем. Това не значи, че Санжай дава заповедите.

— Ти го кажи на Джими. Май той е на друго мнение. Гълън също.

— Гълън? Какво общо има Гълън?

— Не си ли чула? — Дейл бързо обходи с поглед лицата им. — Не сте май. Сега Гълън е Втори капитан.

— Гълън Строс?

Дейл сви рамене.

— И на мен ми се струва недомислено. Джими свика всички и ни каза, че Гълън получава твоето място, а Йън — мястото на Тео.

— Ами това на Джими? Щом се е издигнал до Първи капитан, кой ще заеме неговия пост?

— Бен Чоу.

Бен и Йън. Така ставаше. И двамата идваха по ред в йерархията. Но Гълън?

— Дай ми ключа — каза Алиша. — Доведи още двама Стражи. Никакви капитани. Намери Со, ако можеш, и ѝ предай думите ми.

— Не знам онзи, който напуска…

— Послушай ме, Дейл — каза Алиша. — Върви.

Отключиха затвора и влязоха. Помещението представляваше гола и безлична бетонна кутия. Покрай стената се редяха стари тоалетни с отдавна разбита инсталация. Отпред имаше редица от тръби и над тях дълго огледало, замъглено от фини пропуквания.

Кейлъб седеше на пода под прозорците. Оставили му бяха кана с вода и кофа. Лиш постави арбалета встрани и приклекна до него.

— Отидоха ли си?

Алиша кимна. Питър видя колко уплашено е момчето. Плакало беше.

— Край с мен, Лиш. Санжай със сигурност ще ме прокуди.

— Няма да стане. Обещавам ти.

Кейлъб избърса носа си с ръка. Ръцете и лицето му бяха мръсни, под ноктите му имаше мръсотия.

— Как можеш да попречиш?

— Нека аз да му мисля. — Измъкна ножа от колана си. — Знаеш ли как да го използваш?

— Лиш, какво ще правя с някакъв нож?

— За всеки случай. Знаеш ли?

— Мога малко да дялкам, не съм много добър.

Притисна го към ръката му.

— Скрий го.

— Лиш — намеси се тихо Питър, — не трябва ли да го обмислиш пак?

— Няма да го оставя без оръжие — отново впери поглед в Кейлъб. — Ти само се дръж и бъди нащрек. Ако ти се удаде възможност да избягаш, не се колебай. Тичай с всички сили към прекъсвача. Там има укритие, ще те намеря.

— Защо там?

Отвън се чуха гласове.

— Дълго е да ти обяснявам. Разбра ли ме?

Дейл влезе в помещението, следваше го само един Страж, Съни Грийнбърг, шестнайсетгодишна, вестител. Дори и един сезон не беше изкарала на Стените.

— Лиш, не се шегувам — каза Дейл. — Трябва да излезете.

— Спокойно. Излизаме. — Но когато Алиша се изправи и видя Съни да стои на прага, спря. В очите и пламна ярост. — И това ли е най-доброто, което откри? Вестител?

— Останалите до един са на Стената.

Преди дванайсет часа, осъзна Питър, Алиша щеше да получи когото поискаше, истински часови. Сега трябваше да се моли за останки.

— Ами Со? — настоя Алиша. — Видя ли я?

— Не знам къде е. Вероятно и тя е горе. — Дейл стрелна с поглед Питър. — Бихте ли излезли оттук?

Съни, която до този миг беше мълчала, влезе в стаята.

— Какво правиш, Дейл? Не каза ли, че Джими е наредил за още един пазач. Защо приемаш заповеди от нея?

— Лиш само помага.

— Дейл, тя не е капитан. Дори от Стражата не е. — Момичето поздрави Алиша с бързо, бегло и смутено присвиване. — Не се обиждай, Лиш.

— Няма, разбира се. — Алиша махна към арбалета, който момичето носеше. — Я ми кажи — умееш ли да го използваш добре?

Присви рамене с престорена скромност.

— Имам най-високите постижения в моя клас.

— Дано е така. Защото май току-що те повишиха. — Алиша се обърна отново към Кейлъб. — Ще се оправиш ли тук?

Момчето кимна.

— Не забравяй какво ти казах. Няма да се отдалечавам.

След тези думи Алиша погледна към Дейл и Съни за последен път, като с поглед им предаде какво има предвид: не се заблуждавайте, това е лично, а после изведе Питър от затвора.

Двайсет и девет

Санжай Патал, глава на дома, можеше да каже, че всичко е започнало преди много години. Започна със сънищата.

Не за момичето: никога не я беше сънувал, сигурен беше. Или почти сигурен. Това Момиче от Никъде — така я наричаха всички, дори Стария Чоу; само за една сутрин фразата се превърна в нейно име — се беше появило забързано, като рожба, дошла от мрака и въплътена в кръв и плът. Явната ѝ необяснимост, опровергана от съществуването ѝ. Зарови се в спомените си, но не я откри, не и в степента, в която се осъзнаваше като Санжай Патал, нито в другата: тайната, сънуващата част от него.

Усещането се таеше у него, откакто Санжай се помнеше.

Усещане, което беше като цяла личност, отделна душа, която живееше в неговата. Душа с име и глас, който припяваше в него: Бъди единствено мой. Аз съм твой и ти си мой и заедно сме по-велики, отколкото сбора, сбора от нашите части.

Още по времето, когато беше Малък в Убежището, сънят го спохождаше. Сън за отдавна отминал свят и глас, който припяваше у него. По свой начин сънят беше като всички останали, изпълнен със звуци, светлина и усещания. Сън за дебела жена, седнала в одимената си кухня. Жената вмъква храна в огромната си отваряща се и затваряща се паст, говори по телефона си, любопитен предмет, с място, на което се говори, и друго, от което се слуша. Някак той знаеше какво представлява предметът, че е телефон, и така Санжай започна да разбира, че това не е само сън. Беше и видение. Видение от Времето Преди. А гласът в него напяваше тайнствено име: Аз съм Бабкок.

Аз съм Бабкок. Ние сме Бабкок.

Бабкок. Бабкок. Бабкок.

Навремето мислеше за Бабкок като за въображаем приятел. Също като на игра, в която се преправят, само че играта не свършваше. Бабкок винаги беше с него, в Голямата стая, на двора, ядеше с него, а вечер се покатерваше на леглото му. Събитията в сънищата с него не му се струваха по-различни от другите му сънища, обичайните неща, глупави и детински, като се къпе, играе на гумите, наблюдава как катерица яде ядки. Понякога сънуваше такива неща, а понякога дебелата жена от Времето Преди, за което нямаше нито причина, нито основание.

Помнеше как веднъж, преди много време, седяха в кръг в Голямата стая, когато Учителката каза: Да си поговорим сега какво означава приятелството. Децата тъкмо бяха обядвали. От храната му беше сънливо и топло. Останалите Малки се смееха и се закачаха, а той не, той не беше такъв, направи каквото му казаха, а после Учителката плесна с ръце, за да въдвори тишина, и понеже беше толкова послушен, само той, тя се обърна към него с мило лице, сякаш ѝ предстоеше да даде подарък: Кажи ни, мъничък Санжай, кои са твоите приятели?

— Бабкок — отвърна той.

Каза го, без да мисли, думата сама изскочи. Веднага разбра каква грешка е допуснал, казал е тайното име. Изречено във въздуха, от издаването то като че ли загуби силата си и се разсея. Учителката се мръщеше неуверено, думата нищо не ѝ говореше. Бабкок?, повтори тя. Правилно ли е чула? И Санжай разбра, че никой не знаеше кой е това, естествено не знаеха, защо си беше въобразил, че знаят? Бабкок си беше лично негов, специален и допусна грешка с издаването на името толкова непредпазливо, само от желание да се хареса и да е послушен. Дори повече от грешка, беше нарушение. Произнасянето на името отне неговата особеност. Кой е Бабкок, мъничък Санжай? В ужасната тишина, която ги обхвана — всички деца замлъкнаха, странната дума привлече вниманието им — чу някой да хихика. Според спомените му това беше Демо Джаксън, когото още тогава ненавиждаше, а след това още някой захихика, после трети и смеховете се пръснаха измежду децата като искри от огън. Демо Джаксън, че кой друг. И Санжай беше Първо семейство, но Демо се държеше различно, имаше ведра усмивка и печелеше симпатии без усилие, сякаш съществуваше някаква втора, по-рядка категория, Пръв измежду Първите, а той, Демо Джаксън, е единствен сред тях.

Но най-болезнено беше поведението на Радж. Малкият Радж, с две години по-малък от Санжай, който би трябвало да го уважава, да си държи езика зад зъбите, също се беше присъединил към присмеха. Седеше със скръстени крака отляво на Санжай — ако Санжай седеше на шест часа̀, а Демо на дванайсет, Радж беше някъде по средата на сутринта — и докато Санжай ужасено го наблюдаваше, брат му стрелна Демо с бърз, питащ поглед, който търсеше одобрение. Виждаш ли?, казваха очите на Радж. Виждаш ли как и аз мога да се присмивам на Санжай? Учителката отново пляскаше с ръце, опитваше се да възстанови реда. Санжай знаеше, че ако моментално не направи нещо, присмехът никога няма да секне. Пронизителният му хор щеше винаги да звъни в ушите му, докато се храни, след като загасят лампите и в двора, когато Учителката се отдалечи. Бабкок! Бабкок! Бабкок! Като дума от банята или по-лошо. Санжай си има малък Бабкок!

Знаеше какво трябва да каже.

— Съжалявам, Учителко. Исках да кажа Демо. Демо е мой приятел. — Усмихна се най-убедително на тъмнокосото момченце, което седеше отсреща, с косата на Джаксън, бели като бисери зъби и неуморни, пакостливи очи. Щом Радж можеше да постъпи така, така да бъде. — Демо Джаксън е моят най-добър приятел.

Странно, че си припомня сега този ден, след толкова години. Демо Джаксън изчезна безследно, както и Уилем и Радж. Половината от децата, седели в кръг в онзи следобед, бяха мъртви или обсебени. Тъмната нощ погуби по-голямата част от тях, други изчезнаха по свои си начини, един по един. Нещо като бавно ръфане, като изгризване приживе — така направи животът, така изглеждаше. Толкова години минаха — ходът на времето сам по себе си беше чудо, — а Бабкок изглеждаше част от всичко. Като вътрешен глас, който тихо подтиква да се сприятелят, щом с другите не може, въпреки че невинаги използваше думи. Бабкок беше усещане, което имаше за света. След онзи ден в Убежището повече не спомена Бабкок.

И всъщност с времето усещането за Бабкок и сънищата се бяха променили отново. Не бяха дебелата жена от Времето Преди, въпреки че от време на време се случваше. (И като се замислеше, какво е правил Санжай във Фара в онази нощ? Вече не помнеше.) Не бяха за миналото, а за бъдещето и неговото място, мястото на Санжай, в новото развитие на събитията. Идваше промяна, огромна промяна. Не знаеше каква точно. Колонията не можеше да устоява вечно, за това Демо имаше право, а и Джо Фишър. Прожекторите щяха да угаснат. Живееха във взето назаем време. Армията я нямаше, всички бяха мъртви, така и не се върнаха. Малцина все още се уповаваха на идеята, но не и Санжай Патал. Каквото и да идваше, не беше Армията.

Знаеше всичко за оръжията, естествено. Оръжията не бяха кой знае каква тайна. Не от Радж научи. Санжай трябваше да го очаква, но въпреки това се огорчи, когато разбра, че Радж е избрал Демо пред него. Радж беше споделил на Мими, която казала на Глория — бъбривата съпруга на Радж не можеше да пази тайна повече от пет секунди. В края на краищата тя беше Рамирез. Една сутрин след закуска, в дните точно след изчезването на Демо Джаксън, когато се беше измъкнал през вратата само с нож в колана, тя се изпусна, после набързо разказа цялата работа и завърши: Не знам дали трябва да ви ги казвам тези неща.

Дванайсет сандъка, каза му Глория, с поверително приглушен глас и озарено от откровеност лице на старателна ученичка. Долу при станцията, зад стена, която се издърпвала. Лъскави нови-новенички пушки, пушки на Армията, от бункер, открит от Демо, Радж и останалите. Дали е важно? Глория искаше да знае. Правилно ли е постъпила, като му го е казала? Тревогата ѝ беше престорена. Устата ѝ говореше едно, но погледът ѝ издаваше истината. Знаеше какво означават пушките. Да, каза той със сдържано кимане. Да, според мен може да е. Мисля, че най-добре е да го запазим в тайна между нас. Благодаря, Глория, че ми сподели.

Санжай изобщо не си въобразяваше, че е единственият. Отиде при Мими същата сутрин, обясни ѝ с мъгляви думи, че не трябва никому да казва за пушките. Но несъмнено подобна тайна не можеше да се опази. Зандър е знаел, станцията си беше негово господарство. Вероятно и Стария Чоу, понеже Демо всичко му доверяваше, Санжай не вярваше Со да е посветена, нито Джими или Дейна, дъщерята на Уилем. Санжай проучи опипом, не откри следи да знаят. Но със сигурност имаше и други — Тео Джаксън, един от тях — и онези, на които бяха казали? На кого ли се бяха доверили, както Глория на закуска, шепнешком: Имам да ти казвам една тайна! Затова въпросът не беше дали оръжията ще се появят, а кога, при какви обстоятелства и — урок, който беше усвоил онази сутрин в Убежището — кой с кого ще е приятел.

Поради тази причина Санжай искаше Маусами да е далеч от Стражата, далеч от Тео Джаксън.

От деня на нейното раждане Санжай разбра, че тя е причината за всичко. Наистина имаше моменти, в които Санжай се улавяше, че мечтае за син, обхванат от чувството, че това би придало завършеност, иначе липсвала в живота му. Но явно Глория не беше в състояние да му роди син, обичайните помятания и фалшиви тревоги, а накрая и цикълът ѝ беше спрял. Маусами се роди след драматично протекла бременност, която сякаш пак щеше да завърши фатално — Глория кървеше почти през цялото време, последваха мъчителни, двудневни изтезания, както се видяха на Санжай, принуден да слуша мъчителните ѝ стенания от външната стая на Лечебницата. Беше непоносимо.

Глория обаче устоя. От всички хора се оказа, че тъкмо Прудънс Джаксън донесе дъщерята на Санжай при него. Той седеше, обхванал глава с ръце, с празно съзнание след часовете чакане и ужасните стонове. Вече се беше примирил с идеята, че детето ще умре, както и Глория, че ще остане сам. Напълно объркан, той пое повития вързоп, за миг помисли, че Прудънс му подава мъртвото му дете. Момиче е, беше казала Прудънс, здраво момиче. И дори тогава му трябваше още миг, за да осмисли идеята, да свърже думите със странното ново същество, което държеше в ръцете си. Имаш дъщеря, Санжай. Когато отдръпна пелените ѝ и видя лицето ѝ, толкова зашеметяващо с човешкия си вид, малката ѝ устица и короната от тъмна коса, нежните ѝ, изпъкнали очи, той разбра какво чувства за пръв и единствен път в живота си и че чувството е любов.

А после едва не я загуби. По горчива ирония тя се захвана с Тео Джаксън, синът, който беше копие на бащата. Маусами направи всичко, за да скрие от него отношението си, а и Глория, да го предпази от новината. Но Санжай виждаше какво става. Затова когато Глория му съобщи новината, той се почувства като спасен. Очаквал беше да чуе, че Маусами е решила да се събере с Тео. И накрая Гълън Строс! Не беше Гълън мъжът, който би избрал за дъщеря си, съвсем не. Предпочиташе някой по-здрав, като Холис Уилсън или Бен Чоу. Но Гълън не беше Тео Джаксън и това беше най-важното. Дори не напомняше за Джаксън, при това за всички беше очевидно, че обича Маусами. Ако тази любов криеше слабост в сърцевината си, дори отчаяние, той, Санжай, можеше да го приеме.

Всичко това се въртеше в ума му, докато стоеше в Лечебницата по пладне и се взираше в момичето. Това момиче от Никъде. Като че всички нишки в живота на Санжай, Маусами, Бабкок, Глория и оръжията и всичко останало бяха преплетени в нейната невъзможна личност, в тайната, която представляваше.

Изглеждаше заспала. Или пък изпаднала в нещо като сън. Санжай беше пропъдил Сара в другата стая с Джими. Бен и Гълън пазеха стаята отпред. Не може да обясни постъпките си, но нещо го караше да огледа момичето. Очевидно раната беше сериозна, всичко, казано от Сара, оставяше Санжай с убеждението, че момичето няма да оживее. Ето обаче, че тя лежеше пред него със затворени очи и неподвижно тяло, без следа от борба или неразположение по лицето си или във внимателното издигане и снишаване на дишането ѝ. Санжай не можеше да се отърси от впечатлението, че е по-издръжлива, отколкото изглежда. Рана от арбалет на Стража би убила възрастен мъж, камо ли момиче на нейната възраст, на колко ли беше? Шестнайсет? Тринайсет? По-голяма ли беше, или по-малка? Сара беше направила всичко възможно да измие момичето и да ѝ облече памучна риза, която се отваряше отпред. Недотам чистата тъкан беше избледняла и сивееше като зимен ден. Тялото ѝ се крепеше само на десния ръкав, левият висеше със смущаваща празнота, все едно в него имаше невидим крайник. Дългата риза не прикриваше дебелите превръзки от вълнена тъкан, които обвиваха гърдите ѝ и едното слабо рамо чак до основата на бледия ѝ врат. Тялото ѝ не беше тяло на жена, бедрата и гърдите ѝ бяха стройни като на момче, краката ѝ, където се виждаха изпод разръфания подгъв на ризата, имаха детски блясък и изпъкналост на младо момиче. Учудващо беше, че по колене като тези не се виждаше нито една драскотина, следа от детска злополука: падане от люлка или боричкане на двора.

А кожата ѝ, помисли си Санжай, докато гледаше коленете ѝ, после ръцете ѝ, а накрая лицето ѝ, очите му я обхождаха, за да придобият цялостно впечатление още веднъж. Не беше бяла, нито бледа, нито една дума не предаваше качеството на приглушено сияние. Блясъкът на нейния тен беше като липса на цвят, без някакво присъщо качество. Светлееща, реши Санжай, такава беше кожата ѝ, светлееща. Всъщност виждаше някакво оцветяване там, където слънцето я беше докосвало по ръцете и лицето и беше оставило избледняващи лунички по страните и носа ѝ. Те предизвикаха у него пристъп на бащинска нежност, която се коренеше в спомен: като момиче Маусами имаше подобни лунички.

Дрехите на момичето и нейната раница заминаха в огъня, но не преди Съветът на Дома с плътни ръкавици да разгледа малкото ѝ окървавени притежания. Санжай не знаеше какво е очаквал, но не беше онова, което откри. Раницата беше от обикновена зелена тъкан, вероятно военна, но можеше ли някой да каже? Съдържаше няколко предмета, явно по същество полезни: джобно ножче, отварачка за консерви, топка от тежък канап, но в по-голямата си част изглеждаха случайни, невъзможно беше да се проумее смисълът им. Камък с учудващо гладка заобленост; късче от избеляла кост, медальон с празна пандюла, книга с тайнственото заглавие Коледни истории от Чарлс Дикенс. Илюстровано издание. Стрелата я беше пронизала като цел, страниците бяха пропити от кръвта на момичето. Старият Чоу си припомни, че Коледа било някакво празненство от Времето Преди, като Първата нощ. Но всъщност никой не знаеше точно.

Оставаше само момичето, което само̀ да разкаже историята си. Това момиче от Никъде, затворено в мехура си от мълчание. Значението на нейната поява беше очевидно: имаше още някой жив там някъде. Които и където и да бяха тези хора, те бяха отхвърлили в дивия свят беззащитно момиче, което някак беше успяло да стигне дотук. Факт, който Санжай смяташе, че трябва да бъде определен като добра новина, причина за открито празненство, а въпреки това в часовете след пристигането ѝ беше настанало повече от тревожно мълчание. Колко пъти беше дочул: Не сме сами. Това означава. Светът все пак не е пълно мъртвило.

Заради Учителката, помисли той. И то не само заради факта, че Учителката е мъртва, ами заради казаното от Учителката в деня, в който излизаха от Убежището. Обикновено когато хората си спомняха за това, се разсмиваха, разказваха историята на излизането си. Не ми се вярва чак, че вдигнах такава врява! казваха. Да ме бяхте видели как рева! Сякаш не говореха за себе си като деца, като невинни същества, които трябва да се възприемат с разбиране и състрадание, а за някакво напълно различно същество, което се наблюдава отдалеко и с лека насмешка. Така беше: щом човек научеше, че светът е място, в което вилнее смъртта, той вече не се възприемаше като дете. Да гледа болката по лицето на Маусами, в деня на нейното излизане, беше едно от най-страшните преживявания в живота на Санжай. Някои хора така и не успяваха да го преодолеят, предаваха се. Но повечето намираха начин да продължат. Откриваха начин да съхранят някъде надеждата, да я бутилират и да я поставят на някоя лавица, после да поемат задълженията в своя живот. Самият Санжай го беше сторил, а също Глория и дори Маусами; всички те.

Сега обаче се беше появило момичето. Всичко, свързано с нея, се хвърляше в лицето на фактите. Да се появи човек — беззащитно дете — от мрака, беше така изначално притеснително, като летен сняг. Санжай го беше видял в очите на останалите, Стария Чоу, Уолтър Фишър, Со, Джими и останалите, на всички. Не беше редно; не се връзваше. Надеждата беше чувство, което носеше болка, а тъкмо това въплъщаваше момичето. Болезнена надежда.

Прокашля се — колко време вече седеше там и я наблюдаваше? — и заговори.

— Събуди се.

Никакъв отговор. Въпреки това беше убеден, че е доловил неволно трепване на съзнание зад клепачите ѝ. Отново проговори, този път по-високо:

— Ако ме чуваш, събуди се сега.

Мислите му бяха прекъснати от раздвижване зад него. През завесата влезе Сара, следвана от Джими.

— Моля те, Санжай. Остави я да почива.

— Това момиче е затворничка, Сара. Трябва да разберем някои неща.

— Не е затворничка, а пациентка.

Отново погледна момичето.

— Не изглежда да е на смъртно легло.

— Дали ще оживее, или не — не знам. Чудо е, че е жива, с цялата кръв, която загуби. Сега, ако обичаш, би ли си тръгнал? Не знам как изобщо успявам да поддържам чисто помещението след всички, които се тълпите тук.

Санжай виждаше колко изтощена е Сара. Косата ѝ беше мокра от пот и разбъркана, очите ѝ — възпалени от изтощение. За всички нощта се оказа дълга, а я последва още по-дълъг ден. Лицето ѝ обаче изразяваше авторитет. Тук тя определяше правилата.

— Ще ме уведомите ли, когато се събуди?

— Да. Казах ти.

Санжай се обърна към Джими, който стоеше до завесата.

— Добре. Да вървим.

Мъжът не отговори. Наблюдаваше момичето, всъщност се взираше.

— Джими?

Той отклони поглед.

— Какво каза?

— Казах да вървим. Да оставим Сара да си върши работата.

Джими вяло поклати глава.

— Съжалявам. Май съм се унесъл за секунда.

— Трябва да поспиш — каза Сара. — А и ти, Санжай.

Излязоха на верандата, където Бен и Гълън стояха на пост и се потяха на жегата. По-рано там имаше тълпа, хората нямаха търпение да видят Бродницата, но Бен и Гълън бяха съумели да ги накарат да се разотидат. Минаваше пладне. Наоколо се виждаха малцина. От другата страна на пътя Санжай видя екип работници с маски и тежки ботуши, които мъкнеха кофи на път към Убежището, за да измият Голямата стая.

— Не знам какво е — каза Джими, — но има нещо у това момиче… Видя ли очите ѝ?

Санжай се слиса.

— Очите ѝ бяха затворени, Джими.

Джими присви очи към пода на верандата, сякаш е изпуснал нещо и го търси.

— Като се размисля, май бяха затворени — каза. — Защо си мисля, че ме е гледала?

Санжай нищо не каза. Въпросът беше безсмислен. Но въпреки това в думите на Джими се криеше нещо тревожно. Докато наблюдаваше момичето, той имаше усещането, че го наблюдават.

Погледна към другите двама.

— Някой от двама ви знае ли за какво говори той?

Бен се сгуши.

— Да пукна. Може пък око да ти е хвърлила, Джими.

Джими се извърна рязко. Лицето му лъщеше от пот, но по него се четеше паника.

— Дръж се сериозно, може ли? Влез вътре и виж сам за какво говоря. Странно е, казвам ви.

Бен стрелна с поглед Гълън, който безпомощно се сгуши.

— Пошегувах се — каза Бен. — Ти какво толкова се шашна?

— Хич не беше смешно, по дяволите. А ти какво се подхилкваш, Гълън?

— Аз ли? Нищо не съм казал?

Търпението на Санжай привърши.

— Тримата, стига толкова. Никой няма да влиза там, Джими. Ясно ли е?

Джими смирено кимна.

— Разбира се. Както кажеш.

— Сериозно говоря. Отнася се за всички.

Санжай спря и задържа погледа си върху Джими. Мъжът не беше като Со Рамирез, виждаше се. Не беше и Алиша. Санжай се почуди защо, в крайна сметка, го избра за тази работа.

— Какво ще наредиш да правим с Маратонката? — попита Джими. — Няма да го прогоним наистина, нали?

Момчето, изтощено си помисли Санжай. Последното, за което искаше да мисли, изведнъж се оказа Кейлъб Джоунс. Кейлъб беше хвърлил необходимата светлина върху първите часове от кризата. Хората имаха нужда да насочат гнева си към някого. Но след като съмна, прокуждането на момчето вече изглеждаше проява на жестокост, безсмислена постъпка, за която всички по-късно щяха да съжаляват. Пък и се оказа смелчага. Когато прочетоха обвиненията, той стоеше пред Дома и пое цялата вина, без да се подвоуми. Понякога куражът се оказваше на необичайни места, Санжай го беше видял в гаечен ключ на име Кейлъб Джоунс.

— Охранявайте го и толкова.

— Ами Сам Чоу?

— Какво за него?

Джими се подвоуми.

— Носи се слух, Санжай. Сам и Майло и още неколцина. Готвели се да го изгонят.

— Къде го чу?

— Не съм. Гълън го е чул.

— Това чух — намеси се Гълън. — Всъщност Кип ми го каза. Бил си при своите и чул една група да го обсъжда.

Кип беше вестител, най-големия син на Майло.

— Е? Какво казва?

Гълън неуверено се сгуши, сякаш за да се разграничи от собствения си разказ.

— Сам говорел, че ако не го направим ние, той ще го изхвърли.

Трябваше да го предвиди, помисли си Санжай. Само това му липсваше, хората да вземат сами да се разпореждат. Подобно поведение беше напълно неприсъщо за Сам Чоу, той беше сговорчив тип, доколкото го познаваше Санжай. Чуждо му беше да се перчи по този начин. Сам се грижеше за оранжериите, както открай време го бяха правили представителите на рода Чоу. Разправяше се, че се грижел за лехите с грах, моркови и марули като за домашни любимци. Предполагаше, че всичките Малки имаха нещо общо. Всеки път, когато Санжай се случеше наблизо, Сам черпеше наред, а Другата Санди отново беше бременна.

— Бен, той ти е братовчед. Чул ли си нещо по този повод?

— Кога да чуя? Цяла сутрин съм тук.

Санжай му нареди да удвои стражата пред затвора и слезе към пътеката. Наистина беше прекалено притихнало, по дяволите, помисли си. Дори птиците не пееха. Това отново го подсети за момичето. Усещането, че го наблюдават. Като че зад миловидното си заспало лице — а наистина имаше нещо миловидно в него, помисли си той, някаква бебешка миловидност, напомни му Маусами като Малка, как се покатерваше на леглото си в Голямата стая и чакаше Санжай да се приведе над нея и да я целуне за лека нощ — съзнанието на момичето, зад клепачите, воал от нежна плът, го търсеше из стаята. Джими не беше сгрешил, имаше нещо странно в нея. Свързано с очите ѝ.

— Санжай?

Улови се, че се е унесъл в мисли и се е отпуснал по течението им. Извърна се към Джими, който стоеше на горното стъпало, с присвити очи и приведено в очакване тяло, неизказани думи бяха замръзнали на устните му.

— Е? — устата на Санжай изведнъж пресъхна. — Какво има?

Мъжът отвори уста да проговори, но нищо не каза, усилието изглеждаше безплодно.

— Нищо — каза най-накрая Джими, отвърнал поглед. — Сара е права. Наистина трябва да поспя.

Трийсет

След време, много години след събитията, Питър си спомняше за случилото се около пристигането на момичето като поредица от подобни на танц движения: тела, които се събират и разделят, изхвърляни за кратко в широки орбити, само за да се приберат отново под въздействието на някаква сила — сила спокойна и неизбежна като гравитацията.

Когато дойде в Лечебницата и видя момичето — навсякъде имаше кръв, Сара трескаво се мъчеше да затвори раната и Кейлъб с напоен с кръв тампон в ръката, — той почувства не страх, а взрив от пълно разпознаване. Ето го момичето от въртележката. Ето го момичето от коридора и лудия бяг в мрака, ето го момичето с целувката и затварящата се врата.

Целувката. В дългите часове на пътеката, докато стоеше на пост, за да окаже Милост на Тео, Питър непрестанно се връщаше към нея, към загадката на значението ѝ, към същността на целувката. Не беше като целувката на Сара онази нощ под прожекторите, нито приятелска, нито целомъдрена целувка на дете, макар че в нея имаше и нещо детско: припряността ѝ, обърканата ѝ бързина, започнала и вече приключила, рязкото обръщане на момичето, отстъпването по коридора, преди да успее да каже и дума и как затвори вратата в лицето му. Всичко това беше и не беше. Едва когато отиде в лечебницата и я видя да лежи, разбра какво означава: обещание. Обещание толкова ясно, все едно изречено от момиче, което не говореше. Целувка, която казваше: Ще те намеря.

Сега, прикрити зад хвойни в основата на стената на Убежището, Алиша и Питър наблюдаваха как Санжай си тръгва. Джими си тръгна малко по-късно. Имаше нещо странно в движенията му, мина през ума на Питър, безпосочно изтощение, сякаш не знаеше точно къде да отиде или какво да прави със себе си, оставиха Бен и Гълън да стоят на пост в сянката на верандата.

Алиша поклати глава.

— Май няма да успеем да ги залисаме и да се промъкнем.

— Хайде — каза той.

Поведе я да заобикалят сградата, към задната защитена алея, тичаха между Лечебницата и оранжериите. Задната врата на сградата и прозорците ѝ бяха иззидани, но зад купчина празни сандъци имаше метален капак. Вътре имаше стар проход за доставки, който водеше към самата сграда. Понякога нощем, когато майка му работеше сама, а той беше достатъчно млад, за да се забавлява с подобни занимания, тя му позволяваше да се пързаля по него.

Отвори металния капак.

— Влизай.

Чу дрънченето по стените на тръбата от тялото ѝ, а после гласа ѝ отдолу:

— Готово.

Сграбчи краищата на вратата и се промъкна вътре, придърпа капака над главата си — сред внезапната обгръщаща тъмнина, която беше част от тръпката, започна да се спуска по наклона в мрак — и се пусна.

Бързо, тракащо гмуркане. Приземи се на крака. Стаята, каквато си я спомняше, пълна със сандъци и други кашони, в негово дясно големия стар фризер със стената от буркани, в центъра се намираше широка маса с везни, инструменти и разтопени свещи. Алиша стоеше долу до стълбите, които водеха при първата стая на Лечебницата. Извила беше глава нагоре към отвора светлина, през който се вмъкнаха. Чуха се стъпки, горе, на откритата веранда. Трябваше да се промъкнат покрай прозорците.

Питър се заизкачва пръв. Близо до горните стъпала надзърна, вдигнал поглед към последното стъпало. Ъгълът беше погрешен, той беше прекалено нисък, но можеше да чуе приглушените гласове на двама мъже. Обърна се към Алиша и ѝ показа какво е намислил, после се изправи бързо и притича през стаята и по коридора към отделението.

Момичето беше будно и седеше. Това видя най-напред. Окървавените ѝ дрехи ги нямаше, носеше тънка риза, която откриваше превръзката ѝ. Сара стоеше до тясното легло и гледаше в друга посока, държеше в ръка китката на момичето.

Очите на момичето трепнаха, когато срещнаха погледа му. Трепна уплашено: рязко дръпна ръката си и се издърпа в горната част на леглото. Сара усети присъствието му, изправи се и се обърна към него.

— Питър — цялото ѝ тяло се присви, говореше със силен шепот. — Как, по дяволите, се вмъкна?

— През мазето — гласът дойде иззад гърба му: Алиша. Момичето се беше присвило на кълбо и придърпало в защита колене към гърдите си като барикада, широката тъкан на ризата ѝ се бе смъкнала над краката ѝ и тя я притискаше с ръце.

— Какво стана? — попита Алиша. — Само преди часове това рамо беше разкъсано.

Чак тогава Сара се отпусна. Въздъхна уморено и седна на едно от близките легла.

— И аз мога да кажа същото. Доколкото виждам, тя е съвсем добре. Раната на практика е оздравяла.

— Как така?

Сара поклати глава.

— Не мога да го обясня. Не мисля, че и тя иска някой да разбере обаче. Санжай беше тук с Джими. Дойде ли някой, тя се прави, че спи — сви рамене. — Може би ще говори с теб. Не мога да измъкна и дума от нея.

Питър разсеяно слушаше разказа ѝ, едва ли не идваше от друга стая в сградата. Пристъпи към леглото. Момичето предпазливо го наблюдаваше над коленете си. Кичур коса падаше на очите ѝ. Обзе го чувство, че се движи в присъствието на плашливо животно. Седна на крайчеца на леглото с лице към нея.

— Питър — каза Сара. — Какво… правиш?

— Ти си ме последвала. Нали?

Кратко кимване. Да. Последвах те.

Вдигна лице. Сара седеше до долния край на леглото и го гледаше втренчено.

— Тя ме спаси — обясни Питър. — В търговския център, когато виралите ни нападнаха. Тя ме защити — отново се обърна към момичето. — Нали така? Ти ме защити. Ти ги отпрати.

Да. Отпратих ги.

— Ти познаваш ли я? — не вярваше Сара.

Той се подвоуми, като се мъчеше да събере историята в ума си.

— Бяхме под въртележката. Тео вече беше изчезнал. Пушеците идваха, реших, че краят ми е дошъл. Тогава тя… скочи отгоре ми.

— Скочила е отгоре ти?

Кимна.

— Да, на гърба ми. Все едно ме закриваше като щит. Знам, че не го разказвам както трябва, но това се случи. После разбрах, че пушеците си отидоха. Тя ме отведе до коридора и ми показа стълбите, които водеха към покрива. Така се измъкнах.

Сара остана безмълвна.

— Знам, че звучи странно.

— Защо не разказа на никого, Питър?

Той сви рамене, не можеше да го обясни с думи. Не можеше да се защити добре.

— Трябваше. Дори не бях сигурен дали се е случило. А след като от началото си замълчах, после вече ставаше все по-трудно да разкажа.

— Ами ако Санжай разбере?

Момичето се беше понадигнало леко над преградата от коленете си. Изглежда го изучаваше, оглеждаше лицето му с тъмен и проницателен поглед. Усещането за неопитоменост все още беше там, в движенията и поведението ѝ имаше животинска плашливост. Но през няколкото изтекли от влизането им в отделението минути настъпи промяна, доловимо намаляване на страха.

— Няма — каза Питър.

— Боже мой — разнесе се глас иззад тях. — Истина е.

Обърнаха се и видяха Майкъл да влиза през завесата.

— Верига, как се вмъкна? — просъска Алиша. — И давай по тихо.

— И вие също. Видях ви да влизате в тунела — Майкъл предпазливо тръгна към леглото, с прикован към момичето поглед. Стискаше нещо в ръката си — Наистина, кой е това?

— Не знаем — каза Сара. — Бродница.

Майкъл замълча с непроницаемо изражение. Питър обаче виждаше как мозъкът му работи, бързо пресмята. Той изглежда свери изведнъж нещо с предмета, който държеше.

— Мамка му. Мамка му. Точно както каза Елтън.

— Какви ги говориш?

— Сигналът. Призрачният сигнал — направи им знак с ръка да мълчат. — Не, чакайте… задръжте така. Не мога да повярвам. Готови ли сте? — На лицето му се появи победоносна усмивка. — Ето го.

И изведнъж устройството започна да издава жужене.

— Верига — каза Алиша, — какво е това, да му се не види?

Протегна ръка, за да им го покаже. Джобен компютър.

— Това идвах да ви кажа — каза Майкъл. — Това момиче? Бродницата? Тя ни призовава.

Предавателят трябвало да е някъде в тялото ѝ, обясни Майкъл. Не знаеше точно какво е. Достатъчно голям, за да има източник на захранване, но друго не можеше да каже.

Раницата и притежанията ѝ бяха отишли в огъня. Той останал някъде по самото момиче, като източник на сигнал. Сара седна до нея на леглото и ѝ обясни какво иска да направи, помоли момичето да запази спокойствие. Като започна от краката ѝ, Сара прокара ръцете си по тялото на момичето, внимателно опипвайки всяка частица от него, огледа краката, ръцете, дланите и врата ѝ; когато приключи с тях, се изправи и мина зад нея, застана до главата на леглото и издърпа пръстите си бавно през сплъстеното гнездо на косата ѝ. През цялото време момичето безмълвно ѝ съдействаше, вдигаше ръце и крака, когато Сара я молеше, очите ѝ се носеха из стаята с безизразна любознателност, сякаш не беше съвсем сигурна, какво да мисли за случващото се.

— Ако е в нея, тогава е добре скрит — Сара спря, за да отметне кичур от косата си. — Майкъл, сигурен ли си?

— Сигурен съм. Тогава трябва да е в нея.

— В тялото ѝ ли?

— Трябва да е близо до повърхността. Вероятно под кожата. Погледни за белег.

Сара поразмисли.

— Няма да го направя пред цяла тълпа. Питър, Майкъл, обърнете се. Лиш, ела насам.

Питър използва момента, за да отиде до завесата и да огледа. Бен и Гълън все още бяха отвън, неясни силуети, обърнати към другата страна на прозорците. Почуди се колко ли време им оставаше. Несъмнено щеше да дойде някой, Санжай, Стария Чоу или Джими.

— Добре, сега можеш да погледнеш.

Момичето седеше на ръба на леглото с приведена глава.

— Майкъл е прав. Не трябва да се търси дълго — Сара вдигна обърканата коса на момичето, за да им го покаже: видима бяла линия в основата на врата, не по-дълга от няколко сантиметра. Над нея имаше издайническа подутина от чуждо тяло.

— Напипват се ръбовете — Сара притисна пръсти, за да покаже. — Освен ако няма и други, според мен трябва да излезе лесно.

Питър попита:

— Ще боли ли?

Сара кимна.

— Но ще бъде бързо. След миналата нощ почти няма да го усети. Като изваждане на голям трън.

Питър седна на леглото и заговори на момичето:

— Сара трябва да махне нещо от кожата ти. Нещо като радио. Съгласна ли си?

По лицето ѝ долови кратко размишление. После кимна.

— Само внимавай — каза Питър.

Сара отиде в кабинета с лекарствата и се върна с легенче, скалпел и бутилка спирт. Натопи марля и почисти областта. Отново застана зад момичето, отдръпна косата ѝ и взе скалпела от легенчето.

— Ще щипе.

Направи срез със скалпела по линията на белега. Дори момичето да беше почувствало болка, не го показа. От раната се появи една-единствена капка кръв, потече с дълга следа по врата на момичето и изчезна в ризата ѝ. Сара покри раната с марлята и наклони глава към легенчето.

— Някой да ми подаде тези пинсети. Не докосвайте остриетата.

Алиша ѝ помогна. Сара разшири пинсетите в отвора и го разтвори. Държеше обагрената с кръв марля под нея. Питър така се беше съсредоточил, че почувства, усети го във върховете на пръстите си, моментът, когато пинсетите прихванаха предмета. Сара бавно го издърпа, отдолу се показа тъмно петно, а предмета постави на марлята. Вдигна го, за да го види Майкъл.

— Това ли търсиш?

На тъканта лежеше малък, продълговат диск от блестящ метал. Сноп жици, тънки като косъм, с топченца накрая и завити в краищата си. На Питър му изглеждаше като някакъв вид сплеснат паяк.

— Това ли е радио? — каза Алиша.

Майкъл се мръщеше, свил вежди.

— Не съм сигурен — призна той.

— Не си ли? Как така можеш да накараш един телефон да звъни, а не знаеш какво е това?

Майкъл потри предмета с чиста кърпа и го подържа на светлина.

— Това е някакъв предавател. Вероятно жиците са за това.

— И какво прави вътре в нея? — попита Алиша. — Кой би направил подобно нещо.

— Може би трябва нея да попитаме какво е — предложи Майкъл.

Когато поднесе предмета, за да ѝ го покаже, легнал на леглото си от окървавената марля, момичето го погледна с учудване. Присъствието му в нейната шия явно беше загадка и за нея, както и за тях.

— Според теб Армията ли го е поставила там? — попита Питър.

— Възможно е — каза Майкъл. — Предаваше на военна честота.

— Но така, като го гледаш, не можеш да кажеш.

— Питър, може да реди и азбуката, доколкото знам.

Алиша се намръщи.

— Откъде накъде ще рецитира азбуката?

Майкъл не отвърна на забележката. Отново погледна Питър.

— Само това знам. Ако искате да научите повече, ще трябва да го отворя.

— Ами отвори го — каза Питър.

Трийсет и едно

Санжай Патал беше излязъл от Лечебницата с намерението да намери Стария Чоу. Трябваше да се вземат решения, да обсъждат проблеми. Сам и Майло за начало — те бяха непредвидена от Санжай спънка — и какво да правят с Кейлъб и момичето.

Момичето. Очите ѝ бяха особени.

Но докато се отдалечаваше от Лечебницата в следобеда, налегна го особена тежест. Предполагаше, че е естествено — буден беше от среднощ, а и с тази сутрин, която преживя толкова неща, които да се свършат, кажат и за които да се тревожат, толкова неща да се обмислят. Хората често се шегуваха с Дома, че не бил истинска работа, не бил един от занаятите, Стража, Работници или Земеделие — Тео ги беше нарекъл „водопроводния комитет“, шега, която жестоко им лепна, — но така беше, защото и наполовина не осъзнаваха какво е отговорността. Тя тежеше на човека, беше товар, който той носеше и от когото никога не си почиваше. Санжай беше на четирийсет и пет години, не беше млад, но докато вървеше по чакълестата пътека, се почувства много по-стар.

По това време на деня Стария Чоу трябваше да е при кошерите. Нямаше значение, че вратите са затворени, пчелите това не ги спираше. Но мисълта за дългата разходка дотам, под високото, горещо слънце на пладнето, а и можеше някой да го срещне по пътя и да се наложи да говори, изведнъж го изпълни с изтощение. Обви мозъка му като сива мъгла. Тогава реши: трябваше да си почине. Стария Чоу щеше да почака. И още преди да разбере, се оказа, че се тътри бавно по потъналата в сянка поляна в посока на къщата си, прекрачи прага ѝ (заслуша се дали ще чуе някъде Глория, но не я чу), изкачи скърцащите стъпала под стряхата с пълните с паяжини ъгли и легна на леглото. Уморен беше, толкова уморен. Кой знае откога не си беше полягал да подремне посред ден.

Заспа, преди да завърши въпроса си.

Събуди се по някое време със страшно противен вкус в устата и бучене в ушите си. Чувстваше се не толкова буден, колкото извън тялото си, умът му беше съвсем прочистен. Как само беше спал! Лежеше неподвижно, отдаден на усещането, потопен в него. Осъзна, че долу чува гласове, Глория и още някой, по-дълбок глас, мъжки; стори му се, че може да е Джими, Йън или Гълън, но докато лежеше и слушаше, осъзна, че е минало още време и гласовете вече ги нямаше. Колко хубаво беше просто да си лежи там. Хубаво и малко странно, защото всъщност му се струваше, че трябваше да е станал по-рано. Смрачаваше се, виждаше го през прозореца, светлото лятно небе потъмняваше, а имаше работа за вършене. Джими щеше да иска да разбере нещо за електроцентралата, кой ще се отправи натам сутринта (Макар в този момент Санжай да не можеше да си припомни точно защо това трябваше да се решава), оставаше въпроса с момчето, Кейлъб, когото всички по някаква причина наричаха Маратонката. Толкова много въпроси. И колкото по дълго време лежеше там, толкова повече тези въпроси му изглеждаха далечни и смътни, сякаш се отнасяха до другиго.

— Санжай?

На вратата стоеше Глория. Усети присъствието ѝ повече като глас, колкото като личност: глас без тяло, който викаше неговото име в мрака.

— Защо си в леглото?

Помисли си: Не знам. Странно, но не знам защо лежа в леглото.

— Късно е, Санжай. Хората те търсят.

— Аз… подремнах.

— Подремна?

— Да, Глория. Подремнах. Поспах.

Жена му се надвеси отгоре му, образът на гладкото ѝ овално лице се рееше безплътно в сивото море на погледа му.

— Защо си сграбчил така одеялото?

— Какво? Как съм го сграбчил?

— Не знам. Сам виж.

Усилието, което си представи, изглеждаше огромно, изобщо не искаше да се подлага на него. И въпреки това успя да се справи с него, повдигна глава от потъналата в пот възглавница, за да огледа тялото си по дължината му. Оказа се, че докато е спал, е издърпал одеялото от леглото им и го е увил като въже, което сега държеше около кръста си и здраво го стискаше в ръце.

— Какво става с теб, Санжай? Защо говориш така?

Продължаваше да стои надвесена над него и въпреки това не успяваше да я види ясно.

— Добре съм. Уморен съм, това е.

— Но вече не си уморен.

— Не. Май не съм. Но мисля да поспя още малко.

— Джими идва. Пита какво ще се предприема за станцията.

Станцията. Какво за станцията?

— Ако пак дойде, какво да му кажа?

Тогава си спомни. Някой трябваше да слезе долу до станцията заради сигурността ѝ, заради всичко, което се случваше там.

— Гълън — каза той.

— Гълън ли? Той пък какво?

Чу въпросът ѝ през мъгла. Очите му отново се затвориха, ликът на Гълън се въртеше пред него, избледняваше, заместен от друг: образът на момичето, толкова малко. Очите ѝ. Очите ѝ бяха особени.

— Какво за Гълън, Санжай?

— За него ще е добре, какво ще кажеш? — чу се да казва, защото една част от него продължаваше да е в стаята, докато друга част, сънуващата, не беше. — Кажи му да изпрати Гълън.

Трийсет и две

Времето отлетя и настъпи нощта.

От Майкъл все още нямаше новини. Измъкнаха се от лечебницата и се разделиха: Майкъл тръгна към Фара, Алиша и Питър към паркинга за камиони да видят Кейлъб в една от празните кабини, в случай че Сам и Майло се върнат. Сара остана с момичето. Засега можеха само да чакат.

Камионът, в който се криеха, беше на две редици от затвора, достатъчно далече, за да останат незабелязани, но се откриваше поглед към вратата. Говореше се, че камионите са оставени от Строителите, които ги използвали за да приютяват работниците, издигнали стените и прожекторите. Доколкото Питър знаеше, никой не беше живял тук. Повечето от оборудването беше свалено, за да се стигне до тръбите и жиците. Всичките свръзки и уреди бяха взети, разглобени и намерили друго приложение. Отзад имаше място, където на платформа беше поставен матрак, отделен с лека плъзгаща се врата на релси и две уютни местенца, вградени в стените. В другия край имаше малка масичка с две пейки. Покрити с напукан винил, процепите в тъканта бяха пълни с трошлив порест материал, който при допир се разпадаше на прах.

Алиша носеше тесте карти, за да убият времето. Между раздаванията тя неспокойно се въртеше на пейката и поглеждаше през прозореца към затвора. Дейл и Съни си бяха тръгнали, на тяхно място стояха Гар Филипс и Холис Уилсън, които явно бяха решили да не предават поста. По някое време следобед се появи Кип Даръл с поднос храна. Друг не видяха.

Питър раздаваше. Алиша гледаше към прозореца, но се обърна и взе картите си от масата, погледна ги и се намръщи.

— Защо си ми дал такъв боклук?

И тя, и Питър подредиха картите си. Алиша извади червено вале. Питър покри и отвърна с осмица пика.

— Хайде.

Други пики нямаше, тегли карта от тестето. Алиша отново погледна през прозореца.

— Ще престанеш ли? — каза той. — Изнервяш ме.

Алиша не каза нищо. Наложи му се да тегли четири пъти, преди да покрие. Ръцете му бяха пълни с карти, отчайващо. Изравни и наблюдаваше, докато Алиша извади двойка купа, хвърли боята и игра с четири последователни карти, покри с дама, за да го върне към пиките.

Отново тегли. Тя имаше предостатъчно пики, усещаше го, но той нищо не можеше да направи. Направо го разби. Игра с шестица и наблюдаваше как тя слага една след друга картите, като накрая метна деветка каро и свали останалата част от картите си.

— Ти все така правиш, знаеш ли — каза тя, докато събираше картите. — Винаги играеш с най-слабата си боя.

Питър все още гледаше в своите карти, сякаш му е останало с какво да играе.

— Не знаех.

— Винаги.

До Първия звънец оставаше малко. Колко странно, помисли Питър, че няма да прекара нощта на пътеката.

— Какво ще правиш, ако Сам се върне? — попита Питър.

— Не знам. Ще се опитам да го замотая с приказки.

— А ако не успееш?

Вдигна рамо намръщена.

— Тогава ще му мисля.

Чуха Първия звънец.

— Не трябва да го правиш, нали знаеш — каза Алиша.

Искаше да ѝ отвърне: Нито пък ти. Но знаеше, че не е така.

— Имай ми вяра — каза Алиша, — нищо няма да се случи след Втория звънец. След миналата нощ вероятно всички са се изпокрили по къщите си. Ти по-добре иди и виж Сара. Също и Веригата. Виж дали е открил нещо.

— Тя какво е според теб?

Алиша сви рамене.

— Доколкото виждам, тя е едно изплашено хлапе. Което не обяснява нещото във врата ѝ, нито пък как е оцеляла навън. Може никога да не разберем. Да видим какво ще изнамери Майкъл.

— Но ми вярваш? За онова, което тя направи в търговския.

— Естествено, Питър — Алиша се мръщеше насреща му. — Защо да не ти вярвам?

— Историята си е налудничава.

— Щом казваш, че е станало така, значи е станало така. Досега не съм се съмнявала в теб, няма сега да започвам — изгледа го внимателно. — Но ти питаш заради друго, нали?

Помълча известно време, а после каза:

— Когато я погледнеш, какво виждаш?

— Питър, не знам. Какво трябва да видя?

Удари Вторият звънец. Алиша продължаваше да го гледа съсредоточено и да очаква отговора му. А той не можеше да опише с думи усещането си, думи, които да го предадат правдоподобно.

Отвън просветна: прожекторите се включиха. Питър раздвижи крака и стана.

— Наистина ли щеше да стреляш по Сам с арбалета днес? — попита я той.

Алиша го гледаше изотдолу, осветено отгоре, лицето ѝ попадаше в сянка.

— Честно ли? Не знам. Сигурно. После обаче щях да съжалявам.

Чакаше безмълвно. На пода лежеше раницата на Алиша с храна, вода и спален чувал, в нея беше и арбалетът ѝ.

— Хайде — насърчи го тя, насочила глава към вратата. — Да се махаме оттук.

— Сигурна ли си, че ще се оправиш?

— Питър — разсмя се тя, — че кога не съм?

Във Фара Майкъл се блъскаше над свои и чужди проблеми. Но най-лошото от всичко беше миризмата.

Положението се беше влошило, наистина. Носеше се противна воня на пот от некъпано тяло и мръсни чорапи. Смрад от разкапано сирене и лук. Така здраво вонеше, че Майкъл едва събираше мислите си.

— По дяволите, Елтън, махни се от тук, става ли? Цялото място смърди от теб.

Старецът седеше на обичайното си място на пулта, вдясно от Майкъл. Ръцете му бяха тежко отпуснати върху подлакътниците на старата му количка, а лицето — леко извърнато в друга посока. След като бяха пуснали осветлението за нощта, нивата бяха всичките в зелено, засега. Каквото и да се е случило долу в станцията, тя все още захранваше с електричество планината, Майкъл отново се залови за работа върху предавателя, който сега лежеше на части върху плота, увеличени от лупата, която беше донесъл от бараката. Нервно очакваше посещение от Санжай, който да го попита за батериите. Готов беше всеки момента да омете всички части в чекмеджето. Но единствената официална визита беше от Джими късно следобед. На Джими не му беше толкова горещо, не беше зачервен и задъхан. Идването му привидно нямаше някаква цел, попита за батериите глуповато. Като че беше забравил всичко, свързано с тях, или пък бе прекалено притеснен да повдигне въпроса. Не беше влязъл и на метър от вратата, но вонята държеше всички на разстояние, като барикада от човешка смрад, и сякаш не обърна никакво внимание нито на лупата, която седеше там, където и малоумен щеше да я види, нито на отворения панел с оцветени кабели и открито захранване, нито на поялника до него върху плота.

— Сериозно ти говоря, Елтън. Ако ще спиш, спи отзад.

Старецът живна, пръстите му се вкопчиха в подлакътниците на стола. Обърна сляпото си сковано лице към Майкъл.

— Добре. Съжалявам — потри лице с ръка. — Запои ли го?

— Ще го запоя. Сериозно, Елтън. Не си сам тук. Кога за последен път си се къпал?

Старецът замълча. Като се замислеше човек, и самият той не изглеждаше изрядно, но пък стандартите, постигани от Елтън, бяха къде-къде по-високи. Потен, некъпан и отсъстващ по някакъв начин. Докато Майкъл гледаше, Елтън бавно насочи ръка към повърхността на пулта, пръстите му леко потупваха търсещо, докато не напипаха слушалките, макар да не си ги сложи.

— Добре ли си?

— Хъммм?

— Казвам, че не изглеждаш много добре.

— Има ли осветление?

— От цял час. Колко дълбоко си спал?

Елтън облиза устни непохватно. Какво ставаше? Дали не беше нещо със зъбите му?

— Може и да си прав. Може и да трябва да си легна.

Старецът се затътри и зашляпа по тесния коридор, който свързваше работната зона със задната част на постройката. Майкъл чу проскърцването на пружината, когато тялото му се стовари отгоре ѝ.

Хубаво поне, че не беше в стаята.

Майкъл отново се съсредоточи върху работата, която стоеше пред него. Оказа се прав за предмета във врата на момичето. Предавателят беше свързан с чип с памет, какъвто виждаше за пръв път. Много по-малък и без каквито и да било видими входове, освен чифт мънички златни нитове. Единият беше свързан с предавателя, а другият със снопчето жици. Така че или жиците бяха антена и предавателят източваше чипа, което беше малко вероятно, или пък самите жици бяха някакви сензори, източникът на данните, които чипът записваше.

Единственият сигурен начин да се разбере беше да се разчетат данните в чипа. А единственият начин да го направи беше, като го запои към главния компютър. Рисковано беше. Майкъл се канеше да запоява предмет с неизвестно предназначение към самото контролно табло. Системата можеше и да не го отчете. Или щеше да се срине и прожекторите да угаснат. Най-мъдро щеше да е да почака до сутринта. Но вече беше стигнал до истинския миг, умът му беше погълнат от проблема като катерица, заръфала ядка със зъбите си. Не можеше да чака, дори и да искаше.

Най-напред трябваше да изведе главния компютър от системата. Това означаваше да изключи контролерите за батериите. За кратко беше позволено, но само за кратко. Без система, която да контролира напрежението, всяка промяна в него можеше да предизвика прекъсване. Затова щом главният компютър се изключи, трябваше да работи много пъргаво.

Пое дълбоко дъх и извика системното меню.

Изключване?

Избра: Да.

Харддискът намали оборотите си и изключи. Майкъл се изстреля от стола си през стаята към отделението за прекъсвачите.

Никой от прекъсвачите не се задвижи.

Залови се бързо за работа, освободи дънната платка, постави я на плота под лупата, взе нагорещения поялник в една ръка и късчето припой в другата. Допря го до върха на поялника, във въздуха се издигна струйка дим, наблюдаваше как една капка се стече към отвора на дънната платка.

Право в целта.

Хвана чипа с пинсети, трябваше да успее от първия път. Улови дясната си китка за повече стабилност и внимателно доближи откритите контакти на чипа към припоя, задържа го на място до десет, докато капката втечнен припой се охлади и стегне около него.

Чак тогава си пое дъх. Плъзна пак платката обратно в панела, затвори я на мястото ѝ и отново включи главния компютър.

В безкрайната минута, докато системата се задействаше, а харддискът прещракваше и бръмчеше, Майкъл Фишър стоеше със затворени очи и се молеше наум.

Получи се. Отвори очи и го видя на екрана, в системната директория. НЕПОЗНАТО УСТРОЙСТВО. Избра иконата и наблюдаваше как се отваря прозорецът. Два дяла, A и B. Първият беше малък, само няколко килобайта. Но не и вторият.

Дял B беше огромен.

Съдържаше два файла с еднаква големина. Единият, изглежда, беше резервно копие на другия. Два еднакви файла с подобни размери направо изумяваха. На този чип сякаш беше описан целият свят. Който го беше направил и поставил в момичето, не приличаше на никой от познатите му. Не изглеждаха да са част от света, към който той принадлежеше. Почуди се дали да не доведе Елтън и да го попита за мнението му. Обаче хъркането, което се носеше от задната част на постройката, го увери, че само ще си хаби енергията.

Майкъл отвори файла почти крадешком, едната му ръка стоеше пред очите, но погледът му се взираше през пролуките между пръстите.

Трийсет и три

Жив късмет! Докато наближаваше Лечебницата, Питър видя само един Страж да стои на пост. Насочи се направо към стъпалата.

— Добър вечер, Дейл.

Арбалетът на Дейл висеше небрежно от едната му страна. Той въздъхна отчаяно, леко наклонил встрани глава и насочил към Питър здравото си ухо.

— Знаеш, че не мога да те пусна вътре.

Питър погледна покрай Дейл през прозореца. На бюрото светеше фенер.

— Сара вътре ли е?

— Преди малко си тръгна. Каза, че отива да хапне нещо.

Питър не помръдна, не каза и нищо повече. Играеха на изчакване, ясно му беше. Видя нерешителността, пробягала през лицето на Дейл. Най-накрая изпухтя и отстъпи встрани.

— И не се мотай.

Питър влезе през вратата и се запъти към отделението. Момичето лежеше свито на леглото, с присвити към гърдите колене, извърнало лице. Когато чу влизането му, не помръдна. Питър предположи, че спи.

Нагласи стол до леглото и седна, подпрял брадичка на ръцете си. Под разбърканата ѝ коса видя белега на врата ѝ там, където Сара беше направила разреза и извадила предавателя — незабележима линия, почти напълно заздравяла.

После тя стана, сякаш в отговор на мислите му, и се обърна лице в лице с него. Бялото на очите ѝ беше влажно и наситено, блестеше на светлината от лампата, която се процеждаше през завесата.

— Здравей — каза той. Гласът му излезе дрезгав от гърлото му. — Как се чувстваш.

Притискаше ръце, скрити до фините ѝ китки в свивките на коленете. Начинът, по който се движеше, изглежда беше намислен така, че да я прави по-малка, отколкото беше.

— Дойдох да ти благодаря, задето ме спаси.

Бързо присвиване на раменете под ризата. Няма защо.

Колко необичаен беше този разговор. Необичаен, защото не беше чак толкова странен. Не чувстваше липсата на гласа на момичето, който не беше чувал. Имаше някакво успокоение в това, все едно беше премахнала шума от думите.

— Не мисля, че ти е до приказки — предположи Питър. — А ще ми кажеш ли името си? Оттам да започнем, ако искаш.

Момичето не каза нищо, не показа нищо. Защо да ти казвам името си?

— Какво пък, няма нищо — каза Питър. — Няма значение за мен. Нека поседим заедно.

И това направи, поседя с нея в тъмното. Времето минаваше и лицето на момичето се отпусна. Изтекоха още минути, без тя да даде знак, че осъзнава присъствието му, и отново затвори очи.

Докато Питър чакаше тихо, внезапно го налегна умора и се отнесе в свой спомен: нощем, преди много време, когато беше дошъл в Лечебницата и видял майка му да се грижи за един от пациентите, както той правеше сега. Не помнеше кой е бил пациентът, всъщност споменът беше от няколко навързани спомена. Възможно беше да е спомен от една нощ или от много. Но в нощта, която си спомняше, той беше минал през завесата и заварил майка си да седи на стол до едно от леглата, с наклонена глава. Разбра, че спи. На леглото лежеше дете, мъничко телце, скрито в мрака. Единственото осветление идваше от свещ, поставена на поднос до леглото. Той се приближи, без да говори. В стаята нямаше друг. Майка му се размърда, извърна лице към него. Млада беше и здрава, а той щастлив, толкова щастлив, да я види отново.

Грижи се за брат си, Тео.

— Мамо — каза той. — Аз съм Питър.

Той не е силен като теб.

Гласове, които идваха отвън, и тропот от отваряне на врата, го изтръгнаха от съня. Сара влезе в отделението, а фенерът се полюляваше в ръката ѝ.

— Питър? Всичко наред ли е?

Той примигна на внезапната светлина. Отне му миг да осъзнае къде се намира. Беше се унесъл за минутка, но му се струваше, че е било за по-дълго. Споменът и сънят, към който го беше отвел, бяха изчезнали.

— Аз просто… Не знам.

— Защо се извиняваш?

— Май съм задрямал…

С фенера в ръка Сара докара масичка на колела до леглото, където момичето седеше, с будно и зорко изражение на лицето си.

— Как склони Дейл да те пусне?

— О, Дейл е разбран.

Сара седна на леглото на момичето и отвори чантата си, за да покаже какво носи: питка, ябълка и парче сирене.

— Гладна ли си?

Момичето ядеше бързо, унищожи храната с премерени хапки: първо хляба, после сиренето, което най-напред подозрително помириса, и накрая ябълката, чак до самата сърцевина. Когато приключи, избърса лицето си с ръка и размаза сок по страните си.

— Това го уредихме — заяви Сара. — Обноските ѝ не са от най-добрите, които съм виждала, но апетитът ѝ е приличен. Ще проверя превръзката ти, става ли?

Сара развърза ризата, отдръпна я и откри превързаното рамо на момичето, а останалото остана покрито. Сряза тъканта с ножици. Там, където беше попаднала стрелата, разкъсала кожата, мускула и натрошила костта, имаше само малка розовееща вдлъбнатина. Тя напомни на Питър за бебешка кожа, същата нежност и мекота на нова кожа.

— Всичките ми пациенти трябваше така да оздравяват. Няма смисъл да оставям тези шевове. Обърни се, за да прегледам гърба.

Момичето се подчини и се извърна на леглото. Сара взе пинсети и започна да издърпва конците от изходната рана, пускаше ги един по един в метално легенче.

— Някой друг знае ли за това? — попита Питър.

— Че е оздравяла ли? Според мен не.

— Тогава никой не е идвал да я види от този следобед.

Тя издърпа последния шев.

— Само Джими — издърпа обратно ризата на момичето над рамото ѝ. — Ето, готово.

— Джими? И какво е търсил?

— Не знам, предполагам, че Санжай го е пратил. — Сара се помести на леглото, за да погледне към Питър. — Много странно беше, всъщност. Не чух, че е влязъл, вдигам поглед, а той стърчи на прага с един такъв… израз на лицето.

— Израз?

— Не знам как иначе да го нарека. Обясних му, че не е проговорила и той си тръгна. Но това беше преди часове.

Изведнъж Питър се разтревожи. Какво искаше да каже тя с този „израз“? Какво е видял Джими?

Сара отново хвана пинсетите.

— Добре, ти си наред.

Питър тъкмо щеше да попита, Мой ред за какво?, но се сети за лакътя си. Превръзката отдавна се беше превърнала в мръсен парцал. Предполагаше, че прорезът вече е оздравял. От дни не го беше поглеждал.

Седна на едно от празните легла. Сара се настани до него и махна превръзката, разнесе се неприятен мирис на гниеща кожа.

— Ти изобщо направи ли си труда да поддържаш раната чиста?

— Ами… забравил съм.

Улови ръката му и се приведе с пинсетите. Питър усещаше очите на момичето, които настойчиво го наблюдаваха.

— Има ли новини от Майкъл?

Болката го прониза, когато тя измъкна рязко първия шев.

— По-внимателно.

— Няма да е зле да не мърдаш. — Сара отново нагласи ръката му, без да го поглежда, и пак се залови за работата. — Поспрях се във Фара на връщане от къщи. Още работеше. Елтън му помагаше.

— Елтън? Не е ли опасно?

— Не се притеснявай, може да му имаме вяра. — Вдигна разтревожен поглед. — Чудно как си говорим така изведнъж кой на кого да има вяра — потупа ръката му. — Поразмърдай я малко.

Сви ръка в юмрук, завъртя я.

— Направо е като нова.

Сара беше отишла до помпата, за да почисти инструментите. Обърна се и го погледна, докато бършеше ръцете си с кърпа.

— Честно, Питър. Понякога се тревожа за теб.

Осъзна, че още държи ръката си встрани от тялото. Непохватно я отпусна.

— Добре съм.

Тя изви вежди със съмнение, но замълча. Онази нощ след музиката, Арло, китарата му, когато всички бяха пили шайн, беше го споходило едно чувство, внезапна, почти физическа самота, но в момента, в който я целуна, го жегна вина. Не беше заради това, че не я харесва, нито пък че тя не беше дала ясен знак за интереса си към него. Думите, които Алиша каза на покрива на станцията, бяха верни. Сара беше очевидният избор за него. Но той не можеше да се насили да чувства нещо, което не чувстваше. У него имаше една част, която не се чувстваше достатъчно жива, за да я заслужи, да ѝ предложи онова, което тя му предлагаше.

— Докато си тук — каза Сара, — ще нагледам Маратонката. Да се уверя, че някой се е сетил да го нахрани.

— Какво чу?

— Цял ден съм тук. Ти сигурно знаеш повече от мен. — Когато Питър не отвърна, Сара сви рамене. — Очаквах хората да са разделени. Много гняв се разгоря миналата нощ. Най-добре е да мине известно време.

— Добре ще е Санжай да го обмисли, преди да прави каквото и да е с него. Лиш никога няма да отстъпи.

Сара сякаш замръзна. Вдигна чантата си от пода и я преметна отново през рамо без да го поглежда.

— Какво казах?

Но тя поклати глава.

— Забрави, Питър. Лиш не е мой проблем.

И излезе, завесата се спусна след нея. Как да разбира това?, помисли си Питър. Истина беше, че нямаше две по-различни жени от Алиша и Сара, а и нищо не ги задължаваше да се съобразяват една с друга. Може би Сара просто обвиняваше Алиша за смъртта на Учителката, която я порази най-силно. Сега, когато Питър го обмисляше, струваше му се по-очевидно. Не знаеше защо по-рано не се е сетил за това.

Момичето отново го наблюдаваше. Вдигна въпросително вежди: Какво има?

— Разстроена е — каза той. — Притеснена.

Отново си помисли: Колко странно само. Сякаш чуваше думите ѝ в главата си. Видеше ли го някой да говори така, щеше да реши, че си е загубил ума.

Тогава момичето направи нещо, което той изобщо не очакваше. Движена от неизвестна причина, тя стана от леглото и отиде до мивката. Заля помпата, натисна три пъти и напълни легенче с вода. Отнесе я до леглото, на което седеше Питър. Постави я на пръстения под, взе марля от количката и седна до него, наведе се и потопи кърпата във водата. После взе ръката му в своята и започна да потупва мястото на шевовете с влажната тъкан.

Усещаше дъха ѝ върху себе си, минаваше като бриз над влажната плът. Развила беше тъканта в ръката си, за да увеличи площта ѝ. Движенията ѝ вече бяха по-грижливи, не потупваше предпазливо, а внимателно оглаждаше, като махаше мръсотията и мъртвата кожа. Обикновена проява на любезност, да почисти кожата и въпреки това съвсем неочаквана: изпълнена беше с усещане, със спомени. Сетивата му се бяха съсредоточили върху случващото се, поглъщаха движенията на тъканта върху ръката му, дъха ѝ по кожата, като пеперуди около пламък. Отново беше момче, което е паднало и си е одрало лакътя, дотичало е и тя го почиства.

Ти ѝ липсваш.

Всеки мускул в тялото му трепна. Момичето държеше ръката му в здрава хватка, неподвижно. Нямаше изречени думи. Думите бяха в ума му. Тя стискаше ръката му, лицата им бяха на сантиметри едно от друго.

— Какво…?

Липсваш ѝ, липсваш ѝ, липсваш ѝ.

Изправи се и си тръгна. Сърцето му биеше лудо в гърдите като на огромно, уловено в клетка животно. Облегна се с цялата си тежест на нещо като стъклена кабина и разпиля съдържанието на рафтовете зад себе си. Някой влезе през завесата, с периферното си зрение улавяше силуета. За миг разумът му се избистри и съсредоточи. Дейл Ливайн.

— Какво, по дяволите, става тук?

Питър преглътна, търсеше отговор. Дейл стоеше на прага с объркан вид, всичко в заварената сцена го объркваше. Обърна лице към момичето, което все още седеше на леглото с легенчето в краката, после отново погледна към Питър.

— Будна ли е? Мислех, че умира.

Питър най-накрая успя да проговори.

— Трябва да… го запазиш в тайна.

— По дяволите, Питър. Джими знае ли за това?

— Съвсем сериозно — изведнъж разбра, че не излезе ли на мига от стаята, чисто и просто ще се разтвори. — Не казвай никому.

Обърна се, закачи Дейл на минаване, почти го блъсна, мина през завесата и излезе през вратата, тромаво слезе по стъпалата към осветения двор, в ума му се носеха думите липсваш ѝ, липсваш ѝ, липсваш ѝ, погледът му беше размазан от сълзите, изпълнили очите му.

Трийсет и четири

За Маусами Патал нощта започна в Убежището.

Седеше сама в Голямата стая, опитваше се да се научи да плете. Всички легла и бебешки кошчета бяха изнесени, децата спяха горе. Заковани дъски покриваха счупения прозорец, строшеното стъкло беше сметено, стаята и всички повърхности измити със спирт. Мирисът на спирт щеше да се усеща с дни.

Не биваше да е на това място. Толкова силно миришеше на алкохол, че очите ѝ се насълзяваха. Горкият Арло, мислеше Маусами. И Холис, убил брат си по този начин, макар да беше късмет, че го е направил. Не ѝ се мислеше какво щеше да се случи, ако беше пропуснал. А и, разбира се, Арло вече не беше Арло, както и Тео, ако все още е жив там някъде, вече не е Тео. Вирусът е отнел душата, любимия човек.

Седеше на стар стол-люлка за кърмачки, който откри в складово помещение. Нагласи до него малка масичка, а отгоре ѝ фенер, от който идваше достатъчно светлина, за да плете. Лей я беше научила на основните бодове, които ѝ се сториха доста лесни, когато започна, но после някъде обърка плетката. Бодовете не излизаха равни, хич даже, а левият ѝ палец, когато се опитваше да издърпа вълнената нишка около иглата, както ѝ беше показала Лей, някак пречеше. Ето я и нея: жена, която може да зареди стрела в арбалет за секунда и да изстреля половин дузина стрели за по-малко от пет, да уцели с нож смъртоносно в уязвимото място от шест метра тичешком, а изплитането на чифт бебешки чорапчета беше свръх възможностите ѝ. Вниманието ѝ така се отнасяше, че на два пъти кълбото с вълнена прежда се търкулваше от скута ѝ, падаше на пода и се търкаляше из стаята, а когато се опитваше да го придърпа обратно, забравяше докъде е и трябваше да започва отново.

Част от нея отказваше да приеме новината, че Тео е изчезнал. Намислила беше да му съобщи за бебето по време на пътуването, през първата им нощ в станцията. С нейните стаи като лабиринти, здрави стени и врати, които се заключваха, нямаше да е трудно да се окажат насаме. Това беше и причината, ако трябваше да е честна със себе си, за цялата създала се ситуация.

Събирането с Гълън: защо го направи? Постъпи жестоко, защото той не беше лош човек, едва ли беше негова вината, че не го обича, че дори не го харесва, вече не го харесва. Блъф. Така стана. За да измъкне Тео от унинието му. И когато онази нощ на Стената му каза: Може пък да се омъжа за Гълън Строс, а Тео отвърна: Добре, щом така искаш, искам само да си щастлива, блъфът се превърна в друго, в нейно задължение, с което да докаже, че той греши. Сгрешил е за нея, за себе си, за всичко. Трябва да опиташ. Трябва да действаш. Да надделееш над обстоятелствата и да се справиш. Проява на инат, това беше женитбата ѝ с Гълън Строс, и то заради Тео Джаксън.

За известно време през по-голямата част от лятото и началото на есента тя полагаше усилия бракът ѝ да върви. Надяваше се желаните чувства да станат истински и за малко дори успя, поради единствената причина, че явно самото ѝ съществуване правеше Гълън щастлив. И двамата бяха Стражи, затова не се виждаха много-много, нито пък поддържаха определен ежедневен ритъм; всъщност се оказа доста лесно да го избягва, защото в повечето случаи той беше дневна смяна, тънък, но непогрешим знак, че е завършил последен в класа си, а с тези очи изобщо не го биваше за работа нощем. Понякога, като погледнеше към нея с кривогледите си очи, тя се чудеше дали точно тя е момичето, което обича. Може и да е някоя друга жена, която вижда, някоя, която си е измислил.

Откри как да сведе до минимум присъствието му около себе си.

Почти: защото не беше възможно да не лягаш до съпруга си. Той мил ли е с тебе? попита я майка ѝ. Любезен ли е? Интересува ли се какво се случва с теб? Само това искам да знам. Гълън обаче беше твърде щастлив, за да е мил. Не мога да повярвам!, говореха лицето и тялото му. Не мога да повярвам, че си моя! А тя не беше, докато Гълън пуфтеше и сумтеше над нея в мрака, Маусами беше на километри от него. Колкото по-усърден беше да е съпруг, толкова по-вяло тя му беше съпруга, докато — това беше лошата част, онази, която ѝ изглеждаше нечестна — разбра, че той я отблъсква. След първия сняг тя се улови, че ѝ се ще да затвори очи и да го заличи от лицето на земята. А това разпалваше усърдието на Гълън, както и нейното отвращение към него.

Как така не разбра, че бебето не е негово? Човекът не можеше ли да си направи елементарна сметка?

Наистина, тя натъкми числата. Сутринта, когато я завари да повръща закуската си на бунището, тя му беше казала за три цикъла, а всъщност бяха два. Три и бебето беше на Гълън, два и вече не беше. Гълън беше дошъл при нея само веднъж в месеца, в който забременя, тя го отблъсна и измисли някакъв претекст, дори не помнеше какъв. Не, Маусами идеално знаеше кога и от кого. Случи се долу в станцията. Там бяха Тео, Алиша и Дейл Ливайн. Четиримата до късно играха на карти в контролната стая, а после Алиша и Дейл си легнаха. Изведнъж двамата с Тео се оказаха насаме, за пръв път от сватбата ѝ. Тя се разплака, изненадана колко много плач се е насъбрал у нея и как иска да се излее навън. Тео я прегърна, за да я успокои. И тя искаше същото, признаха си и двамата колко много съжаляват, а след това всичко се реши за трийсет секунди. Не устояха пред удалата се възможност.

След това почти не го видя. Прибраха се на следващата сутрин и животът се върна към обичайния си ритъм, но изобщо не беше обичаен. Тя имаше тайна. Лежеше като нагрят камък в нея, лично нейно греещо щастие. Дори Гълън забеляза промяната, подхвърли нещо покрай Стената, Радвам се, че настроението ти се е подобрило. Хубаво е, че те виждам да се усмихваш. (Обзе я желание, съвсем безсмислено и непосилно изкушение, дружелюбно да му съобщи новината, за да сподели радостта от нея.) Не знаеше какво щеше да последва, изобщо не беше помислила. Когато цикълът ѝ не дойде, почти не се замисли. Далеч не беше редовна, открай време идваше и спираше, щом му скимне. Можеше да мисли само за следващото пътуване до станцията, когато отново щеше да се люби с Тео Джаксън. Виждаше го на пътеката, разбира се, на вечерните събирания, но не беше същото, не можеха да се докосват, дори да говорят. Налагаше са да почака. Но дори и чакането, мъчителното пълзене на дните — датата на следващото им пътуване до станцията беше ясно написана на списъка, където всички да го виждат — беше част от щастието, несигурността на любовта.

Тогава пропусна още един цикъл и Гълън я хвана да повръща на бунището.

Естествено, бременна беше. Как не го предвиди? Как се е изплъзнало от вниманието ѝ? Защото единственото, което Тео не искаше, беше бебе. Може би при подходящи обстоятелства тя щеше да го склони. Но не и при тези.

После ѝ хрумна друго, изгря с проста яснота: бебе. Щеше да си има бебе. Нейното бебе, бебето на Тео, тяхното бебе. Бебето не беше идея, каквато беше любовта. А факт. Същество с разум и с естество, човек можеше да го възприеме както си иска, но бебето не се интересуваше от това. Самото му съществуване изискваше вяра в бъдещето: бъдещето, в което то щеше да пълзи, да върви, да живее. Бебето беше късче време, дадено обещание, което на свой ред щеше да накара света да отвърне с обещание. Бебето беше най-старата сделка, с която да се продължи животът.

Може би Тео Джаксън се нуждаеше точно от бебе.

Това щеше да му съобщи Маусами долу в станцията, в малката стая с рафтовете, която вече беше тяхна. Представяла си беше сцената, разигравала беше безкрай начини, някои от които добри, а други не, най-лошият беше онзи, в който тя губеше присъствие на духа и си замълчаваше. (Следващият най-лош беше: Тео се досеща, нея я хваща страх и казва, че бебето е на Гълън.) Надяваше се да види как в погледа му пламва светлина. Светлината, която беше угаснала отдавна. Бебе, щеше да каже. Нашето бебе. Какво да правим? — Каквото правят всички, щеше да му отвърне тя и тогава той отново щеше да я прегърне и така, защитена и закриляна от прегръдката му, да разбере, че всичко ще е наред. Двамата щяха да се изправят пред Гълън — да се изправят пред всички — заедно.

Това вече никога нямаше да се случи. Историята, която си беше съчинила, остана само това: история.

Чу стъпки, които идваха към нея. Тежка, тромава походка, която познаваше. Какво трябваше да направи за минутка спокойствие?

Вината обаче не беше негова, напомни си тя отново, Гълън за нищо нямаше вина.

— Какво правиш тук долу, Маус? Навсякъде те търсих.

Стоеше над нея. Тя сви рамене, не вдигаше очи от ужасното си плетиво.

— Не трябва да си тук.

— Дезинфекцирано е, Гълън.

— Казвам, че не бива да си тук сама.

Маусами замълча. Какво правеше тук? Само преди ден щеше да се почувства дотолкова задушена от мястото, почти на косъм да загуби разсъдъка си. Откъде накъде си беше въобразила, че ще се научи да плете?

— Всичко е наред, Гейл. Добре ми е, където съм.

Почуди се дали заради вината го тормозеше така. Едва ли. Чувството беше по-близо до гняв — гняв от слабостта му, гняв заради това, че я обича така, както я обича, без тя да има каквато и да било заслуга за нея, гняв, че ще ѝ се наложи сама да го погледне в очите след раждането на бебето — бебе, което щеше по ирония на съдбата да е одрало кожата на Тео Джаксън и да му каже истината.

— Добре — той спря и се прокашля. — На сутринта тръгвам. Дойдох да ти го съобщя.

Отпусна куките, за да го погледне. На оскъдната светлина той я гледаше примижал, а лицето му изглеждаше сбръчкано и момчешко.

— Какво означава „тръгвам“?

— Джими иска да охранявам станцията. След като Арло го няма, не знаем какво става там.

— По дяволите, Гълън. Защо изпраща теб?

— Не мога да се справя според теб ли?

— Не съм казала това, Гълън — въздъхна. — Само се чудя защо точно ти, това е. Преди не си ходил там.

— Някой трябва да отиде. Може би си мисли, че съм най-подходящ за задачата.

Вложи всички сили, за да си даде вид, че се съгласява.

— Ще внимаваш, нали? Бъди нащрек.

— Звучиш искрено.

Маусами не знаеше какво да отговори. Изведнъж се почувства уморена.

— Разбира се, че съм искрена, Гейл.

— Защото ако не си, вероятно ще е най-добре да го кажеш.

Да му каже, помисли си тя. Защо просто не му беше казала?

— Върви, всичко е наред — Отново се залови за плетенето. — Когато се върнеш, ще съм тук. Върви в станцията.

— За толкова глупав ли ме смяташ?

Гълън стоеше с ръце встрани и се взираше в нея. Едната му ръка, дясната, която беше близо до ножа, трепна неволно и недоловимо.

— Не съм… казвала такова нещо. Не съм, разбра ли.

Измина миг мълчание. Ръката му вече лежеше на колана до дръжката на ножа.

— Гълън? — внимателно попита. — Какво правиш?

Въпросът го подразни.

— Защо питаш?

— Заради начина, по който си се вторачил в мен. Заради движенията на ръката ти.

Сведе поглед към ръката си. От гърлото му се разнесе хъмкане.

— Не знам — намръщи се. — Май ме свари неподготвен.

— Няма ли да те търсят на пътеката? Не трябва ли да си там?

Ето, помисли си тя, имаше странна обърканост в изражението му, като че не я виждаше съвсем.

— Май по-добре да тръгвам — каза той.

Но не понечи да си тръгне, нито премести ръката си.

— Ще се видим след няколко дни тогава — каза Маусами.

— Какво искаш да кажеш?

— Нали отиваш в станцията, Гълън. Не каза ли това?

По лицето му проблесна спомен.

— Да, утре отивам там.

— Нали ще се грижиш за себе си? Сериозно. Бъди нащрек.

— Добре. Ще съм нащрек.

Слушаше как стъпките му се отдалечават и заглъхват по коридора, шумът от тях внезапно секна, когато вратата на Голямата стая се затвори след него. Чак тогава Маусами осъзна, че е измъкнала едната от иглите и я стиска в юмрук. Огледа стаята, която изведнъж ѝ се стори прекалено просторна, изоставена, пуста без леглата и бебешките кошчета. Всичките Малки ги нямаше.

Тогава я обзе предчувствието, студено трепване отвътре: нещо щеше да се случи.

VI

Нощ на Сеч и на Звезди

А щом щастливо изберат се двама,

обсажда ги война, и смърт, и болест

и щастието им изчезва сякаш.

Неясен звук, лек сън, случайна сянка,

нетрайно като мълния среднощна,

която във избухване и гняв

разкрива в миг небето и земята,

ала преди човек да каже „Виж!“,

отново е потънала безследно

във челюстите черни на нощта —

тъй бързо, както чезне всичко светло!

Шекспир

Сън в лятна нощ

Трийсет и пет

Деветдесет и две години, осем месеца и двайсет и шест дена, след като последният автобус изкачи пътя нагоре в планината, душите от Първата колония живееха така:

Под светлината на прожекторите.

Според Единствения закон.

Според обичая.

Според инстинкта.

Ден след ден.

Сами и с онези, които бяха родили.

Под защитата на Стражата.

С авторитета на Дома.

Без Армията.

Без памет.

Без света.

Без звездите.

За Леля която живееше усамотено в къщата си на поляната, нощта — Нощта на Сечта и на Звездите — започна като много нощи преди нея. Седеше на масата в изпълнената с пара кухня и пишеше книгата си. Следобед беше взела куп листове, вкоравени от слънцето, които винаги ѝ приличаха на уловили в себе си слънчевата светлина правоъгълници, и прекара остатъка от светлите часове на деня в подготовката им: подряза краищата им с гилотината за хартия, отвори свитъка и обвивката му от опъната агнешка кожа, внимателно разхлаби шевовете, които придържаха страниците, взе иглата и вдяна конец в нея, за да пришие новите страници в тях. Работата беше бавна и носеше удовлетворение, както всяка задача, която изисква време и отдаденост. Приключи и прожекторите светнаха.

Чудно как всички мислеха, че пише все същата книга.

Доколкото си спомняше, работеше над двайсет и седмата. Струваше ѝ се, че щом отвори чекмедже, заподрежда чаши в шкафа, понечва да помете под леглото, непрекъснато се натъкваше на някоя от предишните. Предполагаше, че тъкмо затова ги слагаше тук и там, без да са подредени в равна редица на някой рафт, за да ги съзерцава. Откриеше ли някоя, сякаш се натъкваше на стар приятел.

Повечето разказваха едни и същи истории. Истории, които си спомняше от света, какъвто беше. Лека-полека някой забравен от нея спомен за този свят изплуваше от мъглявината, като телевизията и глуповатите предавания (синьо-зеленият блясък и гласът на баща ѝ: Айда, изключи проклетото нещо, нали знаеш, че от нея само оглупяваш?); или пък внезапно се потапяше в спомен със слънчеви лъчи, които струят върху лист на растение, повей, понесъл със себе си ухание. И у нея нахлуваха усещания, които бяха призраци от миналото. Есенният ден в парка и водните струи на издигащ се фонтан, особения начин, по който светлината на следобеда се отразяваше в струите ѝ, като огромно цвете от бляскави капки; приятелката ѝ Шерийз, момиченцето, които живееше малко след ъгъла, седеше до нея на стъпало и ѝ показваше падналия си зъб, държеше окървавеното зъбче в ръката си, за да може Леля да го види. (Феята на зъбчетата не съществува, знам, обаче винаги ми носи по долар.) Майка ѝ сгъва прането в кухнята, облечена в любимата си лятна рокля в бледозелено, тръсва кърпата, от която се понася облаче ухание, преди да я сгъне на гърдите си. Дойдат ли така спомените, Леля знае, че нощта ще е добра за писане, едните спомени ще поведат други, като коридор с врати, мисълта ѝ ще ги следва и ще пише чак докато утринното слънце не изгрее в прозорците.

Не и тази нощ, помисли си Леля, докато потапяше върха на писалката си в чашата с мастило и оглаждаше с ръка страницата под нея. Тази нощ не беше отредена за старите спомени. Искаше да пише за Питър. Очакваше момчето, което носеше звезди у себе си, да дойде направо при нея.

Хората и спомените идваха при нея по свое усмотрение. Мислеше, че причината е в дългия ѝ живот, като че самата тя беше книга, и то съставена от години. Спомняше си нощта, в която Прудънс Джаксън застана на прага ѝ. Жената боледуваше от рак, отиваше си без време. Стоеше пред вратата на Леля, толкова крехка и слаба, че дори полъх на вятъра можеше да я събори, притискаше към гърдите си кутия. Толкова пъти го беше виждала Леля, това проклятие в костите. Пред него човек беше безпомощен и за него не можеше да се направи друго, освен да бъде изслушан и да изпълнят молбата му. Онази нощ Леля това и направи. Взе кутията и я скри на сигурно място. Само месец по-късно Прудънс Джаксън почина.

Той сам трябва да дойде. Така каза Прудънс на Леля, думи, изпълнени с истина; такъв беше ходът на събитията. Те идваха със свой собствен ход, в свой час, като влак, който човек трябва да улови. Понякога беше лесно, човек само трябваше да се качи на него, влакът беше декориран с плюш и удобен, пълен с хора, които се усмихваха мълчешком, кондукторът надупчваше билета и разрошваше косата с голямата си ръка, Ама не си ли хубавица, най-хубавото момиченце на света, късметлийка си, госпожице, да пътешестваш дълго с влак и с татко си, казваше той, докато потъваш в сънлива омая на мястото си, отпиваш от джинджифиловия ейл от кутията и наблюдаваш как светът се носи във вълшебна тишина покрай прозореца сред високите сгради на града под ясната есенна светлина, сред задните фасади на сградите с полюляващото се пране, прелезите с бариери, където някое момче маха с ръка от колелото си, а после горите и нивите с по някоя крава на паша.

За Питър, помисли си тя, не за влака, а за Питър искаше да пише. (Закъде обаче се бяха се бяха запътили онзи път, двамата заедно, тя и нейният татко, Мънроу Джаксън? Отиваха на гости на баба ѝ и братовчедите ѝ, спомни си Леля, на място, което се наричаше Даунсаут.) Питър и влакът. Защото понякога се случваше лесно, а понякога се случваше другояче, трудно; събитията в живота на човека го сполитаха и той можеше само да се вкопчи здраво и да не се пуска. Старият му живот приключваше и влакът го отнасяше към нов, изведнъж се оказваше, че стои сред прахта, заобиколен от хеликоптери и войници, трябваше да си спомня близките си само по снимка, която майка му, която няма да види повече до края на живота си, е пъхнала в платото му, докато го е прегръщала на прага.

Леля чу хлопането по вратата, мрежата се отвори и се затръшна след човека, който високо попита дали може да влезе. Тя вече почти беше спряла с глупавия си плач. Обеща си повече да не го прави. Айда, каза си, край на сълзите за неща, които не можеш да промениш. Но ето че след толкова години спомените за майка ѝ въздействаха по този начин, вмъкнала беше снимката в джоба ѝ със съзнанието, че когато Айда я открие, майка ѝ и баща ѝ ще са мъртви.

— Лельо?

Очакваше да е Питър с въпросите си за момичето, но не беше той. Не разпозна лицето, което се носеше в мъглата на зрението ѝ. Мъгляво, тясно мъжко лице, сякаш се е размазал във врата.

— Аз съм Джими, Лельо. Джими Молиноу.

Джими Молиноу ли? И как така. Той не почина ли?

— Лельо, плачеш.

— Плача, ами как, влезе ми нещо в окото.

Настани се на стола срещу нея. След като откри правилния чифт очила от връвчиците на врата си, видя, че наистина е, както твърдеше, от рода Молиноу. Нос като този можеше да е само от рода Молиноу.

— И какво искаш? Заради Бродницата ли дойде?

— Ти знаеш ли за нея, Лельо?

— Тази сутрин мина вестител. Каза, че намерили момиче някакво.

Не беше сигурна какво го води при нея. Излъчваше тъга, поражение. Обикновено Леля на драго сърце посрещаше гост, който да ѝ прави компания, но пред мълчанието на този странен, потиснат мъж, когото смътно разпознаваше, седнал насреща ѝ с кучешкото си лице, започна да я обзема неспокойствие. Хората не биваше да се натрапват безпричинно.

— Не знам точно защо дойдох тук. Май имаше нещо, което трябваше да ти кажа — въздъхна тежко и потри лице с ръка. — Всъщност трябва да съм на стената, знаеш.

— Щом казваш.

— Да, добре. Нали там трябва да е Първият капитан? На стената, нали? — не гледаше към нея, а в ръцете си. Поклати глава, сякаш за да потвърди, че Стената е онова място на Земята, където искаше да е. — Голяма работа е, нали? Аз съм Първи капитан.

Леля нямаше какво да отвърне. Каквото и да му се въртеше в съзнанието, не беше свързано с нея. Понякога човек не можеше да поправи бедите с думи и точно такъв ѝ се струваше случаят.

— Лельо, ще ми направиш ли от твоя чай?

— Да ти направя, щом искаш.

— Ако не те притеснявам.

Притесняваше я, но нямаше как да се измъкне. Изправи се и постави чайника да ври. А мъжът на име Джими Молиноу безмълвно седеше на масата, загледан в ръцете си. Водата в чайника завря, тя я изля през цедката в две чаши и ги отнесе на масата.

— Внимавай. Па̀ри.

Предпазливо отпи. Изглежда, вече изобщо не му беше до приказки. Което я устройваше, предвид обстоятелствата. Хората наминаваха през дома ѝ от време на време да споделят свои проблеми, лични, вероятно с мисълта, че понеже живее сама и рядко вижда хора, няма и на кого друг да каже. Може пък този Джими Молиноу да има проблеми с жена си.

— Знаеш ли какво разправят за твоя чай, Лельо? — мръщеше се над чашата, сякаш отговорът, който търсеше, беше някъде в нея.

— Какво разправят?

— Че заради него си такава дълголетница.

Минутите течаха, тишината тежеше и ги притискаше. Най-после той допи чая си и се намръщи на вкуса му, после върна чашата на масата.

— Благодаря, Лельо. — Уморено се изправи. — Най-добре да тръгвам. Приятно ми беше да си поговорим.

— Драго ми беше.

На вратата се поспря с ръка на рамката.

— Аз съм Джими — каза пак, — Джими Молиноу.

— Знам те кой си.

— За всеки случай — добави той. — Ако някой попита просто.

Събитията започнаха с посещението на Джими в къщата на Леля, откъдето беше предначертано да оставят объркана следа след себе си, като се започне с името. Нощта на Сечта и Звездите всъщност се състоеше от три нощи, разделени от два дни. Както при всяко подобно стечение на обстоятелствата, предопределено да се помни не само в непосредствена близост, но и много години след това, времето изглеждаше сгъстено. Всеобща грешка на припомнянето беше при разказа на събитията те да се предават наситено и свързано, като се започне с определянето на даден период от време. Този сезон. Тази година. Нощта на Сечта и Звездите.

Грешката се съпътстваше от факта, че събитията от нощта на шейсет и петия ден от лятото, когато започнаха и протекоха в поредица от отделни отрязъци, застъпващи се хронологично, тези отрязъци не бяха напълно осъзнавани като отделни от предходните и следващите ги. Събитията произтичаха навсякъде. Докато Стария Чоу ставаше от постелята, която споделяше със съпругата си Констанс, тласкан от тайнствена принуда да отиде до Склада, в другата част на Колонията Уолтър Фишър си мислеше да направи същото. Но фактът, че той беше прекалено пиян да се надигне от леглото и да надене ботушите си, забави посещението му в Склада, както и да открие какво лежи там, с двайсет и четири часа. Връзката между тези двама мъже беше, че и двамата видяха момичето, Момичето от Никъде, когато Домът посети призори Лечебницата; наистина не всеки, която я беше виждал, изживяваше подобно въздействие. Дейна Къртис беше от напълно неповлиялите се, както и Майкъл Фишър. Самото момиче не беше източник, а проводник, начин да се изживее определено усещане — усещането на изгубените души, — да навлезе в умовете в най-податливите места, а имаше и такива като Алиша, които никога никак нямаше да бъдат засегнати. Което не важеше за Сара Фишър и Питър Джаксън, които изпитваха по свой особен начин въздействието на момичето. Във всеки случай, на онези, които я бяха срещнали, повлия благотворно, макар и тревожно: миг на единение с техните многообичани мъртви.

Най-напред капитан Джими Молиноу се таеше отвън в сенките на къщата си в края на поляната. Още не беше се появил на пътеката, което предизвиква голямо смущение сред Стражата и доведе до припряното обявяване на заместник в лицето на племенника на Санжай, Йън, за временен Първи Капитан. Джими решаваше да иде или да не иде във Фара, да избие когото намери там и да изгаси прожекторите. Въпреки че подтикът за подобна гибел и последен акт да беше назрявал цял ден в него, доби ясна форма в съзнанието му едва след чашата чай в обвитата с пара кухня на Леля. А ако в този момент някой се беше сблъскал с него, докато стоеше там и му зададеше въпроса какво прави, той нямаше да може да му отговори. Нямаше да е в състояние да обясни желанието си, което сякаш едновременно идваше издълбоко в него и не беше съвсем негово. В къщата спяха дъщерите му, Алис и Ейвъри, както и съпругата му Карън. Докато бяха женени, се случваха периоди, в които Джими не обичаше Карън така, както се полагаше (беше тайно влюбен в Со Рамирез), но не се съмняваше в нейната любов, която изглеждаше безгранична, непоклатима и намерила физически израз в двете им дъщерички, които ѝ бяха одрали кожата. Алис беше на единайсет, а Ейвъри на девет. В нежните им погледи, миловидни сърцевидни лица и сладки меланхолични изражения — знаеше се, че и двете ревват и при най-малкия повод — Джими винаги усещаше успокояващата сила на историческото продължение и когато го налягаха черни чувства, както се случваше понякога и отвътре го изпълваше прилив на тъмнина, мисълта за дъщерите му неизменно го изтръгваше от мрака.

А ето че колкото повече стоеше там и се криеше в сенките, толкова по-силен ставаше подтикът да загаси прожекторите. Идеята беше напълно отделна и в разрез с представата за спящото му семейство. Усещаше се несвой, странен, сякаш зрителното му възприятие се беше повредило. Отдръпна се от къщата си и когато стигна до основата на Стената, разбра какво трябва да направи. Обзе го огромно облекчение, обля го като душ, докато качваше стълбата, свързана с Огнева платформа Девет. Огнева платформа Девет беше известна като пост за сам човек заради разположението си над прекъсвача, неравност в Стената, защитаваща енергохранилището, не се виждаше и от двете ѝ прилежащи платформи. Най-тежкият пост, най-самотният пост и Джими знаеше, че тази вечер там ще е Со Рамирез.

Макар завладелите я чувства тепърва щяха да придобиват по-ясна форма от неназован страх, Со прекара нощта в притеснения. Но смътните предчувствия за нередност бяха предизвикани от по-различни, насочени към нея обвинения: разочарованията започнаха с молбата да се оттегли от поста Първи Капитан. Още в часовете на разследването Со откри, че не става дума за развитие, което се отхвърля от всички — отговорностите вече взимаха своята дан и накрая щеше да се наложи да се оттегли. Но далеч не искаше това да се случи с уволнение. Прибра се вкъщи, седна в кухнята и плака цели два часа. На четирийсет и три години имаше само нощите на пътеката и спорадичното задължително споделяне на храненето с Корт, който беше изпълнен с добри намерения, но още преди хиляда години пропусна да ѝ каже подходящите думи. Нямаше друго, освен Стражата. Корт беше в конюшните, както винаги, за минута-две си пожела да е у дома, но по-добре че не беше, вероятно щеше да стои с безпомощен израз на лицето, без да понечи да я утеши. Подобни жестове изобщо не се вписваха в неговите маниери на изразяване. (Три мъртви бебета в нея — три! — а той и тогава да не намери подходящите думи. Но от случилото се минаха години.)

Друг освен себе си нямаше как да обвинява. Това беше най-лошото. Тези идиотски книги! Со ги получи при Подялбата, докато лениво се ровеше из кошовете, където Уолтър държеше предметите, дето никой не искаше. Всичко беше заради глупавите книги! Щом веднъж разгърна подвързията на една от тях — всъщност седна на пода и се зачете, прегънала крака под себе си като една от Малките, насядали в кръг — историята я погълна, тя потъна в нея. („Защо, щом не е господин Талбот Карвър“, възкликна Шарлийн Дьо Фльор, докато слизаше по стълбите в дългата си шумоляща бална рокля, с широко отворени очи, пълни с искрена тревога при вида на високия, широкоплещест мъж, изправен в коридора в прашните си панталони за езда, чийто плат гладко се изопваше върху мъжественото му тяло. „Какви са намеренията ви, след като идвате тук, когато баща ми не си е у дома?“, „Красавицата на бала“ от Джордана Миксън; Издателство „Пашънит“, Ървингтън, Ню Йорк, 2014.) От вътрешната страна на корицата имаше снимка: усмихната жена с разпилени кичури тъмна коса, полегнала на легло върху дантелени възглавници. Ръцете и шията ѝ бяха открити, на главата ѝ стърчеше малка, подобна на диск шапка, която не беше достатъчно голяма дори и от дъжд да пази.

Когато Уолтър Фишър се появи при коша, Со вече четеше трета глава. Гласът му така ѝ се натрапи, така се вряза в съпреживяванията ѝ от думите от страниците, че подскочи. Нещо интересно?, попита Уолтър, въпросително извил вежди. Изглеждаш вглъбена. Само заради теб, продължи Уолтър, мога да ти оставя целия кашон за една осма. Со трябваше да се пазари, така се правеше с Уолтър Фишър, цената никога не отговаряше на стойността, но в себе си тя вече беше платила цената. Добре, каза и вдигна кашона от пода. Договорихме се.

Любимата на офицера, Дъщеря на Юга, Невеста и заложница, Съпруг и за нея: за пръв път в живота си Со попадаше на подобни книги. Когато си представяше Времето Преди, тя го свързваше с машини — коли, двигатели, телевизори, кухненски печки и други вещи от метал и жици, които беше виждала в Банинг и чието предназначение ѝ беше неясно. Вероятно светът е бил изпълнен и с хора, всякакви хора, които са били заети с работата си и са живеели ден след ден. Но тъй като тези хора си бяха отишли, след себе си бяха оставили единствено направените от тях машини, за които тя мислеше. А ето че сред кориците тя се натъкна на свят, който не изглеждаше много по различен от нейния. Хората яздеха коне и отопляваха къщите си с дърва, осветяваха стаите със свещи и тези материални прилики я изненадаха, но също отвориха съзнанието ѝ към разказаното в тях: щастливи любовни истории. Имаше и секс, много секс, който не приличаше на секса, който познаваше с Корт. В книгите той беше изпълнен със страст, разгорещен, понякога се улавяше, че ѝ се иска да прелисти набързо страниците и да стигне до някоя от страстните сцени, но не го правеше, искаше да проточи очакването.

Изобщо не трябваше да взима книга на Стената, нощта, в която момичето се появи. Това беше голямата ѝ грешка. Со нямаше намерение да взима със себе си книга, цял ден я носи в торбата си с надеждата да намери някоя и друга свободна минута и беше забравила, че е там. Добре, може и да не беше забравила точно, но със сигурност намеренията ѝ бяха далеч от случилите се събития, мислеше да намине набързо през Оръжейната. Там остана сама, измъкна книгата и се зачете. Носеше Красавицата на Бала (вече я препрочиташе), а докато потъваше в разгръщащите се страници за втори път — как пламенната Шарлийн слиза по стъпалата и се натъква на безочливия и с гъсти мустаци Талбот Карвър, враг на баща ѝ, когото тя обича и мрази едновременно — Со мигом се оказа погълната от преживяването на удоволствието от първото откритие, усещане, подсилено от знанието, че Шарлийн и Талбот след всички колебания и препятствия накрая ще се открият един друг. Това им беше най-хубавото на историите в книгите: винаги завършваха щастливо.

Това си мислеше Со, когато двайсет и четири часа по-късно, свалена от поста Първи капитан, с все още скътана в торбата Красавицата на Бала (защо не можеше да остави проклетата книга у дома?), чу как по стълбата зад нея някой се изкачва, обърна се и видя Джими Молиноу, който се катереше към Огнева платформа Девет. Кой друг можеше да е, освен Джими? Сигурно е дошъл да злорадства или да се извинява, или някакво неловко съчетание от двете. Въпреки че не си падаше по приказките, помисли си Со горчиво.

— Джими? — каза. — Къде се губиш, мътните те взели?

Нощта беше наситена със сънища. В къщите и в бараките, в Убежището и Лечебницата сънищата шестваха из заспалите души от Първата колония, като поспираха тук и там като истински реещи се духове.

Някои, като Санжай Патал, имаха свой таен сън, който цял живот сънуват. Понякога знаят, че го сънуват, а друг път — не; сънят приличаше на подводна река, която течеше непрестанно, от време на време се появяваше на повърхността, закратко окъпваше дневните часове с присъствието си, сякаш протичат в два свята едновременно. Някои сънуваха жена в кухня, която вдишва дим. Други, като Полковника, сънуваха момиче, което е само̀ в мрака. Някои от тези сънища бяха кошмари, които Санжай не помнеше, дори не подозираше за тях, сънища, в които присъстваше ножът. Понякога сънят изобщо не приличаше на сън, а на самата действителност и захвърляше сънуващия отчаяно да се препъва в нощта.

Откъде се появяваха? Как се раждаха? Сънища ли бяха, или нещо повече — внушения от скрита реалност, невидим план на съществуване, който се разкриваше нощем? Защо приличаха на спомени, и то на спомените на някой друг? И защо тази нощ всички жители на Първата колония сякаш потънаха в света на този сънуващ?

В Убежището една от трите Джи, Малката Джейн Рамирез, дъщеря на Бел и Рей Рамирез — същия Рамирез, който изведнъж се оказа сам и ужасяващо самотен в електростанцията, притеснен от подтици на зла сила, които нито можеше да сдържа, нито да изрази и в този момент сам се пържеше на оградата, по която течеше ток — а Джейн сънуваше мечка. Тъкмо беше навършила четири години. За мечките знаеше само от книгите и приказките, които им разказваше Учителката, били огромни благи горски същества, чиито покрити с козина тела и мили лица криеха благотворна животинска мъдрост. Така беше и с мечката в съня, поне в началото. Джейн не беше виждала истинска мечка, но видя вирал. Тя беше една от Малките в Убежището, които всъщност видяха вирала Арло Уилсън с очите си. Надигаше се от леглото си, което беше в последната редица, най-далече от вратата — жадна беше и искаше да помоли Учителката за чаша вода, — когато виралът нахлу през прозореца сред трясък на стъкло, метал и дърво и направо скочи отгоре ѝ. Отначало го взе за човек, защото приличаше на човек, с човешки движения и присъствие. Но не носеше никакви дрехи и беше странен, особено очите и устата му, освен това светеше. Гледаше я с тъга — тъгата му приличаше на тъгата на мечка — и Джейн тъкмо щеше да го попита какво му е, защо свети така, когато чу крясък, обърна се и видя Учителката да тича към тях. Надвеси се над Джейн като облак, стискаше в протегната си ръка ножа, който носеше скрит в ножница под издутата си пола, вдигнала другата си ръка, за да го удари като с чук. После Джейн не видя какво се случи, падна на пода и запълзя, но чу тих вик, разкъсващ звук и глух удар от падане. Последваха още крясъци: Насам!, казваше някой. Вижте тук!, а после още викове, крясъци и бъркотия сред пораснали хора, сред майки и бащи, които влизаха и излизаха, а после Джейн се оказа пъхната в креватчето си и набързо преместена с останалите Малки на горния етаж от жена, която плачеше. (Чак после разбра, че тази жена е майка ѝ.)

Никой не им обясни тези смущаващи събития, нито пък Джейн сподели какво е видяла. Учителката я нямаше. Някои от Малките — Фани Чоу, Боуау Грийнбърг и Барт Фишър — шепнешком разправяха, че е мъртва. Но според Джейн Учителката не беше мъртва. Да си мъртъв означаваше да лежиш на пода и да си заспал завинаги, а жената, която видя да скача и полита във въздуха, ни най-малко не изглеждаше мъртва. Напротив — в онзи миг Учителката изглеждаше изумително, неимоверно жива, изпълнена с грациозност и сила, която Джейн за пръв път виждаше, цялата нощ по-късно все още беше възхитена и объркана. Нейното съществуване беше наситено и изпълнено със стегнати движения, място на ред, сигурност и тиха рутина. Имаше и разправии и неприятности, дни, в които Учителката изглеждаше нервна от началото до края, а общо взето светът, който познаваше Джейн, беше изпълнен с изначална нежност. Учителката беше източникът на това чувство, то се излъчваше от нея, грееше като майчинска топлина, както слънцето грееше и затопляше въздуха и земята. Сега, обаче, в обърканите часове след нощните събития Джейн разбираше, че е видяла нещо тайно за жената, която самопожертвувателно се беше грижила за всички тях.

И тогава Джейн разбра, че беше видяла какво е любов. Нищо друго, освен силата на любовта, не можеше да накара Учителката да се хвърли към очакващите я ръце на светещия мъж, чиято светлина излъчваше могъщество. Той беше принцът-мечок, дошъл да я отведе в своя замък в гората. Сигурно там беше сега Учителката и затова малките бяха преместени на по-горния етаж — за да я чакат. Когато се върнеше при тях, наистина като кралица на гората, те отново щяха да слязат долу в Голямата стая, да я посрещнат и да празнуват с нея.

Такива истории разказваше Джейн на себе си, докато спеше в стаята с още петнайсет други малки, които сънуваха различни сънища. В съня на Джейн, който започна като повторение на предишната нощ, тя скачаше на леглото си в Голямата стая, когато видя мечока да влиза. Този път той не влезе през прозореца, а през малката и отдалечена врата и изглеждаше по-различен от предишната нощ, дебел и рунтав като мечките в книгите, пристъпваше предпазливо и добродушно на четири лапи към нея. Когато стигна до леглото на Джейн, седна на задницата си и бавно се изправи, като откри мъхестото руно на широкото си гладко тумбаче, огромната си мечешка глава, влажните мечешки очи и огромните, дълги ръце. Гледката беше великолепна, странна и позната, като подарък, за който Джейн отдавна си знае, че ще получи, а сърчицето ѝ на четиригодишно момиченце заби от възхита пред това огромно и благородно същество. Мечокът постоя за миг така, поглъщаше я със замисленото си изражение, после ѝ каза, докато тя не спираше да скача щастливо, каза ѝ с плътен, мъжки глас от горския си дом: Здравей, мъничка Джейн. Аз съм господин Мечо. Дойдох да те изям.

Стори ѝ се смешно. Джейн почувства гъдел в коремчето си и се разсмя. Но мечокът не отвърна на смеха ѝ, а докато мигът се точеше, тя забеляза и някои плашещи белези у него: хищните му криви нокти от подобните му на ръкавици лапи, големите и силни челюсти, очите, които вече не гледаха нито мъдро, нито дружелюбно, ами с някакъв мрачен, непонятен смисъл. Къде бяха другите Малки? Защо Джейн беше сама в Голямата стая? Но тя не беше сама. Учителката също беше в съня, стоеше зад леглото. Изглеждаше както обикновено, но някак чертите на лицето ѝ бяха размазани, като че носеше маска от прозрачна тъкан. Хайде, Джейн, подкани я Учителката. Той вече изяде другите Малки. Бъди послушна, спри да скачаш, за да може господин Мечо да те изяде. — Не искам, отвърна Джейн и продължи да скача, понеже не искаше да я изядат, молбата ѝ изглеждаше повече глупава, отколкото страшна, но въпреки това. Не-искам-да-ме-изяжда. — Слушай ме, предупредително повиши глас Учителката. Моля те учтиво, Малка Джейн. Ще броя до три. — Не искам, повтори Джейн, като вложи цялата си убедителност в съпротивяващото се подскачане. Не искам. — Видя ли?, каза учителката и се обърна към мечока, който продължаваше стои прав до леглото. Учителката отчаяно вдигна бледите си ръце. Виждаш ли сега? Това трябва да търпя по цял ден. Стига му на човек да си изгуби ума. Добре, Джейн, каза тя, щом искаш така, така да е. Не казвай, че не съм те предупредила.

И тогава сънят претърпя последен, зловещ обрат и се превърна в кошмар. Учителката улови Джейн за ръце и насила я свали от леглото. Докато я вдигаше и прегръщаше, Джейн видя, че част от врата на учителката липсва, като отхапано парче от ябълка, а от него висяха някакви неща, сноп от висящи ленти и тръби, мокри, проблясващи и отблъскващи. Чак тогава Джейн разбра, че всички останали малки са изядени от господин Мечо, хапка по хапка по хапка, обаче той вече не беше господин Мечо, той беше светещия човек. Не искам, пищеше Джейн, Не искам! Но не можеше да се съпротивява, в безпомощен ужас наблюдаваше как първо глезена, а после коляното и накрая целият ѝ крак бяха погълнати от устата му, тъмна като пещера.

Сънищата издаваха най-различни тревоги, притеснения и предпочитания. Колкото сънуващи имаше, толкова бяха и сънищата. Глория Патал сънуваше огромно ято пчели, които покриваха тялото ѝ. С частица от съзнанието си разбираше, че пчелите са символи; всяка пчела, пъплеща по кожата ѝ, беше тревога, която носеше. Дребни тревоги, като тази, дали ще вали, или няма в деня, в който е намислила да работи навън, дали вдовицата на Радж, Мими, единствената ѝ истинска приятелка, ще ѝ се ядоса или не някой ден, в който нямаше да успее да я посети, но имаше и по-големи тревоги за Санжай и за Маусами. За тревогата си, че болката ниско на кръста ѝ и кашлицата, която понякога я събуждаше посред нощ, са предвестници на нещо по-сериозно. Сред тревогите бяха вплетени и страховете за изпълнената с мъка любов за всяко от бебетата, които не беше успяла да роди, и възелът от страх, който се стягаше всяка нощ у нея след Вечерния звънец, както и по-общата тревога, че тя — всички те — вероятно вече са мъртви, с късмета, който имаха. Невъзможно беше човек да не се замисля, даваше всичко от себе си, за да продължи напред (това беше казала Глория на дъщеря си, когато обяви намерението си да се омъжи за Гълън, докато плачеше неутешимо за Тео Джаксън; трябва да продължиш), но такива бяха фактите: някой ден прожекторите щяха да угаснат. Затова вероятно най-голямата тревога от всички беше, че един ден човек осъзнава как всички притеснения за живота му са се струпали в едно: желанието да спре да се тревожи.

Това бяха пчелите, бяха малки и големи тревоги, а в съня ѝ пъплеха по цялото ѝ тяло, по ръцете, краката, лицето, очите, дори в ушите. Сънят се свързваше с последния момент, в който съзнанието ѝ беше будно; безуспешно се беше мъчила да събуди съпруга си и беше избегнала въпросите на Джими, Йън, Бен и останалите, които го търсеха за съвет — въпросът с момчето Кейлъб трябваше да приключи. Противно на най-добрите си инстинкти Глория беше задрямала на масата в кухнята, с килната назад глава, отворена уста и слаби похърквания дълбоко в синусите ѝ. В съня всичко беше наистина — звукът от хъркането ѝ беше жуженето на пчелите — с единствена добавка рояка, който по неясни донякъде причини се оказа в кухнята и се настани върху нея като огромно одеяло. Изглеждаше ѝ нормално пчелите да се държат така; защо ли не успя да се защити от подобна възможност? Глория усещаше боцкането и дращенето от мъничките им пипала по кожата си, жужащия полъх от крилете им. Ако помръдне, знаеше тя, дори само да диша, означаваше да ги подтикне към смъртоносна ярост и едновременно жилене. Остана в това мъчително положение — в съня ставаше дума за застиналостта, — а когато чу стъпките на Санжай надолу по стълбата, присъствието му в стаята, последвано от безмълвното му излизане и хлопването на вратата, когато излезе от къщата, в съзнанието на Глория се надигна тих писък, който я събуди и заличи всичко случило се в него: събуди се забравила и за пчелите, и за Санжай.

В другата част на Колонията, обвит в облак от собствената си миризма, лежеше мъжът, когото познаваха като Елтън, фантаст от първия си миг на богато украсени и еротични преживявания, който сънуваше хубав сън. Този сън — сънят в сеното — беше любимият на Елтън, защото беше истински, взет от живота. Майкъл не му повярва, че наистина — и защо ли да му вярва, сам признаваше Елтън? — имаше време преди много години, когато двайсетгодишният младеж Елтън се наслаждаваше на ласките на непозната жена, която го беше избрала, или така му се струваше, защото неговата слепота гарантираше мълчанието му. Ако не знаеше коя е жената — а тя никога не му проговори, — нищо не можеше и да каже, което навежда на мисълта, че е била женена. Може да е искала дете и да е била омъжена за някой, който не може да има деца, или пък е търсила нещо различно в живота си. (В моментите на съжаление Елтън се чудеше дали не го е направила като предизвикателство.) Всъщност не беше важно, той се радваше на тези посещения, които бяха винаги нощни. Понякога се събуждаше направо в преживяването, отчетливите му усещания, че едва ли не реалността е породена от сън, към който по-късно ще се върне, ще изпълни с огън пустите нощи, които предстояха. В други случаи жената идваше при него, безмълвно го улавяше за ръка и го повеждаше нанякъде. Така се случи със съня със сеното, чието действие се развиваше в хамбара, заобиколен от цвилещи коне и сладкото, сухо ухание на трева, късно окосена от полето. Жената не говореше, единствените звуци, които чуваше от нея, бяха любовните, а те секваха много бързо, последвани от разтърсващо дихание и кичурите ѝ коса, които галеха страните му, докато тя се освобождаваше и безмълвно си тръгваше. Винаги сънуваше събитията, както се бяха случили, с всичките им осезателни измерения, чак до момента, в който лежи сам на пода в хамбара, завладян от желанието да беше видял жената, или пък само да беше чул да произнася името му, а по соления вкус на устните си разбираше, че плаче.

Но не и тази нощ. Тази нощ, малко преди края, тя се приведе над лицето му и прошепна в ухото му.

— Във Фара има някой, Елтън.

В Лечебницата Сара Фишър не спеше, но момичето изглеждаше заспало. Седеше на едно от празните легла и се чувстваше бодра, почти болезнено будна. Сара наблюдаваше как очите на момичето се движат под клепачите ѝ, сякаш погледът ѝ обхожда невидим пейзаж. Сара почти беше убедила Дейл да си държи устата затворена с обещанието, че на сутринта ще каже на Дома, но засега момичето се нуждаеше от сън. Като потвърждение на думите ѝ точно това направи и момичето, сви се на леглото по своя отбранителен начин, докато Сара я наблюдаваше и се чудеше що за предмет имаше във врата ѝ, какво бе открил Майкъл и защо, докато наблюдаваше момичето, Сара си мислеше, че то сънува сняг.

Имаше и други, не много, които не спяха. Нощта беше жива с будни души. Гълън Строс будуваше, стоеше на поста си на северната стена — Огнева платформа Десет, — примижал на светлината от прожекторите, Гълън си казваше за стотен път този ден, че не е пълен идиот. Нуждата да го каже — всъщност се беше уловил да мърмори думите под носа си, — естествено, означаваше, че е тъкмо такъв. Дори той го знаеше. Идиот беше. Идиот беше, защото беше повярвал, че ще накара Маусами да го обикне, така както той я обичаше. Идиот беше, защото се беше оженил за нея, докато всички знаеха, че е влюбена в Тео Джаксън. Идиот беше, защото когато му съобщи за бебето и набързо каза на колко месеца е, той преглътна гордостта си и лепна идиотска усмивка на лицето си с думите: Бебе. Божичко. Каква изненада.

Съвършено ясно му беше чие е бебето. Един от гаечните ключове, Фин Даръл, му разказа за нощта в електростанцията. Събудил се Фин да пусне една вода и чул шум от складовите помещения, отишъл да погледне. Вратата била затворена, обясни му Фин, но не се налага да я отваряш, за да разбереш какво се случва от другата страна. Фин беше от онези, които малко прекаляваха с удоволствието да донася на човек новините, които според него непременно трябва да научи. От начина, по който му разказваше, Гълън се досети, че е стоял до вратата доста по-дълго от необходимото. Майко мила, каза Фин, ама тя винаги ли е толкова шумна?

Проклет да е Фин Даръл. Проклет да е Тео Джаксън.

И въпреки това, закратко Гълън се залъгваше с надеждата, че може би бебето ще подобри отношенията им. Глупава идея, но му се въртеше в ума. Естествено, бебето ги накара да спорят повече. Ако Тео се беше върнал от пътуването до равнината, вероятно двамата веднага щяха да му съобщят. Гълън направо си представяше сцената. Съжаляваме, Гълън. Трябваше да ти кажем. Това… просто се случи. Унизително щеше да е, но поне да приключи. При сегашното положение се налагаше двамата с Маус да живеят с тази лъжа помежду си. Накрая дори можеше да започнат да се презират, ако вече не се презираха.

Такива мисли му се въртяха в главата преди идването на още по-страшната сутрин, когато щеше да се наложи да слезе на кон до електростанцията. Заповедта дойде от Йън, въпреки че Гълън имаше чувството, че идеята не е негова, че е дошла от друг — Джими, вероятно, или Санжай. Можел да вземе само един вестител със себе си. Тук им трябваха хора. Затвори се и изчакай следващия екип за смяна, бяха думите на Йън, най-много три дни. Става ли, Гълън? Ще се справиш ли? Естествено, беше казал, че ще се справи, няма проблеми. Дори се беше почувствал поласкан. Но часовете течаха, а той започна да съжалява за прибързаната си услужливост. Само няколко пъти беше слизал от планината и беше ужасно — всичките онези пусти сгради и кости, съсухрени в колите си, — но не те бяха най-лошото, съвсем не. Лошото беше, че Гълън се страхуваше. Вече съвсем се беше изплашил, дните минаваха, а светът, който го заобикаляше, продължаваше бавното си, неясно разпадане. Хората всъщност не знаеха колко зле е зрението му, дори Маус не знаеше. Известно им беше, но не подозираха до каква степен с всеки ден се влошава. Стигнало се беше до там, че зрителното му поле се сви до два метра, всичко извън тях бързо се стопяваше в мъглива пустота, изпълнена с мяркащи се силуети, безформени цветове и сияния от светлина. Пробва какви ли не очила от Склада, но нищо не помогна, само си докарваше главоболие, което разсичаше слепоочието му като нож, затова отдавна престана да опитва. Добре се ориентираше по гласовете и в общи линии можеше да обърне лице в правилната посока, но пропускаше много неща и знаеше, че в очите на другите изглеждаше бавен и глупав, а той не беше. Само ослепяваше.

И ето го сега Втори капитан от Стражата, който слиза на коня си от планината на сутринта, за да осигури охрана на станцията. Пътуване, което след случилото се на Зандер и Арло доста приличаше на самоубийство на Гълън Строс. Надяваше се да може да поговори с Джими, да го накара да поразмисли, но досега Джими никакъв го нямаше.

И като се замисли човек, къде беше Джими? И Со никаква я нямаше, както и Дейна. Сега, когато Арло и Тео ги нямаше, а Алиша беше изхвърлена за постоянно от Стражата, Дейна излизаше от ямите и идваше да охранява Стената като всички. Гълън се разбираше с Дейна и фактът, че тя вече е член на Дома, размишляваше той, може пък да ѝ дава някакво влияние върху Джими. Може би двамата трябваше да обсъдят цялата тази работа с пътуването до станцията. Со беше на Девета, Дейна на Осма. Ако побързаше, Гълън можеше да се върне на поста си до няколко минути. Не чуваше ли нещо — гласове наблизо, въпреки че нощем шумовете бяха по-различими, — това не беше ли Со Рамирез? А другият глас на беше ли на Джими? Ако Гълън успееше да склони Дейна, сигурно няколко думи щяха да са достатъчни да накарат Джими да размисли по-разумно. Да накара Со или Дейна да кажат: Хубаво, аз мога да сляза до станцията. Не разбирам, защо изборът е паднал на Гълън?

Гълън размишлява две минути, после взе арбалета си и заслиза от стената.

По същото време, скрити в кабината на камион на ФАИС, Питър и Алиша играеха на карти. Светлината беше накъсана и играта вървеше объркано. Двамата отдавна бяха спрели да се интересуват кой печели, ако изобщо ги е било грижа. Питър се опитваше да реши дали да разкаже на Алиша за случилото се в Лечебницата, гласът, който чу в ума си, но с всяка изминала минута изглеждаше все по-трудно да си представи как ѝ го разказва, дори на него му беше трудно да намери обяснение. Чул беше думи в главата си. Майка му тъгувала по него. Сигурно съм сънувал, говореше си, а когато Алиша наруши хода на мислите му с нетърпеливо вдигане на картите, той само поклати глава. Нищо няма, отвърна ѝ. Твой ред е, играй.

В един и половина по дневника на Стражата будуваше и Сам Чоу. Сам за нищо друго не копнееше така, както за удобството на леглото и страстните ръце на жена си. Но Санди спеше в Убежището — доброволно предложила да замести Ейприл, докато не открият кой да е за постоянно — той страдаше от нарушаването на обичайния ритъм, заради което се взираше в тавана. Мъчеше го и чувство, което след преминаване на деня в нощ той разпозна като объркване. Тази странна работа при затвора: не можеше точно да я обясни. Разгорещил се беше, наистина вярваше, че трябва да се направи нещо. Но междувременно и след посещението в Убежището при децата си — за които нямаше нищо по-страшно от уплахата — Сам откри, че отношението му към Кейлъб е претърпяло значителна промяна. Все пак Кейлъб си беше дете, а сега Сам разбираше, че прокуждането на момчето едва ли ще е от полза. Чувстваше вина, че е манипулирал Бел така, както го беше направил — Рей беше долу в станцията, жената сигурно си е загубила ума от тревога — и въпреки това изглежда отношенията му с Алиша не бяха съсипани, тя самата беше луда колкото си иска, но Сам трябваше да признае, че при създалите се обстоятелства с онзи глупак Майло, който го подстрекаваше, беше добре, че тя се оказа там. Кой знае докъде щеше да се стигне, ако я нямаше. Когато Сам говори по-късно с Майло, в продължение на разговорите през деня, повечето за това, че ако Домът нищо не предприеме, те сами ще се заемат да прокудят клетото дете и изказа предположението, че няма да е зле да премислят положението, да видят как ще изглеждат на утрото нещата, след като хубаво са си починали. Майло му отвърна с поглед, изпълнен с неприкрито облекчение. Добре, отвърна Майло Даръл. Може и да си прав. Да видим утре на какво мнение ще сме.

Затова сега на Сам му беше хем малко неприятно за случилото се по-рано, хем се чувстваше малко объркан, защото му беше неприсъщо така да избухва. Изобщо не му беше в природата. За секунда пред затвора наистина повярва, че все някой трябва да плати. Сякаш нямаше значение, че става дума за беззащитно дете, което сигурно на пътеката си е въобразило, че някой му е казал да отвори вратата. А най-изумителното беше, че през цялото време Сам не беше се замислял много, дори изобщо, за момичето, Бродницата, причината за всичко случило се. Докато наблюдаваше как светлините от прожекторите си играят по стряхата и по лицето му, Сам се чудеше защо е станало така. Боже мой, мислеше си, след всичките тези години, Бродник. И не просто Бродник, ами младо момиче. Сам не беше от онези, които продължаваха да вярват, че Армията ще дойде. Човек трябва да е много глупав да го вярва след изминалите години, но едно момиче означаваше много. Означаваше, че все още има живи хора някъде. Може би цял куп живи хора. Сам се размисли над хрумването и странно… но то му се стори неприятно. Не можеше точно да определи причината, освен че споменаването на момичето, Момичето от Никъде му се струваше като парче, което никъде не пасва. Ами ако всички онези други оцелели изникнат от нищото? Ами ако тя беше първата от цяла нова вълна от Бродници, които търсят сигурност под прожекторите? Храната и горивото стигаха само за тях. Вероятно в по-ранните дни сигурно щеше да изглежда прекалено жестоко да прогонят Бродниците. Но сега не стояха ли някак по-различно нещата? След толкова години? Бяха постигнали някакво равновесие, нали? Защото всъщност Сам Чоу харесваше живота си. Не беше от терзаещите се, от измъчващите се, от онези, които таят черни мисли. Познаваше такива хора — например Майло — и не виждаше смисъл в това. Ужасни неща, разбира се, можеха и да се случат, но също беше истина и че междувременно той имаше своето легло и къщата си, съпругата и децата си, имаха какво да ядат и какво да облекат, а прожекторите ги пазеха, не стигаше ли това? Колкото повече се размисляше Сам, толкова повече му просветваше, че не Кейлъб е проблемът, който трябва да се разреши. Момичето беше. Затова може би на сутринта това щеше да каже на Майло. Трябва да се направи нещо с Момичето от Никъде.

Будуваше и Майкъл Фишър. За Майкъл сънят си беше загуба на време. Просто проявление на неоправданите претенции на тялото над разума, колкото до сънищата, ако изобщо си правеше труд да ги запомни, до един изглеждаха преработени версии на будното му състояние — пълни с електрически вериги, прекъсвачи и релета, хиляди проблеми за разрешаване, а той се събуждаше не толкова възстановен, колкото грубо изстрелян напред във времето, без никакви видими резултати от изгубените часове.

Но случаят тази нощ беше различен. Тази вечер Майкъл Фишър будуваше както винаги в живота си. Съдържанието на чипа се беше отворило в главния компютър — истинска лавина от данни — и беше буквално запис на света. Това ново прозрение провокира риска, на който сега се подлагаше Майкъл, като издигаше антена над Стената. Започна с покрива на Фара, като привърза двайсетметрова бобина от осем навивки неизолирана медна жица към антената, натъпкана от тях в комина още преди месеци. Още две бобини му трябваха до основата на Стената. Това беше наличната мед. За останалото реши да използва неизолиран високоволтов кабел, който трябваше да оголи на ръка. Номерът сега беше да се промъкне до върха на Стената без Стражата да го забележи. Измъкнал беше още две бобини от навеса и стоеше под сянката на една от поддържащите подпори. Преценяваше възможностите. Най-близката стълба, на двайсет метра вляво от него, водеше право до Девета платформа. Нямаше как да я премине незабелязан. Имаше втора стълба, разположена по средата на Платформи Осем и Седем, които бяха идеални, стига да ги нямаше вестителите, които понякога ги използваха за пряк път между Седем и Десет и по които почти никой не минаваше. Само че нямаше достатъчно кабел, за да стигне до тях.

Така единствената му възможност оставаше вляво. Трябваше да качи една бобина по далечната стълба, да се спусне по пътеката, докато не провисне над предпазителя, да провеси надолу края на жицата, да я спусне до долу и отново да слезе, за да свърже двете жици. Всичко това без никой да го види.

Майкъл коленичи на земята, взе ножа си от старата платнена раница, която използваше като чанта за инструменти, и се залови за работа, опъваше кабела от бобината и махаше изолацията върху жицата. В същото време се ослушваше за стъпки над главата си, което щеше да означава, че отгоре минава вестител. Докато оголи жицата и отново я намотае на бобината, чу над главата му да минават на два пъти вестители. Разбра, че разполага с няколко минути, преди да мине следващият. Сложи всичко в раницата и се втурна към стълбата, пое дълбоко дъх и се заизкачва.

За Майкъл височините от край време представляваха проблем, не приличаха на седенето на стол — факт, който в изпълненото си с решимост състояние не премисли добре и когато стигна до върха на стълбата след изкачване от двайсет метра, което му се стори десет пъти по-голямо, започна да се съмнява в здравия смисъл на цялото начинание. Сърцето му биеше лудо от страх, крайниците му бяха като от желе. Да се спусне на пътеката, която представляваше открита решетка, опъната над бездна, изискваше да напрегне цялата си воля. Очите му започваха да щипят от пот, докато се изтегляше от последния напречник, плъзгайки се по корем към решетката. Под блясъка на прожекторите и без обичайните отправни точки като небе и земя за ориентир всичко му се струваше по-грамадно и по-близо, ярко и наситено. Поне никой не го видя. Предпазливо вдигна лице: на сто метра вляво Осма платформа изглеждаше пуста, нямаше Страж на поста. Защо беше така, Майкъл нямаше представа, но го прие като насърчителен знак. Ако действа бързо, може да се върне във Фара, преди някой да научи.

Насочи се надолу по пътеката и когато стигна до мястото, вече се чувстваше по-добре, много по-добре. Страхът му понамаля, заместен от засилващата се вяра във възможния успех. Щеше да се получи. Коленичи на пътеката и измъкна от раницата си макарата с жица от титанова сплав. Самата сплав щеше да се превърне в помощен проводник и да добави своите електромагнитни свойства към тези на жицата. Всъщност Майкъл превръщаше целия периметър в гигантска антена. С гаечен ключ разхлаби един от болтовете, които прикрепяха платформата на пътеката към рамката, изви оголената жица в примка и я затегна около болта. После пусна бобината долу на земята, напрегнал слух за тихото тупване при удара.

Ейми, помисли си той. Можеше ли някому и през ум да му мине, че Момичето от Никъде ще носи името Ейми?

Само дето Майкъл не знаеше, че Осма огнева платформа стои пуста без Страж на пост, защото Дейна Къртис, Първи капитан и член на Дома, вече лежи мъртва в основата на Стената. Джими я уби веднага, след като уби и Со Рамирез. Всъщност не искаше да убива, искаше само да ѝ каже нещо. Сбогом? Прости ми? Винаги съм те обичал? Но едното беше довело до другото по странен и неизбежен начин в тази нощ, Нощта на Сечта и Звездите, и сега тримата вече ги нямаше.

От другата страна приближаваше Гълън Строс, станал свидетел на случилото се. Видя го като през обратния край на телескоп: далечно размазване на цвят и движение, далеч извън границите на полезрението му. Ако някой друг стоеше на Десета платформа онази нощ, някой със здраво зрение, който не ослепяваше от остра глаукома като Гълън Строс, щеше да има по-ясна картина за станалото. Така, както се случиха, събитията на Девета платформа щяха завинаги да останат обвити в загадка, освен за преките участници в тях, но дори те не ги разбраха напълно.

Случи се следното:

Стражът Со Рамирез, все още погълната от събитията в Красавицата на Бала и най-вече от сцената с движещата се каляска по време на гръмотевична буря, така живо описана, че Со буквално я помнеше дума по дума (Когато небесата се отвориха, Талбот сграбчи Шарлийн в силните си ръце, устните му се нахвърлиха върху нейните с изгаряща страст, пръстите му откриха копринената извивка на гръдта ѝ, през нея преминаха вълни от плам…), обърна се и видя Джими, застанал на платформата. Първото ѝ впечатление, което се насложи върху рязкото раздразнение у нея (задето я е прекъснал, закъснял бе), беше за нещо нередно. Той не прилича на себе си, помисли си тя. Това не е Джими, когото познавам. Той постоя за миг със странно отпуснато тяло, очите му объркано примижаваха на светлината от прожекторите. Приличаше на човек, дошъл да съобщи нещо, но забравил какво. Со си помисли, че знае какво е това неизречено изявление — от известно време имаше чувството, че според Джими са нещо повече от приятели — и при други обстоятелства тя може би щеше да е доволна да го чуе. Но не сега. Не тази нощ, на Девета огнева платформа.

— Очите ѝ — нечуто каза той, сякаш говореше на себе си. — Поне си помислих, че са очите ѝ.

Со се приближи към него. Лицето му беше извърнато, сякаш не можеше да се насили да я погледне.

— Джими? Чии очи?

Не ѝ отговори. Едната му ръка се протегна към подгъва на пуловера му и го заопипва като притеснен хлапак.

— Ти не го ли усещаш, Со?

— Джими, за какво говориш?

Запримигва. Едри, блестящи сълзи се затъркаляха по страните му.

— Всички са изпълнени с такава шибана тъга.

Нещо ставаше с него. Со разбра. Нещо лошо. Изведнъж Джими рязко издърпа пуловера над главата си и го запрати над ръба на платформата. Гърдите му бяха облени в пот, която блестеше на прожекторите.

— Тези дрехи — изръмжа той. — Не мога да ги търпя.

Оставила беше арбалета си до насипа. Извърна се да го вземе, но закъсня. Джими я улови в гръб, ръцете му минаха под нейните и обвиха тила ѝ с рязко движение, нещо прещрака в гърлото ѝ и тялото ѝ вече го нямаше, тялото ѝ си беше отишло, вече не съществуваше. Опита се да извика, но не излезе звук, пред очите ѝ се завъртяха звезди, като късчета сребро. (О. Талбот, простена Шарлийн, когато той се раздвижи до нея, мъжеството му беше сладко нахлуване, което вече не можеше да отхвърля, о, Талбот, да, нека да сложим край на тази абсурдна игра…) Тя знаеше, че към нея идва някой, чу шум от стъпки по пътеката, където лежеше безпомощна, а после изстрел от арбалет и приглушен, сподавен вик. Вече се носеше във въздуха, Джими я вдигаше, щеше да я хвърли от Стената. Искаше ѝ се да е живяла различен живот, но имаше само този и не искаше той да свърши така, а ето че падаше надолу, надолу, надолу.

Падна на земята все още жива. Времето беше забавило хода си, беше се обърнало и започнало отначало. Светлините сияеха в очите ѝ, в устата ѝ имаше кръв. Горе видя Джими да стои на ръба на мрежите, гол и блестящ, а после и него вече го нямаше.

В сетния ѝ миг, преди да се стопи и последната мисъл, чу гласа на вестителя Кип Даръл, който крещеше от насипа високо горе:

— Следа, появи се следа! Мамка му, навсякъде са!

Кип крещеше в мрака.

Всички прожектори бяха угаснали.

Трийсет и шест

Свикаха събранието по пладне, под надвисналото от дъжд небе, от което нямаше да завали. Всички души се събраха на Слънчевото място, където бяха изнесли дългата маса от Убежището. Пред събранието седяха само двамина: Уолтър Фишър и Йън Патал. Както винаги, Уолтър изглеждаше разчорлен, с проскубана мазна коса, възпалени очи и лекьосани дрехи, които сигурно носеше от цял сезон. В този миг той изпълняваше ролята на Глава на Дома, или на останките от него, помисли си Питър, още един от безутешните факти на деня.

Йън изглеждаше далеч по-добре, но и той след нощните събития му се видя неуверен, несигурен и с мъка въвеждаше ред сред присъстващите. За Питър ролята му беше неясна. Дали седеше там като един от Патал, или като Първи капитан? Тази тревога беше незначителна, твърде техническа, за да се притесняват. За сега Йън даваше разпорежданията.

Застанал в края до Алиша, Питър огледа насъбралите се хора. Леля не се виждаше никъде, но това не го изненадваше. От години не беше присъствала на общо събрание на Дома. Направи му впечатление и липсата на Майкъл, който се беше върнал във Фара, и на Сара, която все още беше в Лечебницата. Видя Глория близо до първите редици, но Санжай го нямаше. Местонахождението му, както и това на Стария Чоу, пораждаха много слухове, тревожна мълва се носеше сред хората, които нямаха представа какво се е случило с тях. Засега той знаеше, че е само притеснение. Всеобщата паника тепърва щеше да завладее хората. Питър виждаше, че е въпрос на време. Отново щеше да дойде нощ.

Другите лица, които видя и които би искал да не вижда, бяха хората, загубили близки: любим, дете или родител при нападението. Сред тях бяха Корт Рамирез, Ръсел Къртис, съпругът на Дейна, който стоеше с вцепенените си дъщери Ели и Кет; Карън Молиноу с двете си дъщери, Алис и Ейвъри по чиито лица се виждаше скръбта; Майло и Пени Даръл, чийто син Кип, вестител, едва петнайсетгодишен, беше най-младият от жертвите; Ход и Лайза Грийнбърг, родителите на Съни; Ади Филипс и Трейси Строс, която изглеждаше остаряла с десет години за една нощ, изгубила цялата си жизнерадост; Констанс Чоу, съпругата на Стария Чоу, която свирепо притискаше дъщеря им Дарла до себе си, сякаш и нея можеше да изпусне. Това бяха скърбящите оцелели, които стояха заедно като едно цяло, голямата им загуба ги свързваше здраво, но ги и отделяше от останалите, като магнетична сила, която едновременно привлича и отблъсква. Към тях явно бяха насочени думите на Йън, когато множеството загуби търпение да се установи ред на събранието.

Йън започна с изреждане на фактите, които вече бяха известни на Питър, или поне повечето. Малко след полунощ, по необясними причини, прожекторите бяха угаснали. Това явно беше резултат от токов удар, засегнал главния прекъсвач. Единственият човек във Фара по време на инцидента бил Елтън, който е спял в задните помещения; дежурният инженер Майкъл Фишър за кратко излязъл, за да нагласи ръчно един от отдушниците на батериите, и оставил контролното табло без наблюдение. За това, увери събралите се Йън, Майкъл не носеше вина, напълно в реда на нещата било да излезе от Фара, за да осигури вентилация на батериите; Майкъл не е имало как да предвиди удара, който задействал прекъсвача. Всички казваха, че прожекторите са угаснали за най-много три минути — толкова му е било необходимо на Майкъл да се втурне обратно към Фара и да възстанови системата, — но в този кратък интервал Стената беше нападната. Последният рапорт бил за многобройно ято, струпало се до огневата линия. Докато възстановят електричеството, били обсебени трима души: Джими Молиноу, Со Рамирез и Дейна Джаксън. Забелязани били в основата на Стената, а труповете били отмъкнати.

Това беше първата вълна на нападение. Виждаше се, че на Йън му е трудно да запази самообладание, докато изреждаше събитията. Въпреки че първото многобройно ято било разпръснато, второ ято от трима се появило от юг и предприело нападение на Стената близо до Шеста платформа, същата платформа, на която шестнайсет дни по-рано Арло Уилсън уби огромната женска с особения кичур коса. Процепът, който явно ѝ е позволил да се изкачи, след това беше запълнен, затова тримата не успели да намерят опорна точка; но изглежда и не търсели такава. В това време Стражата била обхваната от хаос, всички се насочили към Шеста платформа, под дъжд от стрели тримата вирали не спирали да опитват да се качат; междувременно останалата без наблюдение Девета платформа също била атакувана от ято от трима — вероятно част от по-голямото ято, което се разделило на две; а може и съвсем различно ято да е действало. Виралите успели да се качат на Стената.

Втурнали се надолу по пътеката.

Стигнало се до стълкновения. Няма по подходяща дума. Преди да отблъснат ятото, загинали трима от Стражата: Гар Филипс, Ейдън Строс и Кип Даръл, вестителят, който първи подал сигнал за струпването на ятото при огневата линия. Четвъртата, Съни Грийнбърг, която напуснала поста си при затвора, за да участва в схватката, беше изчезнала и обявена за изгубена. Сред липсващите — тук Йън спря със силно разстроен вид — беше и Стария Чоу. Констанс се събудила рано призори и видяла, че го няма, оттогава никой не го беше виждал. Затова изглеждаше вероятно, макар да нямаше пряко доказателство за това, че е излязъл от къщата посред нощ, за да отиде на Стената, и е бил обсебен с останалите. Нито един вирал не бил убит.

Това е, каза Йън. Това знаем.

Нещо се случваше, помисли си Питър. Множеството също го чувстваше. Никой никога не беше преживявал такова нападение, толкова тактически подготвено. Най-близката аналогия беше Тъмната нощ, но дори тогава виралите не бяха дали доказателство за организирано нападение. Щом прожекторите угаснаха, Питър и Алиша хукнаха от паркинга за камиони към Стената, за да се бият с останалите, но Йън нареди двамата да останат при Убежището, което в объркването остана без защита. Затова чутото и видяното от тях се смекчаваше от разстоянието и само го влошаваше. Той трябваше да е там, знаеше го. Трябваше да е на Стената.

Глас разсече шушукането на тълпата:

— Какво става с електростанцията?

Говореше Майло Даръл, който държеше до себе си своята съпруга, Пени.

— Доколкото знаем, все още е в безопасност, Майло — каза Йън. — Майкъл твърди, че подава електричество.

— Но ти каза, че е имало токов удар! Някой трябва да слезе до там и да я провери. И къде е Санжай, по дяволите?

Йън се подвоуми.

— Щях да стигна и до това, Майло. Санжай се е разболял. Засега Уолтър изпълнява ролята на Глава.

— Уолтър? Ти шегуваш ли се?

Уолтър сякаш се съсредоточи, стегна се на мястото си и вдигна замаяното си лице към събранието.

— Почакайте една проклета минута…

Но Майло отново се намеси.

— Уолтър е пиян — извиси той глас, все по-дързък. — Пияница и измамник е той. Кой не го знае? Кой всъщност дава разпореждания тук, Йън? Ти ли? Защото, както аз го преценявам, няма никой. Казвам да отвориш Оръжейната и нека всеки, който иска да стои на пост на Стената, да го направи. И някой веднага да слезе до станцията.

През насъбралите се премина мълва на одобрение. Какво се опитваше да направи Майло?, запита се Питър. Да вдигне бунт? Погледна към Алиша, която настоятелно се взираше в Майло, напрегнала тяло и с отпуснати ръце. Цялата нащрек.

— Прощавай, приятел — каза Йън, — но сега не е моментът да се перчиш. Нека Стражата да се справи с проблема.

Майло изобщо не му обърна внимание. Обърна се към събранието.

— Чухте го. Йън каза, че били организирани. Може пък и ние да трябва да се организираме. Щом Стражата няма да направи нищо, аз казвам, че трябва.

— По дяволите, Майло. Я по-полека. Хората са уплашени, а ти наливаш масло в огъня.

Думите бяха на Сам Чоу, който пристъпи напред, преди да продължи:

— Хората трябва да се страхуват. Кейлъб пусна вътре момичето, а сега какво: единайсет са мъртви, нали? Тя е причината за това!

— Не знаем дали е така, Сам.

— Аз знам. Знаят го и всички други. Кейлъб и момичето, оттам започна всичко. Според мен трябва най-напред да се справим с тях.

Тогава Питър започна да чува гласове, които се надигаха тук и там: момичето, момичето, хората казваха: Има право. Заради момичето е.

— И какво точно искате да сторим по този въпрос?

— Какво аз искам вие да сторите? — повтори Сам. — Каквото трябваше да направите вече. Да се прокудят — обърна се към насъбралите си. — Всички да ме слушат! Стражата няма да го направи, но аз ще го направя. Арбалетите не могат да ни защитят, не и от тази напаст. Казвам да ги прокудим!

И след тези думи отекна първият вик от тълпата, после и друг и друг, вече бяха цял хор:

— Да ги прокудим! Да ги прокудим! Да ги прокудим!

Питър си помисли, че страховете, събирани цял един живот, изведнъж се отприщиха. Там горе Йън размахваше ръце и умоляваше за тишина. Ситуацията беше на косъм от проявите на жестокост, на някакви ужасни действия. Нищо не можеше да ги спре; призивите за ред бяха пренебрегнати.

Тогава разбра: трябваше да махне момичето оттам. А също и Кейлъб, чиято съдба вече беше свързана с нейната. Но къде можеха да отидат? Кое място беше сигурно за тях?

Обърна се към Алиша и видя, че я няма.

После я съзря. Проправяше си път през гневната тълпа. С пъргав скок тя се качи на масата и се обърна към събранието.

— Всички! — викна тя. — Слушайте ме!

Питър усети как тълпата настръхна. По вените му плъзна нов страх. Лиш, помисли си, какви ги вършиш?

— Не тя е причината да дойдат виралите — каза Алиша. — Аз съм.

Сам ревна към нея:

— Слизай от там, Лиш! Не става дума за теб.

— Всички ме чуйте. Аз съм виновна. Те не искат момичето, искат мен. Аз запалих библиотеката. Тогава започна всичко. Библиотеката беше гнездо, а аз ги доведох тук. Ако ще прокуждате някого, мен трябва да прокудите. Аз съм причината хората да измират.

Първи тръгна Майло, мушна се към масата. Дали се опитваше да пипне Алиша, или не, Йън, или дори Уолтър не разбраха, но изведнъж се надигна жестокост като вълна, която изригна и връхлетя, множеството се люшна напред, мъгливо координирана маса, движена от само себе си. Пометоха масата. Питър видя Алиша да отстъпва, обградена от тълпата. Хората викаха, крещяха. Онези, които бяха с деца, се опитваха да ги издърпат оттам, докато други се мъчеха само да се доберат до предната линия. Питър искаше само да се добере до Алиша. Но колкото и да се мъчеше да си проправи път, толкова по-приклещен се оказваше от натиска на телата. Усети, че краката му се оплитат, че стъпва върху някого, а когато пристъпи напред, видя и върху кого: Джейкъб Къртис. Момчето беше паднало на колене и прикриваше главата си с ръце от тъпчещите го крака. Краката блъскаха и прескачаха широкия гръб на момчето. То пълзеше на колене и продължаваше напред през ръце и крака, като плувец през море от хора, отблъскваше тела. Удари го нещо, удар в тила, като с юмрук, пред погледа му всичко лумна, залюля се, юмрукът му здраво се сблъска с брадатото, с гъсти вежди лице, което чак по-късно разбра, че е на Ход Грийнбърг, бащата на Съни Грийнбърг. Вече беше в предните редици на тълпата. Алиша лежеше на земята, трудно забележима сред тълпата, която я заобикаляше. Като Джейкъб обгръщаше главата си с ръце, свила се на топка, докато безброй ръце настървено я удряха.

Питър измъкна ножа, без дори да се замисли.

Никога нямаше да разбере какво щеше да последва. Откъм портите тичешком дойдоха силуети: Стражата. Бен и Гълън с арбалети в ръце. Дейл Ливайн, Вивиан Чоу, Холис Уилсън и останалите. С извадени оръжия набързо застанаха в бойна готовност около масата и тълпата, присъствието им начаса накараха останалите да отстъпят.

— Прибирайте се по домовете си! — извика Йън. От косата му течеше кръв, стичаше се по лицето и яката на пуловера му. Страните му пламтяха от гняв, на светли петна по устните му имаше слюнка. Размаха арбалета си към тълпата, сякаш решаваше по кого да стреля най-напред.

— Домът е разпуснат! Обявявам военно положение! Въвежда се полицейски час!

Всички притихнаха предпазливо. Тълпата се отдръпна и освободи пространството около Алиша. Когато Питър падна на колене до нея, тя извърна изцапаното си с пръст лице към него, от тревога бялото на очите ѝ изглеждаше огромно.

Произнесе една-единствена дума:

— Върви.

Изправи се и се сля с тълпата, от която някои бяха прави, а други лежаха на земята. Неколцина от падналите се изправяха на крака. Всички бяха покрити с прах. Питър осъзна, че устата му е пълна с прах. Уолтър Фишър седеше до прекатурената маса, стиснал главата си. Сам и Майло не се виждаха никакви.

Двама от Стражите, Гълън и Холис, излязоха напред и вдигнаха Алиша. Тя не се възпротиви, когато Йън ѝ взе ножовете. Питър знаеше, че е ранена, но не знаеше къде. Тялото ѝ изглеждаше хем сковано, хем стегнато, сякаш сдържаше болката. На бузата ѝ имаше кърваво петно и друго на лакътя. Плитката ѝ беше раздърпана, от раздрания ръкав на пуловера ѝ висяха нишки. Йън и Гълън я държаха от двете страни, като затворник. Едва тогава Питър разбра, че като беше предизвикала гнева на тълпата върху себе си, тя я отклони от момичето и за известно време я беше разсеяла. Дори само за да възстанови контрол над тълпата, Йън щеше да я вкара в затвора. Бъди готов, говореха очите ѝ.

— Алиша Донадио — високо, за да го чуят всички каза Йън, — арестувана си. Обвинението е предателство.

— Веднага прогони кучката! — извика някой.

— Тихо! — гласът на Йън беше немощен и трепереше. — Не се шегувам. Вървете си у дома сега. Портите ще останат затворени до второ нареждане. Всеки, който бъде забелязан навън, веднага ще бъде арестуван от Стражата. Всеки, който носи оръжие, ще бъде застрелян. Няма да се поколебая, не се съмнявайте.

Питър наблюдаваше безпомощно света, който изведнъж му беше станал чужд и непознат, с хора, които май вече не познаваше. Стражата отвеждаше Алиша.

Трийсет и седем

В Убежището след прекараната безсънна нощ и още по-неспокойната утрин в учебната стая на втория етаж с Малките и след като научи за ужасните събития през нощта от Другата Санди, чийто съпруг Сам дойде призори, Маусами Патал взе решение.

Идеята ѝ дойде след тиха тъга, дори не разбра кога ѝ е хрумнала и кога я е обмисляла. Но се събуди със съзнанието за настъпила у нея промяна. Решението изникна просто, почти математически. Щеше да има дете. Детето на Тео Джаксън. Понеже детето беше на Тео Джаксън, Тео не можеше да е мъртъв.

Маусами щеше да го открие и да му каже за бебето.

Възнамеряваше да излезе при смяната на стражите малко преди Първия звънец, което щеше да ѝ осигури необходимото прикритие и цял ден светлина, за да слезе пеша от планината. След това щеше да реши накъде да тръгне. Най-подходящото място да се измъкне беше при прекъсвача, където видимостта беше ограничена. Щом Санди и останалите си легнеха, щеше да се измъкне към Склада и да се екипира за пътуването: здраво въже за спускането надолу по Стената, храна и вода, арбалет и нож, два чифта здрави ботуши, дрехи за преобличане и торба, в която да побере всичко.

Заради полицейския час наоколо нямаше да се навърта никой. Щеше да се промъкне до прекъсвача, да се прокрадне в сенките и да чака да се зазори.

Когато планът узря в съзнанието ѝ, доби форма и пълнокръвност, Маусами разбра какво се кани да направи: организираше собствената си смърт. Всъщност го правеше от дни. От деня на завръщането на екипа за доставки тя беше давала всевъзможни признаци за умопомрачение: нарушаваше полицейския час, тормозеше всички като луда, караше ги да се суетят около нея, разтревожени за състоянието ѝ. И да искаше, не можеше да изгради по-убедителен случай. Дори сълзливата сцена при Главната порта, когато Лиш я накара да предаде поста си, играеше своята роля в начина, по който хората щяха да си обясняват участта ѝ. Как така сме пропуснали да видим какво става?, щяха да повтарят и скръбно да поклащат глави. Всички знаци са били налице. Защото сутринта, след като Другата Санди се събуди и леглото на Маусами е празно, а може и да изминат няколко часа, преди да забележи този необичаен факт, ще съобщи за него, другите ще тръгнат да я търсят и ще открият въжето при прекъсвача. Въжето ще има едно-единствено обяснение: то ще води наникъде и към нищото. Друг извод хората нямаше да могат да направят. Тя, Стражът Маусами Патал Строс, съпруга на Гълън Строс, дъщеря на Санжай и Глория Патал, Първо семейство, бременна и уплашена, е решила да се освободи.

Ето че денят настъпи. Тя беше тук и плетеше бебешки терлички в Убежището — изобщо не напредваше, — заслушана в бърборенето на Другата Санди, която занимаваше Малките с игри, истории и песни. Новината за смъртта на Маусами беше отложен факт, като стрела, излетяла от своя лък, попада точно в целта си и разкрива смисъла на прицелването в тази цел. Чувстваше се като призрак. Все едно, вече я няма. Мислеше си да посети за последен път родителите си, но какво можеше да им каже? Как щеше да си вземе сбогом, без да разкаже? Трябваше да помисли и за Гълън, но след изминалата нощ вече не желаеше да го вижда. Той все пак не беше слязъл към станцията, каза ѝ Другата Санди, като си мислеше, че ѝ носи добра новина. Гълън беше един от Стражите, арестували Алиша. Маусами се чудеше дали Гълън ще научи първи, втори или трети. Дали ще се натъжи? Ще плаче ли? Щеше ли да си представи как се спуска по Стената и да се почувства облекчен?

Ръцете ѝ почиваха с плетивото. Чудеше се дали наистина не полудява. Вероятно. Само луд щеше да си мисли, че Тео не е мъртъв. Но не я беше грижа.

Извини се пред Другата Санди, която разсеяно ѝ махна, разчистила беше място за малките, за да седнат в кръг, и се опитваше да ги усмири, за да започнат урока си. Маусами отиде в салона, затвори вратата и гласовете на децата останаха зад нея. Обгърна я тишина, подобна на шум, постоя миг в смълчания коридор. В такъв момент човек можеше да си представи как светът не е светът. Че има някакъв друг свят, в който виралите не съществуват, както не съществуват за Малките, които живееха като в сън от миналото. Сигурно тъкмо по тази причина най-напред беше построено Убежището: за да има отново подобно място. Тръгна по коридора, сандалите ѝ проскърцваха по напукания линолеум, отмина вратите на празните учебни стаи и слезе по стъпалата. В Голямата стая все още миришеше остро на алкохол, достатъчно, за да плувнат очите ѝ в сълзи, но въпреки това, щом се настани с плетивото си, Маусами знаеше, че ще остане там до смрачаване. Тихо щеше да седи и да довърши плетенето на бебешките терлички, за да може да ги вземе със себе си.

Трийсет и осем

Ако трябваше да посочи кой е бил най-страшният момент в неговия живот, Майкъл Фишър без колебание щеше да каже, че това е мигът, в който прожекторите угаснаха.

Когато се случи, Майкъл тъкмо беше развил бобината от пътеката: всичко потъна в толкова всеобхватен мрак, в такава всепроникваща триизмерна пустота, че за миг примря, почуди се дали не е паднал след бобината и някак не го е забелязал. Помисли си, че това е мракът на смъртта. Но после чу Кип Даръл да крещи: „Следа, имаме следа! Мамка му, навсякъде са!“. И умът му се взриви, когато осмисли новината. Осъзна, че не само все още е жив, но и че прожекторите са угаснали.

Прожекторите са угаснали!

Истински подвиг беше как успя да се върне обратно по пътеката, да слезе по стълбата в някакъв смъртен бяг, в пълна тъмнина, че като се замислеше сега, му се струваше напълно невероятно. Последните няколко метра скочи, размахал чанта за инструменти, с присвити колене, за да омекоти удара при падането, после хукна в спринт към Фара.

— Елтън! — крещеше, докато залиташе на ъгъла, изкачваше стъпалата на верандата и профуча през вратата. — Елтън, събуди се!

Очакваше да завари системата излязла от строя, но когато стигна до контролния пулт, а Елтън куцукаше от другата страна като огромен сляп кон, видя светлината от мониторите, всички датчици светеха в зелено и замръзна.

Защо бяха угаснали прожекторите, по дяволите?

Прекоси стаята към другото помещение и откри проблема. Главният прекъсвач беше изключил. Включи го и прожекторите светнаха отново.

Призори Майкъл докладва на Йън. Историята с токовия удар беше най-доброто, което успя да скалъпи, за да накара Йън да излезе от Фара. Предполагаше, че един токов удар би могъл да угаси прожекторите, въпреки че системата щеше да го регистрира, а такъв не беше регистриран. Проблемът можеше да е и някое късо съединение, но в такъв случай прекъсвачът нямаше да удържи, токът щеше да спре веднага, след като той щракна превключвателя. Цяла сутрин проверяваше всяка връзка, охлаждаше и отново охлаждаше входовете, натоварваше кондензаторите. Всичко беше наред.

— Влизал ли е някой тук? — попита той Елтън. — Да си чул нещо?

Но Елтън само поклати глава.

— Спях, Майкъл. Спях дълбоко отзад. Нищо не съм чул, докато ти не се втурна с викове.

Чак след пладне успя да събере мислите си и да се върне към работата по радиото. При всичкото вълнение почти го забрави, но когато излезе от Фара да търси изпуснатата бобина от изминалата нощ, я открия да лежи непокътната на земята. Дългата жица се извиваше чак горе до Стената и той отново беше убеден, че тя е важна. Настави жицата с медните жички, които беше оставил там. Върна се във Фара, свали от рафта дневника с радиочестотите и сложи слушалките на ушите си.

Два часа по-късно, пламнал от адреналин, с коса и пуловер, прогизнали от пот, откри Питър в бараките. Питър седеше на нар и въртеше нож около показалеца си. Сами бяха. Когато чу Майкъл да влиза, Питър го изгледа с вял интерес. Сякаш е преживял страшно изпитание, помисли си Майкъл. Като че иска да използва ножа по някой, но още не е решил по кого. И като се замисли човек, зачуди се Майкъл, къде ли са се дянали останалите? Не цареше ли някаква проклета тишина? Никой нищо не му беше казал.

— Какво има? — отново подхвана меланхоличното въртене Питър. — Каквото и да е, надявам се новините да са добри.

— Боже Господи — отвърна Майкъл. Бореше се как да изрече думите. — Трябва да ме изслушаш.

— Майкъл, знаеш ли изобщо какво се случва тук? Какво трябва да чуя?

— Ейми — каза той. — Трябва да чуеш за Ейми.

Трийсет и девет

Във Фара Майкъл се настани пред терминала си. Устройството, което бяха извадили от врата на момичето, лежеше разглобено на парче кожа пред монитора на Майкъл.

— Захранването — говореше Майкъл — е интересното. Много интересно. — С пинсета вдигна тъничка метална капсула от вътрешността на предавателя. — За пръв път виждам подобна батерия. По продължителността на работата ѝ заключавам, че е ядрена.

Питър зяпна.

— Не е ли опасно?

— Явно за нея не е била. А е останала в тялото ѝ дълго.

— Колко дълго? — Питър гледаше приятеля си, чието лице светеше от вълнение. До този момент отговаряше на въпросите на Питър мъгляво. — Година ли?

Майкъл загадъчно се поусмихна.

— И половината не можеш да си представиш. Почакай минута — отново насочи вниманието на Питър към предмета на пулта, като използваше пинсета, за да разграничи частите. — Имаме трансмитер, батерия, а после останалото. Най-напред предположих, че е чип с данни, но беше прекалено малък, за да влезе в който и да е от портовете на главния компютър, затова трябваше да го запоя.

С две бързи движения Майкъл извика на екрана две страници с информация.

— Информацията на чипа е разделена на две части, едната е много по-малка от другата. Ти в момента гледаш първата част.

Питър виждаше ред от текст, с букви и цифри, разположени едни до други.

— Аз не мога да го прочета — призна той.

— Защото са махнати интервалите между тях. По някаква причина някои са и разместени. Според мен това е лош дял от чипа. Може нещо да се е случило, докато го запоявах на платката. Както и да е, сякаш голяма част от него е изчезнала. Но ни казва много.

Майкъл отвори втори прозорец. Питър видя същите фигури, но цифрите и буквите сами се подреждаха.

Ейми БФ

Об 13

ПРОЕКТ НОЙ МИИИЗАСАЩ

П: Ж Т: 22.72

— Ейми БФ — Питър вдигна поглед от екрана. — Ейми?

Майкъл кимна.

— Това е нашето момиче. Не знам какво точно означава БФ, но според мен означава „без фамилия“. Дотам ще стигна след секунда, но долният ред е доста ясен. Пол женски, тегло 22,72 килограма. Това означава пет или шестгодишно момиченце. Оттук предполагам, че предавателят ѝ е поставен на тази възраст.

Питър нищо не разбираше, но Майкъл говореше толкова поверително, сякаш само на него можеше да го разкаже.

— Тогава колко е стоял там, десет години?

— Ами — не спираше да се хили Майкъл, — не съвсем. И не скачай така, имам още много да ти показвам. Най-добре ме остави да ти разкажа всичко постепенно. От първия дял измъкнах само това, което не е много, но се оказва, че не е най-интересната част. Вторият дял е истинско хранилище. Стига почти 16 терабайта. Това прави шестнайсет трилиона байта с данни.

Натисна друг бутон. На екрана се показаха гъсти колони с цифри.

— Голяма работа е, нали? Отначало го взех за някакъв код, но не е. Всичко си е тук, само дето е събрано като в първия дял. — Майкъл някак спря потока на колоните и почука с пръст по стъклото. — Ключът беше числото тук, първото в последователността, която се повтаря надолу в колоната.

Питър присви очи към екрана.

— 3700?

— Близо си. Трийсет и седем, запетая нула нула. Да те подсеща нещо?

Питър поклати глава.

— Ами не.

— Трийсет и седем запетая нула нула е нормалната телесна температура при хората. Сега погледни останалата част от реда. Седемдесет и две вероятно е пулс. Имаш показатели за дишане и кръвно налягане. Предполагам, че останалото се отнася до мозъчна активност, бъбречна дейност, такива неща. Сигурно Сара по-добре ще разбере това. Но най-важното е, че идва на отрязъци. Очевидно е, ако търсиш първото число и видиш къде се трупат последователностите. Според мен това е нещо като данни за следене състоянието на тялото, предназначено да ги препраща към главен компютър. Предполагам, била е някакъв пациент.

— Пациент? Като в лечебница? — намръщи се Питър. — Такова нещо никой не може да направи.

— Никой не може да го направи сега. И тук стигаме до най-интересната част. В чипа има 545 406 групи. Предавателят беше нагласен да предава на всеки деветдесет минути. Останалото е въпрос на смятане. Шестнайсет цикъла на ден по триста шейсет и пет дни в годината.

Питър се чувстваше така все едно се опитва да пие вода от избила тръба.

— Извинявай, Майкъл. Обърках се.

Майкъл се обърна към него.

— Обяснявам ти, че това нещо, поставено във врата ѝ, е взимало данни за телесната ѝ температура на всеки час и половина в продължение на малко повече от деветдесет и три години. Деветдесет и три години, четири месеца и двайсет и един дни по точно. Ейми БФ е на сто години.

Когато умът му отново бе в състояние да фокусира лицето на Майкъл, Питър разбра, че е припаднал на стола.

— Невъзможно.

Майкъл сви рамене.

— Хубаво, невъзможно е. Но по друг начин не мога да го обясня. А и нали си спомняш първата част? Онази дума МИИИЗАСАЩ? Веднага я разпознах. Съкращение на Медицински институт за изследване на инфекциозни заболявания към Армията на Съединените щати. В заслона има купища неща от военния институт. Документи за епидемията, технически материали. — Обърна се на стола и посочи към екрана. — Това виждаш ли? Тази дълга поредица от числа в първия ред? Това е цифровият код на главния компютър.

— Цифровият какво?

— Считай го за адрес, името на системата, която търси трансмитерчето. Може и да ти се струва като дрънканици, но ако погледнеш внимателно числата, ще разбереш доста. Това нещо трябва да има някаква локаторна система, вероятно свързана със сателит. Старо военно оборудване. И това, което виждаш, са координати върху мрежа, а не някаква забава. Това са географски дължина и ширина. Трийсет и седем градуса, петдесет и шест минути северна ширина на сто и седем градуса, четирийсет и девет минути западна дължина. Минаваме на картата…

Майкъл отново изчисти екрана с бързи движения по клавишите. Показа се ново изображение. Питър отначало не разбра, че гледа карта на континента Северна Америка.

— Въвеждаме координатите, така…

Върху картата се появи мрежа от черни линии, която я раздели на квадрати. Майкъл вдигна пръсти от клавиатурата и силно удари по ВЪВЕДИ. Показа се ярко жълта точка.

— … открихме го. Югозападно Колорадо. Град на име Телърайд.

Името нищо не говореше на Питър.

— И?

— Колорадо, Питър. Сърцето на ЦКЗ.

— И какво е ЦКЗ?

Майкъл въздъхна нетърпеливо.

— Наистина трябва да поопресниш знанията си по история. Централната карантинна зона. Там е започнала епидемията. Първите вирали са се появили в Колорадо.

Питър се чувстваше като влачен от буйстващ кон.

— Моля те, давай по-бавно. Да не ми казваш, че идва оттам?

Майкъл кимна.

— В общи линии, да. Предавателят е предавал на къси вълни, затова тя сигурно е била съвсем наблизо, когато са го поставили. Истинският въпрос е защо са го направили.

— По дяволите! Питаш ме, сякаш знам.

Приятелят му замълча и дълго гледа изпитателно Питър.

— Да те попитам нещо. Да си се замислял някога що за създания са виралите? Не какво правят, Питър. Ами какво са.

— Същества без душа.

Майкъл кимна.

— Точно така, всички това казват. Но ако има и друго? Момичето, Ейми, тя не е вирал. Всички да сме измрели досега, ако беше. Но нали видя как се самоизцелява, при това е оцеляла навън. Сам каза, че те е защитила. А и как ще обясниш факта, че е почти на сто години, но не изглежда на повече от четиринайсет? Армията ѝ е направила нещо. Не знам как, но са го направили. Предавателят предаваше на военна честота. Може да е била заразена и да са ѝ направили нещо, за да я направят отново нормална — отново замълча, приковал поглед върху Питър. — Може би тя е изцелението.

— Това е… Много голям скок.

— Не съм сигурен — Майкъл стана, за да махне книга от рафта над терминала си. — Поразрових се в стария дневник за радиочестоти, за да проверя дали и преди сме улавяли сигнал от тези координати. Просто предчувствие. И наистина сме. Преди осемдесет години сме уловили сигнал, предаван от същите координати. Военна честота за бедствие, стар морзов сигнал. Но после следва бележка.

Майкъл отвори дневника на отбелязаната от него страница. Постави дневника на коленете на Питър и му посочи написаните думи.

Откриете ли я, доведете я тук.

— И ето го свързващият елемент — продължи Майкъл. — Това нещо продължава да излъчва. Това ме забави толкова. Трябваше да прокарам жица горе до Стената, за да уловя приличен сигнал.

Питър вдигна очи от страницата. Майкъл продължаваше да го наблюдава със същото настойчиво изражение.

— Това какво?

— Излъчва сигнал. Същите думи. Откриете ли я, доведете я тук.

Питър усети замайване, което изригна в мозъка му.

— Как е възможно да излъчва сигнал?

— Защото там има някой, Питър. Не схващаш ли? — усмихна се тържествуващо. — Деветдесет и три години. Това е нулевата година, избухването на епидемията. Това ти говоря. Преди деветдесет и три години, през пролетта на година нула, в Телърайд, Колорадо, някой е поставил предавател с ядрено захранване във врата на шестгодишно момиченце. То е все още живо и седи под карантина, като излязло направо от Времето преди. А след деветдесет и три години, който и да ѝ го е поставил, продължава да я търси и иска тя да се върне.

Четирийсет

Наближаваше полунощ, а заради полицейския час навън бяха само членовете на Стражата. На Стената всичко изглеждаше тихо. В изминалите часове Питър стори всичко по силите си, за да се справи с положението. Не се беше появил да застане на пост и никой не го потърси. Може би не им бе хрумнало да го търсят във Фара или в камиона на ФАИС, откъдето наблюдаваше затвора. С настъпването на нощта и оредяването на Стражата Йън беше поставил там само един Страж на пост, Гълън Строс. Но Питър се съмняваше, че Сам и останалите ще предприемат каквото и да било преди зазоряване. Дотогава мислеше да е изчезнал.

Лечебницата се охраняваше строго от двама Стражи — един на предната врата и един на задната. Дейл беше преместен на Стената, затова Питър нямаше как да влезе вътре, но Сара все още можеше да влиза и да излиза, когато иска. Скри се в храсталаците при стената на двора и я зачака да се покаже. Измина доста време, преди вратата да се отвори и тя да излезе на верандата. Размени няколко приказки със Стража на пост, Бен Чоу, после слезе по стъпалата и тръгна по пътеката, явно на път за вкъщи, където да хапне нещо. Питър я проследи на дискретно разстояние, докато не се убеди, че вече не са в полезрението на Стража, и бързо я приближи.

— Ела с мен — каза той.

Поведе я към Фара, където Майкъл и Елтън чакаха. Майкъл обясни и на сестра си онова, което Питър вече знаеше. Стигна до сигнала и ѝ показа написаното в дневника, Сара го взе от ръцете му и го разгледа.

— Добре.

Майкъл се намръщи.

— Какво ще рече това „добре“?

— Майкъл, не се съмнявам в теб. Познавам те отдавна. Но какво ще правим ние с тази информация? На колко километра от тук е Колорадо, хиляда?

— Около шестстотин — каза Майкъл. — Горе-долу.

— И как ще стигнем до там?

Майкъл замълча. Погледът му се насочи покрай сестра му към Елтън, който кимна.

— Истинският проблем е какво ще стане, ако не стигнем.

И тогава Майкъл им каза за батериите.

Питър прие новината със странна незаинтересованост, усещане за неизбежност. Естествено, батериите издъхваха, всички батерии. Долавяше го във всичко случило се; сякаш в сърцето си вече го е знаел. Като момичето. Момичето Ейми, Момичето от Никъде. Фактът, че беше дошла при тях, когато батериите са към края си, беше повече от съвпадение. Оставаше му да действа според вече известните му факти.

Осъзна, че дълго никой не е проговорил.

— Кой друг знае? — попита Майкъл.

— Само ние — поколеба се — и брат ти.

— На Тео ли си казал?

Майкъл кимна.

— Да не бях му казвал. Той ме посъветва да не споделям с никого. Мълчах досега.

Естествено, мислеше си Питър. Естествено, че Тео е знаел.

— Мисля, че не искаше хората да се страхуват — обясни Майкъл. — Когато са безпомощни пред неизбежното.

— Но ти мислиш, че не е неизбежно.

Майкъл замълча, потри очи с пръсти. Питър видя умората от дългите часове будуване. Никой от тях изобщо не беше мигвал.

— Знам аз какво бих направил, Питър. Сигналът вероятно е автоматичен. Но ако Армията все още е там, не виждам как така няма нищо да предприемем. Ако в търговския център тя е направила каквото казваш, може би е в състояние да ни защити.

Питър се обърна към Сара. След казаното от Майкъл той се изненада от самообладанието ѝ. По лицето ѝ нямаше никаква емоция. Но тя беше медицинска сестра. Питър познаваше тази твърдост.

— Сара? Нищо не казваш.

— Какво искаш да кажа?

— Ти си с нея през цялото време. Според теб тя какво е?

Сара въздъхна.

— Знам само какво не е. Тя не е вирал, вижда се. Но не е и човешко същество като останалите. Не и по начина, по който се самоизцелява.

— Има ли някаква причина да не говори?

— Не и такава, която да открия. Ако е толкова стара, колкото казва Майкъл, може би е забравила да говори.

— И никой друг не е я е виждал.

— От вчера никой — подвоуми се. — Имам усещането, че всички някак… се страхуват от нея.

— Ами ти?

Сара се намръщи.

— Защо да се страхувам от нея, Питър?

Той не знаеше. Въпросът и на него му се стори странен, щом го изрече.

Сара се изправи.

— Трябва да се връщам. Бен ще започне да се чуди къде съм — постави ръка на рамото на Майкъл. — Намери начин да си починеш. И ти, Елтън. И двамата изглеждате ужасно.

Вече беше до вратата, когато се извърна отново към Питър.

— Ти не говориш сериозно, нали? За пътуването до Колорадо.

Въпросът изглеждаше твърде обикновен. Но всичко казано дотук навеждаше на това заключение. Питър се почувства като след излизането от библиотеката, когато Тео го беше попитал: Ти за какво гласуваш?

— Защото, ако сте го намислили — каза Сара, — както вървят нещата, няма да чакам много, преди да я махна от това място.

И излезе от Фара.

С отсъствието на Сара в стаята настъпи дълбоко тишина. Питър знаеше, че тя има право. Разумът му обаче някак не успяваше да улови в цялост въпросите, над които разсъждаваха. Момичето, Ейми, гласът в главата му, който му казваше, че майка му тъгува по него; батериите, които излизаха от строя, за които Тео е знаел; съобщението от радиото на Майкъл, като сигнал, който е прекосил не само пространството, но и самото време и им говореше от миналото. Всичко беше част от едно цяло, но ето че цялото му убягваше, като че някакво решаващо късче информация продължаваше да липсва.

Питър се улови, че гледа към Елтън. Старецът не беше продумал и дума. Питър си мислеше, че е заспал.

— Елтън?

— Ъмм?

— Умълчал си се.

— Няма какво да кажа — отвърна той, а очите му се извиха нагоре. — Знаеш с кого трябва да поговориш. Вие, момчетата от рода Джаксън, сте все едни и същи. Излишно е да ти го казвам.

Питър се изправи.

— Къде отиваш? — попита Майкъл.

— Да науча отговора — каза той.

Санжай Патал не можеше да спи. Лежеше в леглото си и дори очи не можеше да затвори.

Заради момичето. Това Момиче от Никъде. Тя някак се вмъкна в него, в ума му. Момичето беше там с Бабкок и Безброя — какъв Безброй? Чудеше се той, защо мислеше за Безброя? — и сякаш сега беше някой друг, нов човек, несвой. Искаше му се… Какво? Малко покой. Малко ред. Да спре това чувство, че нещата не са каквито изглеждат, че светът не е светът. Какво беше казал Джими за очите на момичето? Но очите ѝ бяха затворени, ясно го видя, очите ѝ бяха затворени и изобщо не ги отвори. В него бяха тези очи, сякаш всичко, което виждаше, го гледаше едновременно от два ъгъла, отвътре и отвън, Санжай и не Санжай, а онова което виждаше, беше въже.

Защо мислеше за въже?

Възнамеряваше да намери Стария Чоу. Затова беше излязъл от къщи миналата нощ и оставил Глория да спи в кухнята. Необходимостта да намери Стария Чоу беше силата, която го извади от леглото, накара го да слезе по стълбите и да излезе през вратата. Прожекторите, спомни си Санжай. Щом излезе на двора, светлината им избухна в очите му като бомба, яркостта им експлодира в ретините му, изпепели ума му от болка, която не беше истинска, а като спомен от болка, и заличи намеренията му за Стария Чоу, Склада или каквото там искаше да направи. Следващите си действия изглежда беше извършил в състояние на безволие. Картините в паметта му бяха несвързани, като разпръснато на пода тесте карти. След това Глория го беше открила, свит на кълбо в храстите в основата на къщата им, да циври като дете. Санжай, говореше му тя, какво си направил? Какво си направил, какво си направил? Не можеше да ѝ отговори — в онзи момент съвсем честно: и понятие си нямаше — но по лицето и гласа ѝ разбираше, че е сторил нещо чудовищно, немислимо, все едно е убил някого. Остави се да го поведе обратно към къщата и нагоре по стълбите към леглото. Чак когато слънцето изгря, той си спомни какво беше сторил.

Полудяваше.

Така измина денят. Само като останеше буден — не точно буден, ами като лежеше напълно неподвижно, събрал цялата си воля да го понесе — вярваше, че ще съумее може би да възстанови хармонията на обърканото си съзнание и да избегне повторение на събитията от предходната нощ. Това беше новото му бдение. На няколко пъти, малко след зазоряване и после, с наближаването на нощта, долу се чуха гласове (на Йън, Бен и Глория; чудеше се какво ли е станало с Джими). Но и това беше отминало. Чувстваше се като в мехур, всичко ставаше някъде далеч от него, отвъд досега му. На моменти осъзнаваше присъствието на Глория в стаята, притесненото ѝ лице, надвесено над него, задаваше му въпроси, на които сам не можеше да отговори. Да им кажа ли за пушките, Санжай? Да им кажа ли? Не знам какво да правя, не знам какво да направя. Защо не ми говориш, Санжай? Но той все така нищо не можеше да каже. Само да проговореше — и щеше да разруши заклинанието.

Сега я нямаше. Глория я нямаше, Маусами я нямаше, нямаше никого. Неговата Маусами. В съзнанието му беше нейният образ — не на порасналата жена, в която се беше превърнала, а на мъничкото бебе, вързопчето топъл нов живот, което Прудънс Джаксън беше поставила в ръцете му — и докато този образ избледняваше, а Санжай най-после затвори очи, той чу гласа, гласа на Бабкок, който идваше от мрака.

Санжай. Бъди мой.

Сега беше в кухнята. Кухнята от Времето Преди. Част от него казваше: Затворил си очи, Санжай. Каквото и да правиш, не трябва да затваряш очи. Но вече беше прекалено късно, той отново беше в съня, съня за жената и телефона, одимения ѝ смях и после ножа — ножът беше в ръката му. Грамаден, неудобен нож, с който щеше да сече думите, думите със смях, от гърлото ѝ. А гласът се надигна към него от мрака.

Доведи ми ги, Санжай. Доведи ми ги един по един. Доведи ми ги, по този начин трябва да живееш и по никой друг.

Тя седеше на масата и го гледаше с грамадното си подпухнало лице, от устните ѝ излизаше дим на малки сиви облачета. Глейш ли кво прайш с ножа? А? Плашиш ли ме?

Давай. Убий я. Убий я и бъди свободен.

Нахвърли ѝ се и я прободе с ножа, вложил всичките си сили.

Нещо обаче не беше наред. Ножът беше заседнал, лъскавият му блясък замръзнал на половината път. Някаква сила се беше намесила в съня и държеше ръката му, усещаше хватката ѝ. Жената се смееше. Той се дърпаше и теглеше, напъваше се да измъкне ножа надолу, но полза нямаше. Пушекът излизаше от устата ѝ и тя му се присмиваше, присмиваше, присмиваше, присмиваше…

Трепна и се събуди. Сърцето му щеше да изскочи от гърдите. Всеки нерв на тялото му беше обтегнат до скъсване. Сърцето му! Сърцето му!

— Санжай? — в стаята беше влязла Глория, носеше фенер. — Санжай, какво има?

— Доведи Джими!

Разкривеното ѝ от страх лице се намираше на притеснително близко разстояние до неговото.

— Той е мъртъв, Санжай? Не помниш ли? Джими е мъртъв!

Той отметна настрани завивките, изправи се, отиде до средата на стаята. В него бушуваше дива сила. Този свят, с неговите подробности. Леглото, скрина, жената на име Глория, съпругата му. Какво правеше той? Къде искаше да отиде? Защо търсеше Джими? А Джими беше мъртъв. Джими беше мъртъв, Стария Чоу беше мъртъв, Уолтър Фишър, Со Рамирез, Полковника, Тео Джаксън, Глория, Маусами и дори той самият — всички бяха мъртви! Защото светът не беше светът, там беше работата, това беше ужасната истина, която беше открил. Това беше свят на сънища, воал от светлина, звук и материя, която прикриваше истинския свят отвъд. Бродници в сън на мъртви, това бяха. Сънуваше ги момичето, онова Момиче от Никъде. Светът беше сън и тя ги сънуваше!

— Глория — дрезгаво проговори, — помогни ми.

В кухнята на Леля все още гореше фенер и разпръскваше милиони правоъгълници от жълта светлина по пода. Питър най-напред почука на вратата, после тихо влезе.

Завари старицата да седи на кухненската си маса. Нито пишеше, нито пиеше чай, а когато влезе, тя вдигна към него лице и едновременно с това посегна към овързаните шнурове на очилата около врата си. На лицето ѝ се намести правилният чифт.

— Питър. Очаквах те.

Седна на стол срещу нея.

— Как разбра за нея, Лельо?

— За кого пък сега?

— Знаеш за кого, Лельо. Моля те.

Поклати леко глава.

— Бродницата ли имаш предвид? Ами сигурно е минал някой и ми е казал. Онзи Молиноу, май той беше.

— Говоря за времето отпреди две нощи. Ти ми каза нещо. Каза ми, че тя идва. Че знам коя е.

— Така ли съм казала?

— Да, Лельо. Така.

Старата жена се намръщи.

— Представа си нямам какво ми е било в ума. Преди две нощи, казваш?

Чу се да въздиша.

— Лельо…

Вдигна ръка, за да го накара да замълчи.

— Добре, не се ядосвай сега. Пошегувах се. Толкова отдавна не съм се шегувала, че не устоях. Този твой поглед само — посрещна погледа му без да мигне. — Ами разкажи ми. Преди да споделя мнението си. Според теб тя какво е? Това момиче?

— Ейми?

— Не знам как се казва. Ако ти харесва да я наричаш Ейми, така ѝ казвай.

— Не знам, Лельо.

Очите ѝ изведнъж се разшириха.

— Естествено, че не знаеш! — закикоти се, после я връхлетя кашлица. Питър се изправи да ѝ помогне, но тя го спря с махване на ръка. — Сядай — програчи. — Падна ми гласът и толкова — отне ѝ малко време да се успокои, прочисти гърлото си с дълбоко покашляне. — Това трябва да откриеш. Всеки има нещо, което трябва да открие в живота си, това е твоето търсене.

— Майкъл казва, че е на сто години.

Старата жена кимна.

— Да си отварям очите тогава. По-стара жена. Внимавай тази Ейми да не започне да се разпорежда много-много.

Разговорът не водеше наникъде. Разговорките с Леля открай време не бяха лесна работа, но за пръв път я виждаше такава. Дори чай не му предложи.

— Лельо, ти и друго каза онази нощ — настоя той. — Нещо за възможност. Някаква възможност.

— Може и да съм. Прилича на мои думи.

— Дали е тя?

Избледнелите ѝ устни се намръщиха.

— Ще кажа, че зависи.

— От какво?

— От теб.

Преди Питър да успее да каже нещо, жената продължи:

— О, само не придобивай такъв вид, цяло нещастие. Да се чувстваш изгубен е част от него — отдръпна се от масата и тромаво се изправи. — Хайде с мен тогава. Искам да ти покажа нещо. Може и да ти помогне да си избистриш решението.

Последва я по коридора до спалнята ѝ. Както и останалата част от къщата, пространството беше претъпкано, но подредено, всичко беше на мястото си. До стената имаше старо легло с балдахин, по хлътването на дюшека разбра, че е пълен със слама. До него имаше дървен стол с фенер отгоре. Видя горната част на скрина, с който приключваше мебелирането на стаята и който беше украсен със сбирка от явно наслука подбрани предмети: стара стъклена бутилка с думите Кока-кола с избледнели букви от сложен шрифт; метална кутия — щом я вдигна, от нея се разнесе дрънчене като от карфици; челюст на някакво животинче; пирамида от плоски, гладки камъни.

— Това са ми скъпите вещи — каза Леля.

Сега, когато стояха в претъпканата стая, Питър осъзна колко е дребничка. Короната от бяла коса едва стигаше до раменете му.

— Така ги наричаше майка ми. Дръж наблизо скъпите си вещи, все повтаряше — посочи с извит пръст към скрина с огледало. — Не помня откъде са повечето, освен снимката, разбира се. Беше у мен при пътуването с влака.

Снимката стоеше в средата на бюрото. Питър я вдигна, обърна я към прозореца, за да я разгледа на светлината на прожекторите. Твърде мажа беше за потъмнялата и назъбена рамка. Питър предположи, че рамката е поставена по-късно. Виждаха се две фигури, застанали пред стъпала, които водеха към тухлена къща, мъжът стоеше отзад и се извисяваше над жената, ръцете му я прегръщаха през кръста, а тя се беше облегнала на него. Облечени бяха за студено време в дебели палта. По паважа пред тях Питър различи сняг. С годините цветовете бяха избледнели, затова всичките бяха в приглушен жълто-кафяв нюанс, но виждаше, че са тъмнокожи като Леля, с косата на Джаксън. Косите на жената бяха късо подстригани, почти като на мъжа. Жената носеше дълъг шал около шията си и се усмихваше право във фотоапарата. По начина, по който мъжът беше отместил поглед, на Питър му се стори, че е на косъм от разсмиването, запечатан от фотоапарата смях. Снимката беше забележителна, изпълнена с надежда и обещание — и в разсеяността на мъжа, в усмивката на жената и прегръдката му, ръцете му, които я притискаха към него, Питър долови присъствието на тайна, която беше само на двама им. А после различи и други подробности — жената стоеше леко извита, личеше опъването на палтото ѝ — разбра каква е тайната. На снимката не бяха двама, а трима. Жената беше бременна.

— Мънроу и Анита — каза Леля. — Така се казваха. Това е нашата къща, 2121 Уест Лейвиър.

Питър докосна стъклото над корема на жената.

— Това си ти, нали?

— Е, че кой друг да е?

Питър върна снимката на мястото ѝ на скрина. Искаше му се и той да притежаваше такъв спомен от родителите си. С Тео беше различно, все още можеше да си припомни лицето на брат си и гласа му, а когато сега се замисляше за Тео, образът, който изникваше в съзнанието му, беше от времето в електростанцията, деня преди тръгването. Уморените, тревожни очи на Тео, когато седна на леглото на Питър, за да огледа глезена му, а после вдигна поглед с предизвикателна усмивка, пълна с очакване. Оттокът спада. Ще можеш ли да яздиш? Но Питър знаеше, че с времето, само след няколко месеца, този спомен ще избледнее като останалите — като цветовете по снимката на Леля. Първо щеше да се изгуби споменът за гласа на Тео, а после и самият образ, подробностите ще застинат и излинеят, докато накрая там, където е бил брат му, не остане само празно пространство.

— Знам, че е тук някъде — говореше Леля.

Седеше на колене, отметнала кувертюрата на леглото, за да погледне под него. Простена и се протегна под леглото, измъкна кутия и я плъзна по пода.

— Помогни ми да стана, Питър.

Прихвана я за лакът и я вдигна на крака, после вдигна и кутията. Обикновена кутия за обувки, с извит капак, която се затваряше плътно с панта и езиче.

— Хайде — Леля седеше на леглото и люлееше крака като Малка, плъзгаше ги по пода. — Отваряй я.

Направи както му каза. Кутията беше пълна със сгънати листове — вече го беше разбрал. Но не бяха точно листове, видя той. Карти.

Кутията беше пълна с карти.

Внимателно извади една от тях. Повърхността ѝ беше станала гладка, толкова крехка на прегъвките, че се притесняваше да не се разпадне в ръцете му. Най-отгоре пишеше АМЕРИКАНСКИ АВТОМОБИЛЕН КЛУБ, РАЙОН ЛОС АНДЖЕЛИС И ЮЖНА КАЛИФОРНИЯ.

— Били са на баща ми. Използвал ги е при Дългите походи.

Внимателно измъкна другите, постави ги върху бюрото. НАЦИОНАЛЕН ГОРСКИ ПАРК САН БЕРНАРДИНО. АТЛАС НА ЛАС ВЕГАС. ЮЖНА НЕВАДА И ОКОЛНОСТИ. ЛОНГ БИЙЧ, САН ПЕДРО И ПРИСТАНИЩЕ НА ЛОС АНДЖЕЛИС. ПУСТИНЕН РАЙОН НА КАЛИФОРНИЯ, НАЦИОНАЛЕН РЕЗЕРВАТ МОХАВЕ. На дъното, с прегънат по страните на кутията краища лежеше ФЕДЕРАЛНА АГЕНЦИЯ ЗА ИЗВЪНРЕДНИ СИТУАЦИИ, КАРТА НА ЦЕНТРАЛНАТА КАРАНТИННА ЗОНА.

— Не разбирам — каза той. — Как ги намери?

— Майка ти ми ги донесе. Преди да умре. — Леля продължаваше да го наблюдава от леглото, с ръце в скута. — Тази жена те познаваше по-добре от теб самия. Дай му ги, когато е готов, каза ми тя.

Обля го позната тъга.

— Съжалявам, Лельо — каза след миг. — Грешиш. Сигурно е имала предвид Тео.

Но тя поклати глава.

— Не, Питър — усмихна се с беззъбата си уста. Подобната ѝ на облак коса, осветявана от прожекторите отзад, се беше превърнала в сияние около лицето ѝ, ореол от коса и светлина. — За теб говореше. Каза ми да ги дам на теб.

По-късно Питър щеше да размишлява: колко странно беше. Как седеше в потъналата в тишина стая на Леля, сред вещите ѝ от миналото, и как усети, че времето се отваря пред него като страници на книга. Замисли се за последните часове на майка си, за ръцете ѝ и задушната жега на стаята, в която Питър се грижеше за нея, за внезапната ѝ борба за въздух и последните, изпълнени с молба думи. Грижи се за брат си, Тео. Той не е силен като теб. Намеренията ѝ изглеждаха така ясни. И въпреки това, когато Питър се върна към този спомен, споменът започна да се променя, думите на майка му придобиха нова форма, ударението се измести и промени напълно смисъла.

Грижи се за брат си Тео.

Мислите му бяха прекъснати от внезапно хлопане по вратата.

— Чакаш ли някого, Лельо?

Старата жена се намръщи.

— По това време?

Питър бързо върна картите в кутията и ги пъхна под леглото. Стигна до вратата и видя Майкъл да стои зад мрежата. Майкъл влезе в стаята и погледът му се насочи покрай Питър към старата жена, която стоеше зад него, скръстените ѝ ръце показваха неодобрението ѝ.

— Здравей, Лельо — каза той, останал без дъх.

— Здравей и на теб, невъзпитан хлапако. Идваш да хлопаш на вратата посред нощ, затова очакваме едно как си.

— Прости ми — изчерви се от смущение. — Как си тази вечер, Лельо?

Тя кимна.

— Предполагам, че съм добре.

Майкъл отново се обърна към Питър и поверително сниши глас:

— Можем ли да поговорим? Отвън?

Питър излезе на верандата зад Майкъл, тъкмо навреме, за да види Дейл Ливайн, който изникна от мрака.

— Кажи му каквото каза и на мен — каза Майкъл.

— Дейл? Какво има?

— Виж — мъжът се оглеждаше нервно — Сигурно не трябва да го казвам, а и трябва да се връщам на Стената. Но ако сте намислили да измъкнете Алиша и Кейлъб оттук, най-добре е призори. Мога да ви помогна с портата.

— Защо? Какво се е случило?

Майкъл му отговори.

— Пушките, Питър. Отиват да вземат пушките.

Четирийсет и едно

В Лечебницата Сара Фишър, Първа сестра, чакаше с момичето.

Ейми, помисли си Сара. Казваше се Ейми. Това невъзможно момиче, на сто години, се казваше Ейми. Това ти ли си?, беше я попитала. Това ли е името ти? Ти ли си Ейми?

Да, казаха очите ѝ. Всъщност може и да се е усмихнала. Колко ли е минало откакто е чула името си? Това съм аз. Аз съм Ейми.

На Сара ѝ се искаше да има някакви дрехи за момичето вместо тая роба. Не изглеждаше правилно момиче, което си има име, да няма дрехи, които да облече, също и обувки. Сара трябваше да помисли за това, преди да се върне в Лечебницата. По-ниско беше от нея, с по-фини кости и по-слаба в ханша, но Сара имаше панталони, с които яздеше, плътно прилепващи в кръста и седалището, които на момичето щяха да стоят прилично, ако ги пристегнеше. Трябваше и да се изкъпе, а и да се подстриже.

Сара не подлагаше под съмнение чутото от Майкъл. Майкъл си беше Майкъл, така казваха всички, което означаваше, че е твърде умен, но наполовина — твърде умен за свое добро. Но онова, което със сигурност той не беше, бе да не е прав. Щеше да дойде момент, предполагаше Сара, когато и това ще се случи — човек не можеше да има право непрекъснато — и тя се чудеше как ли ще се промени след този ден брат ѝ. Непрестанното усилие, което полагаше да е прав, да оправя всеки проблем, изведнъж щеше да се сгромоляса в него. И това подсети Сара за една игра, която бяха играеха като Малки, когато строяха кули от кубчета и ги разрушаваха от по-ниските части, една по една, така че цялата кула да рухне, а когато рухваше, тя се сгромолясваше изведнъж. Чудеше се дали това щеше да сполети Майкъл, дали щеше да остане нещо от градежа в него. Тогава щеше да има нужда от нея, както сутринта в заслона, когато откриха родителите си — денят, в който Сара го подведе.

Сара наистина мислеше, като каза на Питър, че не се страхува от момичето. Отначало се страхуваше. Но часовете и дните се нижеха, двете стояха затворени заедно, а тя започна да усеща някакво ново чувство. В предпазливото и тайнствено присъствие на момичето — тихо и неподвижно, и не съвсем — тя започна да чувства увереност, дори надежда. Усещането, че не е сама, но и повече: че светът не е сам. Като че се събуждаха от дълга нощ с ужасни сънища, за да се върнат към живота си.

Скоро щеше да съмне. Нападението от предходната нощ очевидно не се повтори. Сара щеше да чуе викове. Нощта задържаше последното си дихание в очакване на следващото събитие. Защото онова, което Сара не беше казала на Питър, нито на някой друг, беше случилото се в Лечебницата мигове преди прожекторите да угаснат. Внезапно момичето рязко се изправи в леглото си. Изтощена, Сара току-що беше легнала да спи, събуди се от шум, който разбра, че идва от момичето. Тихо стенание, единствена продължителна нота, която се надигаше някъде дълбоко в гърлото ѝ. Какво има?, каза Сара и се втурна към нея. Какво не е наред? Боли ли те, боли ли те някъде? Но момичето не отговори. Очите ѝ бяха огромни, но май изобщо не виждаше Сара, която разбра, че отвън нещо се случва. В стаята беше странно притъмняло, от Стената се носеха крясъци, шум на объркване, извисяващи се гласове и стъпки, които тичат. Случваше се нещо важно, но Сара не можеше да отклони поглед, каквото и да ставаше навън, то се случваше и тук, в стаята, в пустия поглед на момичето, в скованото ѝ лице и гърлото ѝ, тъжната мелодия, която издаваше някъде издълбоко в себе си. Не знаеше колко продължи — две минути и петдесет и шест секунди според Майкъл, въпреки че ѝ се стори като вечност, — а после, бързо и тревожно, както беше започнало, свърши. Момичето се умълча. Легна отново на леглото си, придърпа колене към гърдите си и така приключи всичко.

Сара седеше на бюрото във външната стая и си припомняше събитията. Размишляваше защо не беше споделила с Питър, когато вниманието ѝ привлякоха гласове на верандата. Погледна към прозореца. На парапета все още стоеше Бен, извърнал лице. Сара му беше изнесла стол. Крайчецът на арбалета му се подаваше от мястото му на скута. С когото и да говореше, събеседникът му стоеше по-ниско от него. Погледът на Сара не стигаше до там. Какво правиш тук?, чу тя Бен да казва, гласът му прозвуча предупредително. Не знаеш ли, че има полицейски час?

Сара се изправи, за да види с кого говори Бен, видя как Бен също се изправя и се прицелва с арбалета си.

Питър и Майкъл вървяха през паркинга за камиони, прокрадваха се по сенките към крайната си цел — затвора, под прикритието на дърветата.

Пост нямаше.

Питър внимателно побутна и отвори вратата, която зейна. Когато пристъпи вътре, видя прилепено до стената тяло с вързани ръце и крака, точно когато Алиша се приближи от лявата му страна и свали арбалета, с който се прицелваше в гърба му.

— Къде се губиш, мътните те взели? — попита тя.

Зад нея стоеше Кейлъб и държеше нож.

— Дълга история. Ще ви я разкажа по пътя — посочи към тялото на пода, в което разпозна Гълън Строс. — Виждам, че сте започнали без мен. Какво му направихте?

— Нищо, което да му остане като спомен, след като се събуди.

— Йън знае за пушките — каза Майкъл.

Алиша кимна.

— Така си и мислех.

Питър изложи плана. Първо към Лечебницата, за да вземат Сара и момичето, после към конюшните за коне. Точно преди Първия звънец Дейл на Стената ще им даде знак. Трябва да се промъкнат в суматохата през вратата точно при изгрев-слънце и да се отправят към електростанцията. Там ще решат какво да правят.

— Знаеш ли, че май съм подценявала Дейл — каза Алиша — Струва повече, отколкото смятах. — Погледна към Майкъл. — А и ти, Верига. Не те виждах като човек, дето напада затвора.

Четиримата излязоха. Зората пукваше; според Питър разполагаха само с няколко минути. Забързаха мълчешком към Лечебницата и заобиколиха западната стена на Убежището, което им осигури прикритие и изглед към сградата.

На верандата нямаше никого. Вратата зееше отворена. През прозореца на фасадата идваше леко примигване на светлина от лампа. Чуха писък.

Сара.

Питър стигна пръв. Външната стая беше пуста. Всичко, освен прекатурения до бюрото стол, си беше на мястото. Питър чу стон от отделението. Докато останалите влизаха след него, той хукна по коридора и рязко отметна завесата.

Ейми седеше присвита до другата стена, обвила глава с ръце, като да се предпази от удар. Сара стоеше на колене, с обляно в кръв лице.

Беше пълно с трупове.

Останалите също влязоха в стаята, Майкъл се втурна към сестра си.

— Сара!

Тя се опита да му отвърне, окървавените ѝ устни се отвориха, но останаха безмълвни. Питър коленичи до Ейми. Изглеждаше невредима, но при докосването му потрепна и се отдръпна, размахала ръце, за да се защити.

— Всичко е наред — говореше той, — наред е.

Но не беше. Какво се беше случило? Кой беше убил мъжете? Един друг ли се бяха изклали?

— Бен Чоу е — каза Алиша. Стоеше на колене до един от труповете. — Тези двамата са Майло и Сам. Другият е Джейкъб Къртис.

Бен беше убит от удар с нож. Майло лежеше по лице в локва кръв, убит с изстрел в главата, очевидно и краят на Сам беше настъпил по същия начин, черепът му беше пробит странично.

Джейкъб лежеше до леглото на Ейми, стрелата от арбалета на Бен все още стърчеше от гърлото му. От устните му капеше кръв. Очите му бяха отворени с изненадан поглед. В протегната си ръка стискаше желязна тръба, омазана с кръв и мозък, бели късчета сред червената кръв обсипваха повърхността ѝ.

— Проклятие! — каза Кейлъб. — Проклятие, мъртви са до един!

Сцената имаше ужасяващо силно въздействие. Труповете на пода, локвите кръв. Джейкъб с тръбата в ръка. Майкъл помагаше на Сара да се изправи. Ейми продължаваше да се крие до стената.

— Сам и Майло бяха — дрезгаво произнесе Сара. Майкъл помогна на сестра си да стигне до едно от леглата. Тя говореше със запъване през ранените си, премазани устни и с окървавени зъби. — Двамата с Бен се опитахме да ги спрем. Всичко беше… не знам. Сам ме удари. После влезе още някой.

— Джейкъб ли беше? — попита Питър. — Той лежи тук мъртъв, Сара.

— Не знам, не знам!

Алиша дръпна Питър за лакът.

— Няма значение какво е станало — припряно каза тя. — Никой никога няма да ни повярва. Трябва веднага да тръгваме.

Не можеха да поемат риска да минат през вратата. Алиша им обясни какво да направи всеки. Важното е да не ги видят от Стената. Питър и Кейлъб щяха да отидат до Склада за въжета, раници и обувки за Ейми. Алиша щеше да отведе останалите до мястото на срещата.

Измъкнаха се от Лечебницата и се пръснаха. Главната врата на Склада зееше, ключалката висеше на резето — странна подробност, за която нямаха време да се тревожат: Кейлъб и Питър влязоха в потъналото в мрак помещение с дълги редици кошове. Там откриха Стария Чоу, а до него Уолтър Фишър. Висяха един до друг от гредите с пристегнати въжета около вратовете, босите им крака висяха над кош с опаковани книги. Кожата и на двамата вече сивееше, езиците им бяха провиснали. Явно си бяха послужили с кошовете да се покачат и щом са завързали въжетата, са ги изритали. Питър и Кейлъб за миг замръзнаха, вперили поглед в двамата мъже, в невъобразимата гледка, която представляваха.

— Да… пукна — каза Кейлъб.

Алиша имаше право, разбра Питър. Трябваше да се махнат. Каквото и да се случваше, то ставаше бързо и беше чудовищно, сила, която щеше да помете всички тях.

Събраха провизии и излязоха. Тогава Питър си спомни за картите.

— Върви — каза на Кейлъб. — Ще те настигна.

— Сигурно вече са там.

— Тръгвай. Ще ви намеря.

Момчето хукна. При къщата на Леля Питър дори не почука, влезе и се запъти направо към спалнята. Леля спеше. За миг спря на прага, загледан в дишането ѝ. Намери картите, където ги беше оставил. Приведе се, за да ги извади и пъхна кутията в раницата.

— Питър?

Застина. Очите на Леля продължаваха да са затворени. Ръцете ѝ лежаха спокойно до тялото ѝ.

— Полегнах малко да си почина.

— Лельо…

— Няма време за сбогуване — припя старата жена. — Сега върви, Питър. Тече вече твоето време.

Когато стигнаха до прекъсвача, на изток небето порозовяваше. Всички бяха там. Алиша изскочи иззад камиона, отупваше праха от себе си.

— Готови ли сте?

Зад тях се чуха стъпки, Питър се извърна и измъкна ножа си. Но тогава видя как от храстите излиза Маусами Патал. През рамото ѝ висеше преметнат арбалет, носеше раница.

— Проследих ви от Склада. Да побързаме.

— Маус… — подхвана Алиша.

— Спести си думите, Лиш. Идвам. — Маусами спря поглед на Питър. — Кажи ми само едно — каза тя, — вярваш ли, че брат ти е мъртъв?

Почувства се така, сякаш само беше чакал някой да му зададе този въпрос.

— Не.

— И аз не вярвам.

Несъзнателно постави ръка на корема си. Смисълът на жеста изплува в съзнанието му с такава пълнота, че приличаше не на досещане, а на спомен за вече известен му факт.

— Не успях да му кажа — каза Маусами. — А искам да научи.

Питър се извърна към Алиша, която ги наблюдаваше отчаяно.

— Идва с нас.

— Питър, идеята не е добра. Помисли къде отиваме.

— Маусами е с нас. Няма да спорим.

Алиша онемя.

— Проклятие — каза най-накрая. — Нямаме време да спорим.

Първа, за да им показва пътя, тръгна Алиша. След това Сара, после Майкъл, Кейлъб и Маусами вървяха един след друг, Питър ги пазеше отзад.

Най-накрая вървеше Ейми. Намериха ѝ пуловер, панталони и сандали. Когато се приведе към капака, очите ѝ срещнаха тези на Питър с внезапна настоятелност. Къде отиваме?

Колорадо, помисли си той. ЦКЗ. Просто имена върху картата, това бяха. Късчета цветна светлина на екрана на Майкъл. Питър не можеше да си представи действителността зад тях, скрития свят, от който бяха част. Когато по-рано през нощта обсъждаха подобно пътуване — дали беше същата нощ, четиримата събрани във Фара? — Питър си представяше истинска експедиция: добре въоръжени постове, каруци с провизии, разузнавателен отряд, подробно обмислен маршрут. Баща му по цял сезон планираше Дългите походи. А ето ги, бягаха пешком, притичваха, понесли купчина стари карти, ножове в коланите и по още нещичко. Как изобщо си въобразяваха, че могат да се доберат до подобно място?

— Всъщност не знам — каза ѝ той. — Но ако сега не тръгнем, мисля, че тук ще загинем.

Тя се приведе в тунела и изчезна. Питър пристегна ремъците на раницата си и тръгна след нея, затвори капака над главата си и се потопи в мрака. Стените бяха студени и миришеха на пръст. Тунелът беше прокопан отдавна, вероятно от самите Строители, за да улеснят обслужването на линията на камионите. Никой друг, освен Полковникът, не беше го използвал от години. Той си имаше таен път, обясни Алиша, по който излизаше на лов. Поне една от загадките се разплете.

След двайсет и пет метра Питър излезе сред мескитов шубрак. Всички го чакаха. Прожекторите угаснаха и се показа сивеещото от зората небе. Над тях планината издигаше лице като монолитна канара, ням свидетел на всичко. Питър чу виковете на Стражата от върха на Стената, които предаваха постовете си при Сутрешния звънец и застъпването на новата смяна. Дейл имаше да се чуди какво се е случило с тях, ако вече не е разбрал. Скоро щяха да открият труповете.

Алиша притисна капака зад него и завъртя пръстена, после приклекна и го скри под храсталака.

— Ще ни проследят — тихо каза Питър, приклекнал до нея. — Ще разполагат с коне. Не можем да ги надбягаме.

— Знам — лицето ѝ издаваше решителност. — Въпросът е кой първи ще се добере до пушките.

С тези думи Алиша се изправи и завъртя на пети, а после ги поведе надолу по планинския склон.

VII

Земите на мрака

Онази нощ вечността съзрях

като от светлина пръстен, огромен,

чист, безкраен

и спокоен, и сияен.

Под него тласкат сфери

часове дни години време,

а шлейфът ѝ и светът

в необятната му сянка се топят.

Хенри Вон

Светът

Четирийсет и две

Слязоха в подножието на планината преди пладне. Зигзаговидният релсов път, който се виеше надолу по източния склон на планината, беше прекалено стръмен за коне. На места изобщо не приличаше на такъв. На сто метра над станцията като че част от планината беше издълбана, отдолу лежеше купчина баластра. Намираха се над тесен затворен каньон, станцията тъмнееше на север до стена от скали. Духаше горещ, сух вятър. Отново се заизкачваха, за да минат от другаде, а минутите летяха. Най-после откриха път, по който да слязат, изоставиха пътеката и заслизаха пълзешком.

Стигнаха до задната част на станцията. Не забелязаха никакво движение зад огражденията.

— Чуваш ли? — попита Алиша.

Питър спря, за да чуе по-добре.

— Нищо не чувам.

— Защото токът по оградата е изключен.

Вратата зееше. Под навеса на конюшнята видяха тъмна купчина на земята, която се разлагаше под кръжащ отгоре облак.

Муле. Роякът мухи се разлетя, щом наближиха. По земята около животното имаше тъмни петна кръв.

Сара коленичи до трупа. Мулето лежеше на една страна, с изпъкнал подут от разложението корем. Дълъг разрез, пълен с гърчещи се лаври, се виеше около врата му.

— Мъртво е от два дни, според мен. — Сара сбърчи лице от миризмата. Долната ѝ устна беше разцепена, по зъбите се виждаше засъхнала кръв. Огромен морав отток обкръжаваше лявото ѝ око. — Прилича на разрез от нож.

Питър се обърна към Кейлъб. Очите му бяха широко отворени и приковани във врата на животното. Прикри долната част на лицето си с пуловера, като с маска, за да се предпази от вонята.

— Като мулето на Зандър? Онова в равнината?

Кейлъб кимна.

— Питър — Алиша сочеше към огражденията. На земята лежеше още една тъмна фигура.

— Друго муле?

— Едва ли.

Рей Рамирез. От него бяха останали само кости и овъглена плът, която продължаваше да мирише на изпържено месо. Опрян на оградата, на колене и със сгърчени, промушени в отворите на мрежата пръсти. Оголените кости на лицето му придаваха засмян вид.

— Ето защо по оградата няма ток — каза след миг Майкъл. Изглежда му прилошаваше. — Трябва да е предизвикал късо съединение, когато се е уловил за нея.

Капакът и той стоеше отворен. Слязоха в станцията, придържаха се към потъналите в мрак места, напредваха помещение по помещение. Всичко изглеждаше наред. Пултът се захранваше с ток и светеше, течеше ток и за планината. Фин не се виждаше никакъв. Алиша ги поведе към задната част, рафтовете, които прикриваха капака към изхода, си стояха на мястото. Едва когато тя отвори вратата и Питър видя, че пушките си стоят в сандъците, осъзна как се е страхувал, че вече ги няма. Алиша издърпа един от сандъците и го отвори.

Майкъл подсвирна с възхищение.

— Хич не се шегувате. Направо са като нови-новенички.

— Там, откъдето са дошли, има още — Алиша погледна към Питър. — Дали ще можеш да намериш бункера на картите?

Прекъснаха ги шумните стъпки на човек, който слиза: Кейлъб.

— Идват.

— Колко са?

— Май само един.

Алиша бързо раздаде оръжия, качиха се към двора. Питър видя самотен ездач в далечината, зад него се носеха облаци от прах. Кейлъб подаде бинокъла на Алиша.

— Проклета да съм — каза тя.

Няколко мига по-късно през вратата влезе Холис Уилсън и слезе от коня. Лицето и ръцете му бяха покрити с прах.

— Най-добре да побързаме.

Спря, за да отпие голяма глътка от манерката си.

— Следва ме отряд поне от шестима. Да потегляме, ако искаме да стигнем до бункера преди залез.

— Как разбра накъде сме тръгнали? — попита Питър.

Холис избърса уста с опакото на ръката си.

— Забравяш, че яздех на походите с баща ти, Питър.

Групата се събра в контролната стая. Взимаха колкото могат и възможно най-бързо муниции. Храна, вода, оръжия. Питър разгърна картите на масата в средата, за да ги огледа Холис, и той откри онази, която търсеше: Район на Лос Анджелис и Южна Калифорния.

— Според Тео бункерът бил на два дни път с езда — каза Питър.

Холис се намръщи, изви вежди, докато изучаваше картите. Питър забеляза, че е оставил брадата си да расте. За секунда му се стори, че пред него стои Арло.

— По моите спомени са по-скоро три, но пък бяхме с каруци. Пеша ще успеем да стигнем за два дни. — Приведе се над картата и посочи: — Намираме се тук, при прохода Сан Джорджонио. По времето, когато яздех с баща ти, вървяхме по този път 62, на север от Източния, 10-а междущатска 10. На места е разрушен, но щом сме пеша, няма да е проблем. Нощувахме тук — отново посочи, — в град Джошуа Вели. На около двайсет километра, но мен ако питат, са към двайсет и пет. Демо укрепи стара сграда на пожарна, остави и провизии. Сигурно е, помпата работи, така че можем да вземем вода, колкото ни е необходимо. От Джошуа на още трийсет километра източно по магистрала Туентинайн палмс, още десет на север през откритата равнина до бункера. Голямо ходене ще падне, но можем да се справим за два дни.

— Ако бункерът е подземен, как ще го открием?

— Аз мога да го намеря. И вярвайте ми, струва си да видите мястото. Твоят старец му викаше бойния склад. Има коли и гориво. Така и не успяхме да подкараме някоя, но може пък Кейлъб или Веригата да успеят.

— Ами пушеците?

— Не сме виждали изобщо такива по онези места. Което не означава, че няма. Но е насред пустинята, а те не я харесват. Твърде горещо е, няма достатъчно прикритие, не сме виждали и никакъв дивеч. Демо я наричаше златната зона.

— А по-нататък на изток?

Холис сви рамене.

— И ти знаеш, колкото и аз. Стигал съм най-далече до бункера. Ако сериозно възнамерявате да стигнете до Колорадо, струва ми се най-разумно да се отклоним от 40-а междущатска и да се отправим на север по 15-а. В Келсо има втори таен склад, старо железничарско депо. Теренът е тежък, но знам, че баща ти е стигал дотам.

Алиша щеше да язди начело, а останалите да я следват пеша. Кейлъб продължаваше да сигнализира, че всичко е чисто, от покрива на станцията, докато товареха мунициите в сянката на конюшнята. Мулето го нямаше. Холис и Майкъл го бяха завлекли до оградата.

— Вече трябва да се виждат — каза Холис. — Според мен имах преднина от няколко километра.

Питър погледна към Алиша. Да идат ли да огледат? Но тя поклати глава.

— Няма значение — каза с решителен вид. — Сега вече сами ще се оправят. Както и ние.

Кейлъб слезе по стълбите в задната част на станцията и дойде при тях в сянката. Вече бяха осмина. Питър изведнъж осъзна колко изтощени са всички. Ейми стоеше близо до Сара и като останалите носеше раница. Примижаваше с ожесточена смелост на слънчевата светлина под стара шапка с козирка, която някой беше открил в помещението за провизии. Каквато и да беше истината за нея, на светлина не беше привикнала. Но в това отношение той беше безпомощен.

Питър се отдръпна от навеса. Пресметна времето. Седем часа до мръкване. Седем часа, за да изминат двайсет и пет километра пеша през откритата равнина. Тръгнеха ли, връщане нямаше да има. Преметнала пушка през рамо, Алиша се метна на коня на Холис, едра кобила със светла козина, грамадна като къща. Кейлъб ѝ подаде бинокъла.

— Готови ли сте?

— Знаеш ли — каза Майкъл, — технически все още не е твърде късно да се откажем. — Стоеше до сестра си, непривично преметнал през гърдите си пушка. Огледа мълчаливите им лица. — Ей, майтапех се.

— Мен ако питате, Веригата има право — заяви Алиша от гърба на коня. — Няма да е срамно, ако някой се откаже. Всеки, който иска да остане, да го каже сега.

Всички мълчаха.

— Добре — каза Алиша. — Всички нащрек.

Не беше роден за такива неща, реши Гълън. Не беше, и толкова. От самото начало всичко беше грешка.

Жегата направо го убиваше, слънцето експлодираше в очите му. Задникът така го болеше от ездата, че цяла седмица нямаше да може да ходи. Имаше и страховито главоболие от удара на Алиша с арбалета. А и никой в отряда на го слушаше. Никой не обръщаше и капка внимание на думите му. Ей, момчета, ами да поспрем. Да позабавим темпото. Защо е това препускане, да му се не види!

— Убий ги — беше казала Глория Патал. Тази жена беше с ръст на мишчица, стряскаше се и от собствената си сянка, поне на Гълън така му изглеждаше, а ето че се разкриваше част от природата ѝ, която не беше виждал. Застанала на портата, жената направо кипеше от бяс.

— Върни тук дъщеря ми, а останалите избий. Искам ги мъртви.

Момичето беше виновно, така разправяха всички, момичето, Алиша, Кейлъб, Питър, Майкъл и… Джейкъб Къртис. Джейкъб Къртис! Откъде накъде малоумният Джейкъб Къртис ще е отговорен за нещо си? Гълън не виждаше смисъла, но в положението нямаше нищо смислено. Разумът изобщо никаква роля не играеше, доколкото виждаше той. Не и при портата, където се бяха събрали всички, крещяха и размахваха ръце. В онази сутрин май половината Колония имаше желание да убие някого, който и да е. Ако Санжай беше там, може би щеше да успее да ги вразуми, да накара хората да се успокоят и поразмислят. Но не беше. Лежеше в Лечебницата, ломотел и циврел като бебе, по думите на Йън.

Тогава тълпата отиде и хвана Мар Къртис. Завлече я при портата. Не беше точно човекът, когото търсеха, но нищо не можеше да се направи. Тълпата беше подивяла. Жалка гледка. Горката жена, без никакъв късмет в живота и без грам сила да се защитава, сто ръце я принудиха да се качи по стълбата и я хвърлиха от Стената, докато всички тържествуваха. С това можеше и да се приключи, но тълпата тъкмо загряваше. Гълън го усещаше. Първият им отвори апетита за още, Ход Грийнбърг крещеше, „Елтън! Елтън беше с тях във Фара!“ И преди Гълън или който и да било друг да разбере какво става, тълпата вече бързаше към Фара, после под буря от ръкопляскания завлякоха слепия старец при Стената. Хвърлиха и него.

Гълън от своя страна си държеше устата затворена. Колко оставаше някой да каже: Ей, Гълън, жена ти къде е? За Маусами ще кажеш ли нещо? И тя ли участваше в тая работа? Хайде да хвърлим и Гълън!

Най-накрая Йън въведе ред. Гълън не виждаше смисъл да ги преследват, но вече беше единственият Втори капитан, понеже всички други Втори капитани бяха мъртви, и разбираше, че Йън иска поне да поддържа илюзията, че Стражата продължава да контролира положението. Трябваше да се стори нещо, иначе тълпата щеше да хвърли всички от Стената. Йън го дръпна встрани и му каза за оръжията. Мен лично Бродницата изобщо не ме интересува, каза Йън. Ти отговаряш за жена си. Само ми донеси проклетите пушки.

Отрядът се състоеше от петима: Гълън командир, Емили Даръл, Дейл Ливайн на втора позиция, а отзад Ход Грийнбърг и Корт Рамирез. Първата му задача като командир извън Стената и с какво разполагаше? С идиота Дейл, шестнайсетгодишна вестителка и двама мъже, които дори не бяха от Стражата.

Безсмислена задача, такава им беше мисията. Въздъхна тежко, достатъчно високо, за да може вестителката Емили Даръл, която яздеше до него, да го попита какво има. Тя беше първата доброволка за пътуването, единствена от Стражата, освен Дейл. Момиче, което щеше да се доказва. Нищо, отвърна ѝ и не продължи разговора.

Наближаваха Банинг. Радваше се, че не вижда ясно, но онова, което виждаше, докато яздеха през града, човек не можеше да не го види, го смразяваше до мозъка на костите. Разрушени сгради и съсухрени скелети, които се сушаха в колите си като късове овнешко, без да се броят пушеците, които вероятно се спотайваха наоколо. Един изстрел. Връхлитат ви отгоре. Стражата набиваше думите в главата на човек от осемгодишната му възраст и всячески пречеше да се разкрие голямата тайна как всичко е една пълна безсмислица. Ако пушек връхлетеше Гълън Строс, той изобщо нямаше да има никакви шансове. Чудеше се колко ли ще боли. Сигурно много.

Истината беше, че както изглеждаше, историята с Маусами май приключи. Чудно му беше защо по-рано не го предугади. Вероятно беше видял някакви издайнически следи, но просто не е могъл да ги приеме. Дори не беше ядосан. Обичаше я, разбира се. Вероятно продължаваше да я обича. В ума му винаги щеше да има място, запазено за Маусами, а и за бебето. Бебето, което не беше негово, но все още му се щеше да е било негово. Едно дете можеше да накара човек да се почувства по-добре без никаква причина, дори когато човек ослепява. Чудеше се дали Маус и бебето са добре. Надяваше се, че ако ги намери, ще се окаже достатъчно човечен, за да го каже, Надявам се, че си добре.

Стигнаха до спускането към Източния път, яздеха в две редици. Как само пулсираше проклетата му глава. Може би заради удара, който му нанесе Алиша, но не вярваше. Изглежда, зрението му просто се предаваше. Пред очите му започнаха да се въртят странни звезди. Леко му се гадеше.

Толкова беше потънал в мислите си, че не си даваше сметка къде е, че е изкачил склона. Спря, за да пие вода. Турбините бяха там някъде, въртяха се на вятъра, който брулеше лицето му. Искаше само да стигне до станцията, да легне на тъмно и да затвори очи. Танцуващите искри сега бяха по-лоши, падаха през стесненото му зрително поле като блестящ сняг. Имаше нещо нередно. Не знаеше как ще успее да продължи. Някой друг трябваше да застане начело. Обърна се към Дейл, който се беше приближил и му казваше:

— Слушай, не мислиш ли…

Пространството зад него беше празно. Зад него нямаше никого. Нито един ездач. Сякаш гигантска ръка ги беше грабнала заедно с конете и заличила от лицето на земята.

В гърлото му се надигна жлъчен сок.

— Хора?

Тогава чу звука, който идваше от надлеза. Тихо, влажно разкъсване, като листове от мокра хартия, разкъсана наполовина, или разкъсване на кора на сочен портокал.

Четирийсет и три

Стигнаха Джошуа Вели минути преди да мръкне. Когато влязоха в пожарната, навън беше съвсем притъмняло. Пожарната се намираше в западния край на града — ниска, квадратна сграда с бетонен покрив и с две арковидни врати към улицата, блокирани с циментови блокове. Холис ги поведе към задната част, където имаше цистерна за вода сред гъсталак от бурени. С помпата извадиха топла вода с привкус на ръжда и пръст. Пиха жадно и щедро я плискаха над главите си. Питър си помисли, че за пръв път така му се услажда вода.

Събраха се в сянката на сградата, докато Холис и Кейлъб разковаваха дъските, прикриващи задния вход към пожарната. Един удар и вратата се отвори на ръждясалите си панти. Отвътре лъхна спарен въздух, тежък и горещ като човешки дъх. Холис отново взе пушката си.

— Чакайте тук.

Питър слушаше как стъпките на Холис отекват в тъмното пространство на сградата. Изпитваше странно безгрижие. Толкова път бяха изминали, че изглеждаше невъзможно пожарната да не им осигури подслон за пренощуване. Холис се върна.

— Чисто е — каза. — Горещо е, но това се решава.

Последваха го в широка стая с висок таван. Прозорците бяха зазидани с бетонни блокове, с тесни процепи на върха за вентилация, през които се процеждаше жълтеникавата дневна светлина. Въздухът миришеше на прах и животни. На пода бяха струпани най-различни инструменти и строителни материали, прибрани до стените: торби цимент, пластмасови корита и лопати с втвърден по тях цимент, ръчна количка, намотани въжета и верига. Отделенията, в които някога се бяха помещавали машините, пустееха. Пригодени бяха за конюшня, с половин дузина клетки и провесени на дъските хамути. По протежение на другата стена имаше стълба, което водеше нагоре към нищото, вторият етаж беше разрушен.

— Леглата са отзад — обясни Холис. Приклекна, за да запали фенер от пластмасов съд. Питър видя златистия цвят на течността и разпозна миризмата. Не беше алкохол, а нефт.

— Всички домашни удобства. Има кухня, а и баня. Но няма течаща вода, а коминът е зазидан.

Алиша въведе коня.

— А тази врата каква е? — попита тя.

Холис запали фенера с кибрит, спря, за да нагласи фитила и го подаде на Маусами, която стоеше до него.

— Маратонка, подай си ръката.

Холис измъкна чифт гаечни ключове и подаде единия на Кейлъб. Провесени на напречните греди над предния вход, на чифт закрепени вериги, имаше преграда от дебели метални плоскости, в рамки от дебело дърво. Двамата ги свалиха долу и ги нагласиха в сглобките на касите и така се затвориха вътре.

— И сега? — попита Питър.

Едрият мъж сви рамене.

— Сега ще чакаме да съмне. Аз взимам първия пост. Ти и другите ще спите.

В задната стая бяха леглата, за които каза Холис, дузина матраци с хлътнали пружини. Втора врата водеше към кухнята и банята с напукано огледало над редица умивалници, по които имаше петна от ръжда, и четири тоалетни. Всички прозорци бяха зазидани. Една от тоалетните чинии беше измъкната и сега стоеше в другия край, килната напред като глава на пияница. На нейно място стоеше пластмасова кофа, а на пода до нея купчина стари списания. Питър взе най-горното: Нюзуик. На корицата се виждаше размазана снимка на вирал. Снимката изглеждаше странна и неясна, сякаш направена от голямо разстояние и едновременно от много близо. Създанието стоеше в някакъв алков, пред устройство, на което се четяха буквите АТМ, изписани отгоре му. Питър не знаеше какво е, но беше виждал подобно в търговския център. На земята до вирала лежеше самотна обувка. Заглавието гласеше: ПОВЯРВАЙТЕ.

Върна се с Алиша при гаража.

— Къде е останалата част от провизиите? — попита той Холис.

Холис му показа къде дъските на пода се повдигат и под тях се открива дълбок около метър трап. Съдържанието му лежеше покрито под тежък насмолен брезент. Питър се спусна в него и махна брезента. Показаха се още съдове с гориво, вода и плътно подредени един до друг сандъци като онези, които бяха намерили в електростанцията.

— Тези десет тук съдържат повече пушки — посочи Холис. — Пистолетите са там. Взели сме само по-малките оръжия и никакви експлозиви. Демо не знаеше дали няма да се взривят сами и да разрушат мястото, затова ги оставихме в бункера.

Алиша беше отворила един от сандъците и извадила черен пистолет. Дръпна затвора, освободи цевта и натисна спусъка. Чуха отчетливото щракане на чукчето, което удари по празния магазин.

— Какви бяха експлозивите?

— Повечето гранати. — Холис почука по един от сандъците с тока на ботуша си. — Ето тук е истинската изненада. Дайте ми ръка.

Другите стояха скупчени около трапа. Холис и Алиша застанаха от двете страни на сандъка и го поставиха на пода на гаража. Холис се приведе и го отвори. Питър очакваше да види още оръжия, затова се изненада при гледката на куп сиви торбички. Холис му подаде една. Тежеше едва килограм, от едната ѝ страна имаше бял етикет, а върху него черен надпис. Най-отгоре стояха буквите ХГК.

— Означава Храна, готова за консумация — обясни Холис. — Храна за армията. В бункера ги има с хиляди. Трябва да… да видим — взе торбичката от Питър и присви очи към ситния надпис. — Соево месо със сос. Такава не съм опитвал.

Алиша държеше една от торбичките и ги гледаше недоверчиво намръщена.

— Холис, че тези работи са „готови“ вече около деветдесет години. Едва ли стават за ядене.

Едрият мъж сви рамене и започна да раздава на всеки.

— Някои не стават. Но ако до тях не е имало достъп на въздух, може да ги ядете. Ще разберете, когато дръпнете халката отгоре. Повечето си ги бива, но потърсете Бьоф Строганоф. Демо го наричаше Храна, готова за кътане.

Нямаха им много доверие, но бяха гладни и не можеха да откажат. Питър взе две: соево месо и сладникав лепкав пудинг, наречен Мангов пудинг с глазура. Ейми седна на ръба на едно от леглата и започна подозрително да отхапва жълтеникави бисквити и къс от нещо, което приличаше на сирене. От време на време вдигаше предпазливо очи, а после отново започваше да се храни плахо. Плодовият сладкиш с манго беше толкова сладък, че Питър се замая, но когато легна, почувства как умората отпуска хватката около гърдите му и разбра, че скоро ще заспи. Последната му мисъл беше за Ейми, която гризеше бисквитите, а очите ѝ се стрелкаха из стаята, сякаш очаква да се случи нещо. Но тази мисъл беше като въже в ръцете му, което не можа да удържи и скоро те останаха празни. Мисълта изчезна.

Изведнъж Холис се заоглежда в мрака. Примигна, за да прогони объркването. Стаята беше задушна, ризата и косата му бяха мокри от пот. Преди Питър да каже и дума, с пръст на устните си Холис му даде знак да мълчи.

— Вземи пушката си и ела.

Холис понесе фенера и го поведе към гаража. Сара седеше, опряна на стена от каменни блокове, там, където някога са били вратите на отделенията. В една от вратите имаше малко прозорче за наблюдение — метална пластина, която се плъзгаше в улей, занитен в бетона.

Сара се отдръпна.

— Погледнете — прошепна.

Питър доближи око до отвора. Усети вятъра с ноздрите си, хладината на пустинната нощ. Прозорецът гледаше към главната улица на града, път 62. Срещу пожарната се издигаше квартал от сгради, разрушени грамади. Зад тях се виждаше начупената линия на хоризонта по хълмовете, всичките облени в синкава лунна светлина.

На пътя седеше приклекнал самотен вирал.

Питър за пръв път виждаше толкова застинал екземпляр, поне нощем. Създанието стоеше с лице към сградата, седнало на ясно очертаните си бедра, вперило поглед в сградата. Докато Питър наблюдаваше, от мрака се появиха още два, вървяха по улицата, спряха и заеха същата напрегната стойка, с лице към пожарната. Ято от трима вирали.

— Какво правят? — прошепна Питър.

— Седят си — каза Холис. — Навъртат се насам, но никога не се доближават.

Питър отдръпна лицето си от прозореца.

— Как мислиш, знаят ли, че сме тук?

— Затворено е, но не чак толкова. Със сигурност долавят миризмата на коня.

— Сара, иди да събудиш Алиша — каза Питър. — Не вдигай шум, нека останалите спят.

Питър отново се обърна към прозореца. След миг попита:

— Колко каза, че са?

— Трима — отвърна Холис.

— Е, сега вече са шестима.

Питър застана до Холис, за да погледне.

— Работата е… лоша — каза Холис.

— Къде са слабите места? — Алиша вече стоеше до тях. Махна предпазителя на пушката си и като се стараеше да бъде тиха, дръпна затвора. После чуха глух удар отгоре.

— На покрива са.

От задната стая тромаво се показа Майкъл. Огледа ги намръщен, със сънлив поглед.

— Какво правите? — каза той прекалено високо.

Алиша допря пръст до устните си, после енергично посочи към покрива.

Над главите им се чуха още шумове от приземяване. В себе си Питър вече го беше разбрал, тих бомбен взрив. Виралите търсеха начин да се вмъкнат.

По вратата се дращеше.

Удар на плът по метал, кост по метал. Сякаш виралите я пробваха, помисли си Питър. Изпробваха силата си преди последния напън. Нагласи приклада към рамото си, готов за стрелба, точно когато Ейми влезе в полезрението му. По-късно се чудеше дали не е била през цялото време в стаята, скрита в ъгъла, наблюдавала безмълвно. Приближи се към барикадата.

— Ейми, дръпни се…

Тя коленичи пред вратата, постави ръцете си на нея. Приведе глава, опря чело на метала. От другата страна се чу нов удар, но този път по-слаб, пробваше. Раменете на Ейми трепереха.

— Какво прави?

Отговорът дойде от Сара.

— Мисля, че… плаче.

Всичко стояха застинали. От другата страна не се чуха повече шумове. Най-после Ейми се раздвижи и изправи, обърна се към тях. Погледът ѝ беше отчужден, замъглен. Изглежда не ги виждаше.

Питър вдигна ръка. Не я будете.

Докато гледаха, без да проговарят, Ейми се обърна и тръгна със същия отсъстващ вид към вратата на спалнята, точно когато Маусами, последната, която спеше, се появи. Ейми я подмина като да не я забеляза. Следващото, което чуха, беше проскърцването на пружините, когато се ляга на леглото.

— Какво става? — попита Маусами. — Защо ме гледате така?

Питър отиде да погледне през прозореца. Притисна лице към процепа. Видя, каквото и очакваше. Отвън нямаше нищо. Огряното от луната място беше пусто.

— Мисля, че са си отишли.

Алиша се намръщи.

— И защо ще си тръгват ей така?

Обзело го беше странно спокойствие, опасността, знаеше си той, беше преминала.

— Виж сама.

Алиша преметна пушката си и притисна око към прозореца, изви се, за да огледа по-добре мястото отпред, в обсега на прозореца.

— Прав е — заяви тя. — Отвън няма нищо.

Отдръпна лице и се обърна към Питър, присвила очи.

— Като… домашни любимци, а?

Той поклати глава, търсеше правилната дума.

— Като приятели, според мен.

— Някой ще ми обясни ли какво става, моля? — каза Маусами.

— Де да знаех — отвърна Питър.

Махнаха преградите чак след зазоряване. Около скривалището си видяха следите на създанията в прахта. Всички бяха спали малко, но все пак Питър усещаше прилив на нови сили. Чудеше се какво ли означава това, а после разбра. Преживели бяха първата си нощ навън в Земите на мрака.

Разгърнал картата над объл камък, Холис оглеждаше маршрута им.

— След Туентинайн палмс тръгваме през пустинята, тук пътища няма.

Бункерът щели да намерят по верига от планини на изток. В южния им край се издигали два върха, а зад тях трети. Когато третият заставал точно между първите два, трябвало да поемат на изток, това бил верният път.

— Ами ако не успеем до мръкване? — попита той.

— Можем да се окопаем в Туентинайн, ако се наложи. Все още са останали няколко сгради. Но доколкото си спомням, бяха в руини, далече от състоянието на пожарната.

Питър погледна към Ейми, която стоеше до другите. Шапката с козирката от помещението за продоволствия беше на главата ѝ. Сара ѝ беше дала да облече мъжка риза с дълги ръкави, разръфана на ръкавите и яката, и очила за пустинята, които бяха открили в пожарната. Черната ѝ коса беше прибрана, ореол от тъмни кичури се подаваше изпод кепето.

— Вярваш ли, че така е направила? — попита Холис. — Отпратила ги е.

Питър се обърна към приятеля си. Сети се за списанието в банята, непреклонната дума на корицата.

— Истината ли, Холис? Не знам.

— Ами да се надяваме, че ги е отпратила. След Келсо ни чака откритата пустиня, чак до границата с Невада. — Измъкна ножа си и го избърса в подгъва на пуловера си. — Когато отново проговори, гласът му беше тих и поверителен. — Преди да тръгна, знаеш сам, чух хората да говорят, приказваха за нея. Момичето от Никъде, последната от Бродниците. Хората казваха, че тя е знак.

— За какво?

Холис се намръщи.

— За края, Питър. Краят на Колонията, краят на войната. Човешката раса или останките от нея. Не казвам, че са били прави. Вероятно по-голямата част от тези приказки са глупостите на Сам и Майло.

Сара се приближи към тях. Оттокът на лицето ѝ беше спаднал. Синината беше избледняла до зеленикаво и мораво.

— Нека Маус да язди — помоли тя.

— Тя добре ли е? — попита Питър.

— Леко обезводнена. В нейното състояние трябва да пие повече течности. Според мен не бива да върви в жегата. Притеснявам се и за Ейми.

— На нея какво ѝ е?

Тя сви рамене.

— Слънцето. Мисля, че не е привикнала с него. Вече има лошо изгаряне. Очилата и ризата ще свършат работа, но колко може да издържи толкова омотана в тоя пек — наклони глава и погледна към Холис. — И така какви ми ги разправяше Майкъл за някакво превозно средство?

Вървяха.

Планините останаха далеч зад тях. По пладне навлязоха дълбоко в пустинята. От пътя бяха останали само бегли следи, но успяваха да го следват. Вървяха по издатината, която представляваше земята, прекосяваха местности с обли камъни и странни хилави дървета под изпепеляващото слънце и безкрайното нажеженото небе. Не се чувстваше никакъв повей на вятър. Въздухът беше толкова неподвижен, че сякаш жегата жужеше и трепереше около тях като криле на насекомо. Всичко в околностите изглеждаше едновременно близко и далечно, чувството за перспектива беше изкривено от неизмеримия хоризонт. Изобщо нямаше да е трудно, помисли си Питър, на подобно място да се въртят в кръг, да се мотаят без посока, докато не мръкне. Подминаха град Мохаве Джанкшън, който не беше никакъв град, а шепа постройки и име на картата. Прехвърлиха малко възвишение и се озоваха пред дълга върволица от изоставени коли, в две редици, обърнати в посоката, от която идваха. Повечето бяха частни коли, но имаше и няколко камиона, а ръждясалите им шасита бяха затънали в пясъците. Все едно се бяха натъкнали на отворена гробница, гробница за машини. Много от покривите бяха изтръгнати, вратите измъкнати. Отвътре купетата изглеждаха стопени, дори и да е имало някога трупове в тях, отдавна ги нямаше, разпилени от пустинните ветрове. Тук-там в неразличимите останки Питър забелязваше следи от хора: очила, отворен куфар, детска кукла. Вървяха мълчаливо и дори не смееха да проговорят. Питър преброи над хиляда коли, преди да стигнат до края на руините, които пустинята поглъщаше.

В средата на следобеда Холис заяви, че е време да изоставят пътя и да тръгнат на север. Питър вече се съмняваше, че изобщо някога ще стигнат до бункера. Жегата беше непоносима. От изток духаше изгарящ вятър, пълнеше устата и очите им с пясък. След редицата коли никой нищо не беше казал. Майкъл изглеждаше най-зле, започна видимо да куца. Когато Питър го попита какво има, Майкъл свали мълчаливо ботуша си и му показа огромен, пълен с кръв мазол на петата си.

Спряха за почивка сред рехавата сянка на юка.

— Още колко остава? — попита Майкъл. Свалил беше ботуша, за да може Сара да се погрижи за мазола. Примигна, когато тя го прободе с малък скалпел от откритата в пожарната медицинска чанта. От резката потече капка кръв.

— Още петнайсет километра от тук — каза Холис. Стоеше настрани от тях в края на сянката. — Виждате ли онези планини? Там отиваме.

Кейлъб и Маусами бяха заспали, подпрели глави на раниците си. Сара превърза крака на Майкъл. Той отново обу ботуша и лицето му се сгърчи от болка. Само Ейми изглеждаше по-зле заради облеклото. Седеше настрани от другите, присвила под себе си тънките си крака и предпазливо ги наблюдаваше през тъмните очила.

Питър се приближи до Холис.

— Ще успеем ли? — попита тихо.

— Съвсем близо ще сме.

— Да дадем на всички малко време.

— Наистина малко.

Водата в първата манерка на Питър свърши. Той реши да пие от втората и се зарече да запази останалата част в резерва. Полегна с другите под сянката. Стори му се, че едва е затворил очи, когато чу името си, отвори ги и видя Алиша да стои до него.

— Каза малко време.

Подпря се на лакът.

— Добре. Да тръгваме.

Слънцето се спусна с още педя над хоризонта, когато видяха табела, издигната сред маранята на жегата. Най-напред имаше ограждения от висока мрежа, а над нея бодлива тел, на сто метра по-навътре следваше отворена врата, после малката къща на охраната. Табелата стоеше до нея.

ВЛИЗАТЕ НА ТЕРИТОРИЯТА НА ТРЕНИРОВЪЧЕН БОЕН ЦЕНТЪР НА КОРПУСА НА МОРСКАТА ПЕХОТА ТУЕНТИНАЙН ПАЛМС.

ОПАСНО ЗА ЖИВОТА.

НЕВЗРИВЕНИ СНАРЯДИ. НЕ СЕ ОТКЛОНЯВАЙТЕ ОТ ПЪТЯ.

— Невзривени снаряди — Майкъл се мръщеше, невероятно уплашен. — Какво означава това?

— Означава да си отваряш очите къде стъпваш, Верига — Алиша се обърна към всички. — Може да са бомби или мини. Вървете един след друг и се старайте да стъпвате в следите от неговите стъпки.

— Какво е това? — Маусами сочеше с ръка, с другата засенчваше очите си. — Това сгради ли са?

Автобуси бяха: трийсет и два от тях се редяха, паркирани в две близки редици. Жълтият им цвят беше напълно заличен. Питър се приближи към най-близкия автобус в края на редицата. Вятърът беше стихнал, чуваше се само звукът от неговите стъпки по земята. Под прозорците, покрити с бодлива тел, се четяха думите ЦЕНТРАЛЕН ПУСТИНЕН РАЙОН ОБЕДИНЕНО УЧИЛИЩЕ. Изкачи се по дюната, която се издигаше срещу автобуса и надзърна вътре. Там също имаше навявания от пясък, който покриваше седалките на вълнообразни купчини. На покрива птици бяха свили гнезда, а изпражненията им изцапали стените.

— Я погледнете тук! — извика Кейлъб.

Тръгнаха по посока на гласа му. Малък самолет лежеше наклонен на една страна.

— Това е хеликоптер! — каза Майкъл.

Кейлъб стоеше на фюзелажа. Преди Питър да успее да каже и дума, Кейлъб отвори вратата като капак и се спусна вътре.

— Маратонка — извика Алиша, — внимавай!

— Няма страшно! Празен е! — чуха го да тършува, миг по-късно главата му щръкна над капака. — Тук няма нищо, само два скелета.

Измъкна се, плъзна се по фюзелажа и им показа находката си.

— Носеха ги.

Два избледнели медальона. Към всеки от тях имаше прикачен сребрист диск. Питър ги почисти с малко вода, за да се видят надписите.

Съливан, Джоузеф, Д. 0+ 098879254 КМП САЩ, римокат.

Гомез, Мануел Р. АВ– 859720152 КМП САЩ, ат

— КМП САЩ, това означава Корпус на морската пехота — каза Холис. — Върни ги обратно, Кейлъб.

Кейлъб грабна медальоните от Питър и ги притисна отбранително към гърдите си.

— Как пък не. Ще си ги оставя. Намерих си ги честно и почтено.

— Маратонка, били са войници.

Гласът на Кейлъб изведнъж потрепери.

— И какво? Няма да се върнат, нали? Нали уж щели да се върнат за нас, а така и не са го направили.

Всички замълчаха.

— Това е едно от тези места, нали? — каза Сара. — Леля разказваше за едно от тях. Как Първите са дошли от градовете, а после се качили в планината с автобуси.

И Питър беше слушал тези истории. Винаги му се струваха приказки. Но Сара имаше право, това беше едно от тези места. Не само падналият хеликоптер и автобусите, но и застиналото място му го беше подсказало. Тук не просто липсваха шумове, такава тишина настъпваше, когато нещо секва.

Изведнъж го разтърси натрапчива тревога. Нещо не беше наред.

— Къде е Ейми?

Разпръснаха се през редиците от автобуси и викаха името ѝ. Питър вече беше съвсем откачил, когато Майкъл я откри. И през ум не му беше минавало, че може така да се залута нанякъде.

Майкъл стоеше до един от заритите в пясък автобуси и се взираше през отворен прозорец.

— Какво прави? — попита Сара.

— Изглежда седи вътре — отвърна Майкъл.

Питър се изкатери и се вмъкна вътре. Вятърът беше навял пясък в задната част на автомобила; първите няколко седалки се виждаха. Ейми седеше на мястото точно зад шофьора и държеше раницата в скута си. Махнала беше очилата и шапката.

— Ейми, скоро ще се стъмни. Трябва да вървим.

Момичето обаче не помръдна. Изглеждаше сякаш чака нещо. Огледа се присвила очи, като чак сега да забеляза, че автобусът е празен и е истинска руина. После се изправи, преметна раницата си през раменете и скочи през прозореца.

Бункерът беше точно там, където каза Холис.

Заведе ги към място, при което третата планина заставаше между другите две, и отново поеха на изток. След половин километър спря.

— Тук е — обяви той.

Стояха пред скала. Зад тях залязващото слънце изпращаше последни сребристи лъчи над хоризонта.

— Нищо не виждам — каза Алиша.

— И така трябва.

Холис свали пушката си и се закатери по скалата. Питър го наблюдаваше, засенил с ръка очите си, за да се защити от отразения блясък. На десет метра от земята Холис изчезна.

— Къде отиде? — попита Майкъл.

Предната част на планината се раздвижи. Двете крила на вратата, осъзна Питър, бяха така маскирани, че да се сливат с повърхността. Крилата се плъзнаха във вътрешността на хълма, разкриха тъмна пещера и Холис, който стоеше пред тях.

На Питър му отне известно време, докато възприеме мащаба на онова, което виждаше: обширен свод, издълбан в самата планина. Дълги рафтове, които се простираха в дълбоки ниши, натъпкани с издигащи се над главите им палета сандъци. До входа, където Холис беше отворил металния панел в стената, имаше паркиран високоповдигач. Влязоха, той натисна един бутон и помещението се обля в светлина, която идваше от мрежа светещи кабели по стените и тавана. Питър чу шум от включилата се механична вентилация.

— Холис, това са оптични кабели — удиви се Майкъл. — Какво е електрическото захранване?

Холис натисна втори бутон. Жълта сигнална светлина засия и се завъртя с луда тревога над вратите. С тракане на механизма, който ги задвижваше, вратите започнаха да се плъзгат обратно към местата си, като пресякоха тъмните сенки по пода.

— Не може да ги видите оттам, откъдето дойдохме — Холис извиси гласа си над шумотевицата, — но по южния склон на планината има соларни батерии. Демо откри мястото по тях.

Вратите се затвориха със силно дрънчене, ехото отекна дълбоко в помещението. След като вратите се затвориха, вече бяха в безопасност.

— В акумулаторите вече няма заряд, но соларните издържат по няколко часа. Има и няколко преносими генератора. Има склад за гориво тук наблизо, в северна посока. Газ, дизел, керосин. Ако го източвате правилно, може да се използва. Има повече, отколкото изобщо можем да изгорим.

Питър навлезе в помещението. Построилите мястото, помисли си, бяха предвидили всяка подробност. Помещението му напомняше библиотека, само дето вместо книги имаше сандъци, а сандъците не съдържаха думи, а оръжия. Отломки от последната изгубена война, подредени и съхранени за идващата.

Отиде до най-близкия рафт, където стояха Алиша и Ейми. След инцидента в автобусите момичето не се беше отдалечавало и на няколко метра. Придърпала единия си ръкав, Алиша избърса праха от един сандък.

— Какво означава РПГ[8]? — попита Питър.

— Представа си нямам — отвърна Алиша. Обърна се и му се усмихна. — Но искам да си имам едно.

Четирийсет и четири

От Дневника на Сара Фишър („Книга на Сара“)

Представена на Третата световна конференция по Северноамериканския период на карантина

Център за изучаване на човешките култури и конфликти Университетът на Нови Южен Уелс, Индо-Австралийска Република @@ 16-21 април 1003 Сл. В.

[Начало на откъса]

Ден 4

Нека просто започна. Здравейте, Казвам се Сара Фишър, Първо семейство. Пиша ви от военен бункер, някъде на север от град Туентинайн Палмс, Калифорния. Аз съм една от осемте души, тръгнали от планините Сан Хасинто към град Телърайд, Колорадо. Странно е да разказвам тези неща на някого, когото не познавам, който може и да не е роден, докато пиша тези редове. Но според Питър някой трябва да запише онова, което ни се случва. Може някой ден, казва той, някой да пожелае да научи какво се е случило.

Прекарахме в бункера два дни. Доста удобен е за живеене, има електричество, течаща вода, дори душ, който работи, стига да обичате студена вода (аз не обичам). Без да броим бараките, бункерът има три помещения: в едното, изглежда, има най-вече оръжия („складът“), в другото има коли („гаражът“), а в третото, по-малко помещение, намерихме храна, дрехи и медицински материали (все още нямаме дума, с която да го наричаме и затова му казваме просто третата стая). В нея намерих бележници и моливи. Холис твърди, че тук има достатъчно за екипирането на малка армия и аз не се съмнявам.

Майкъл и Кейлъб се опитват да оправят едно от хъмвитата[9], което е вид кола. Питър мисли, че две от тях ще могат да ни поберат заедно с достатъчно провизии и допълнително гориво, въпреки че Майкъл не е сигурен дали ще може да стъкми повече от едно от частите, които имаме. Алиша им помага, но като гледам, тя най-вече им подава инструментите, които искат. Хубаво е човек да я види, когато не раздава заповеди.

Всичко намерено принадлежи на армията, а всички от нея са вече мъртви. Мисля, че е важно да го спомена. Както и че причината да сме тук е момичето на име Ейми, което според Майкъл е на сто години. Въпреки че като я види човек, може и да не го разбере. Човек би я взел за обикновено момиче. Имаше нещо във врата ѝ, подобно на радио, от което научихме, че идва от Колорадо, от място наречено ЦКЗ. Историята е дълга, не съм много сигурна как да я разкажа. Не може да говори, но вярваме, че там някъде има хора като нея, защото Майкъл ги е чул по радиото. И затова отиваме в Колорадо.

Всички тук имаме работа да вършим, моята е да помагам на Холис и Питър да разберат какво има в сандъците по рафтовете. Питър казва, че докато чакаме да подготвят хъмвитата, можем да използваме времето, в случай че ни се наложи да се върнем. Плюс това можем да попаднем на неща, които да са ни от полза сега, като радиостанциите. Майкъл казва, че ще поправи две от тях, стига да има някакви батерии, които все още имат заряд. Извън склада има алков, който наричаме кабинет, пълен е с бюра и компютри, които вече не работят, и полици с метални класьори и наръчници. Там открихме инвентарните списъци, купища страници от тях, в които беше вписано всичко: от пушките и минохвъргачките до панталоните и калъпите сапун. (Надявам се скоро да открием сапуна.) До всяка вещ има отбелязани цифри и букви, които съвпадат с цифрите и буквите по рафтовете, но невинаги. Понякога отваряме сандък и си мислим, че ще намерим одеяла или батерии, а откриваме лопати или още пушки. Ейми ни помага и макар все още да не е казала нито дума, днес разбрах, че може да чете списъците. Не знам защо се изненадах.

Ден 6

Майкъл и Кейлъб все още работят по хъмвитата. Майкъл твърди, че има поне две, които може да поправи, но не е много сигурен. Според него проблемът е в гумата, цялата се е напукала и се разпада. Но за пръв път виждам Майкъл толкова щастлив и всички мислим, че той ще се справи.

Вчера направих инвентаризация на медицинските материали. Много от тях вече не стават, но има неща, които ще са ми от полза, истински превръзки и шини, и дори апарат за кръвно налягане. Измерих кръвното налягане на Маус и се оказа със стойност 120/80, казах ѝ да ми напомня да го меря всеки ден и да не забравя да пие много вода. Обеща да го направи, но пък ѝ се налага да пишка през пет минути.

Сутринта Холис ни изведе в пустинята, за да ни покаже как да стреляме и да хвърляме гранати. Има толкова много муниции, че няма проблем да ги използваме, а и трябва да се обучим. Затова дълго стреляхме с пушките по купчини с камъни и хвърляхме гранати в пясъка, сега ушите ми кънтят. Холис мисли, че зоната на юг от нас е минирана и ни предупреди да не припарваме натам. Според мен има предвид най-вече Алиша, защото тя излиза с коня да ловува рано сутрин, преди да е станало твърде горещо, засега не е уловила друго освен няколко заека, които сготвихме миналата вечер. Питър откри тесте карти в бараките и след вечеря играем на карти, дори Ейми, която печели повече ръце от всеки, макар никой да не ѝ е обяснявал правилата. Според мен ги е научила, докато ни е гледала.

Истински кожени ботуши! Сега всички носим такива, освен Кейлъб, който си държи на маратонките. С цял номер са му по-големи, но той твърди, че нямало значение, харесва му как изглеждат и били късметлийски, понеже смъртта му се разминава, откакто ги е обул. Може пък да намерим и сандък с късметлийски маратонки?

Ден 7

С хъмвитата няма напредък. Всички се притесняват, че трябва вече да тръгваме от тук.

Освен ботушите, най-хубавото, което открихме досега, са светещите пръчки. Пластмасови тръбички, които удряш по коляното си, разтърсваш ги и започват да светят в бледозелено. Миналата нощ Кейлъб счупи една и всичките светещи частици се разпиляха по лицето му, а той казва: „Гледайте, станал съм пушек!“ Питър каза, че хич не е смешно, но според мен беше, повечето от нас се посмяха. Радвам се, че Кейлъб е с нас.

Утре ще затопля вода и ще си направя истинска баня, ще подстрижа и Ейми, докато съм там, поне да направя нещо с това валмо коси. Може да я склоня и тя да се изкъпе.

Ден 9

Майкъл заяви, че днес ще се опитат да подкарат хъмвито, затова всички се струпахме, докато те го закачиха за един от генераторите, но когато се опитаха да запалят двигателя, се разнесе трясък и пушек, а Майкъл каза, че трябва да започнат всичко от нула. Било заради лошото гориво, предполага той, но според мен не знае точно. За да се влошат съвсем нещата, тоалетните в бараките се задръстиха и Холис заразправя как американската армия е успяла да направи храна, издържала сто години, а една свястна тоалетна не са направили.

Холис ме помоли да подстрижа и него и трябва да призная, че като се поизчисти, не изглежда зле. Може пък да го склоня да си обръсне и брадата, но май за него тя означава много, след като Арло си отиде. Горкият Арло. Горкият Холис.

Ден 11

Днес конят беше убит. Вината е единствено моя. През деня държахме кобилата отвън в сянката, в едни храсталаци и треви, където да пасе. Реших да я поразходя, но нещо я подплаши и тя препусна уплашена. Двамата с Холис се затичахме след нея, но не можахме да я уловим, а после я видяхме в минираната зона и преди да успея и дума да кажа, се чу страхотен трясък, а когато прахта се уталожи, видяхме, че лежи на земята. Щях да тръгна към нея, но Холис ме спря. Казах, че не можем да я оставим така, а той отвърна: Не, не можем. Върна се в бараките, взе пушката и я застреля. И двамата плачехме, а после го попитах дали ѝ е дал име, а той отвърна: Да, имаше си, казваше се Скъпа.

Тук сме едва от девет дни, но ни се струва, че са повече, затова започнах да се чудя дали изобщо някога ще тръгнем.

Ден 12

През нощта трупът на коня е бил взет. Сега знаем, че наоколо се навъртат пушеци. Питър реши да затвори вратите час преди залез за по-сигурно. Малко се притеснявам за Маусами. През последните няколко дни започна да ѝ личи. Вероятно още никой друг не забелязва, но аз го виждам. Онова, което всички знаят, но не изричат, е че Тео сигурно е мъртъв. Тя се държи, но знам, че ѝ е много трудно, докато дните се нижат. Не бих искала детето ми да се роди по такива места.

Ден 13

Добри новини. Майкъл твърди, че утре ще опита да подкара едно от хъмвитата. Всички стискаме палци. Нямаме търпение да тръгнем.

В третата стая се натъкнах на сандък с надпис „Торба с човешки останки“ и когато я отворих и разгледах, осъзнах, че това е една от онези торби, които армията е използвала, за да поставя труповете на мъртвите войници. Затворих я и се надявам никой никакви въпроси да не ми задава за нея.

Ден 16

Не съм писала два дни, защото се уча да шофирам.

Преди два дни Майкъл и Кейлъб най-накрая комплектоваха първото хъмви, управление, гуми, изобщо всичко. Крещяхме и се смеехме, толкова бяхме щастливи. Майкъл каза, че искал да е първи и с няколко маневри успя да го изкара на заден ход от бункера. Всички се редуваме зад волана, а Майкъл ни учи какво да правим, но никой от нас не е много добър.

Второто хъмви потегли тази сутрин. Кейлъб казва, че е точно то, ще вземем това, но така или иначе нямаме нужда от повече от две. Ако едното се повреди, другото ще ни е резерва. Майкъл счита, че можем да вземем достатъчно дизелово гориво до Лас Вегас, дори и по-далече, преди да ни се наложи да търсим как да заредим.

Утре сутринта отиваме до склада за гориво.

Ден 17

Заредили сме и сме готови за път. Цяла сутрин сновем до склада с гориво и обратно, пълним хъмвито и допълнителни туби.

Уморени сме, но и развълнувани. Сякаш пътуването най-накрая наистина започва. Ще пътуваме на две групи по четирима. Питър ще кара едното хъмви, а аз другото, Холис и Алиша ще са отгоре, за да пазят оръжията, леки картечници петдесети калибър[10], които натоварихме следобеда. Майкъл откри батерии, които могат да се заредят, за да си говорим по радиостанциите, поне докато батериите се изтощят. Според Питър трябва да заобиколим Лас Вегас и да се движим из по-затънтените места, но Холис настоява, че това е най-прекият път до Колорадо, а идеалният вариант са междущатските магистрали, защото минават през леки терени. Алиша се настани до Холис, а Питър най-накрая се съгласи, затова предполагам, че сме се запътили към Лас Вегас.

Чудим се какво ли ще открием там.

Чувствам се като участник в истинска експедиция. Изхвърлихме старото си облекло и всички сме във военни дрехи, дори Кейлъб, въпреки че са му много големи. (Маус подгъна чифт панталони за него.) След вечеря Питър ни събра и ни показа маршрута на картата, а после каза: Имаме повод за празнуване, Холис, ти не мислиш ли така? Холис кимна и отвърна: И аз така мисля. Вдигна бутилка уиски, което открил в едно от бюрата в офиса. Вкусът му прилича малко на шайна и предизвиква същото чувство, скоро се смеехме и пеехме, което беше страхотно, но и малко тъжно, защото всички си спомнихме за Арло и неговата китара. Дори Ейми пийна малко, а Холис каза: Може пък да ѝ докара настроение да каже някоя дума. Тя пък се усмихна на думите му, мисля, че за пръв път я виждам да го прави. Сега вече сякаш наистина е една от нас.

Вече е късно, трябва да си лягам. Тръгваме призори. Нямам търпение, но май и това място ще ми липсва. Не знаем какво ще открием и дали някога отново ще видим дома си. Мисля, че без да го осъзнаваме, тук се превърнахме в семейство. Затова който и да чете тези редова, това е, което всъщност искам да му кажа.

Ден 18

Стигнахме Келсо след цял век. Заобикалят ни истински пущинаци, единствените живи същества явно са гущерите, които са навсякъде, и паяците, огромни и космати, колкото човешка длан. Освен склада други сгради няма. След бункера се чувстваме като на открито и невероятно изложени на опасност, въпреки че сме барикадирали прозорците и вратите. Има помпа, но няма вода, затова караме с тази, която носим. Ако е все такава жега, дано скоро намерим вода. Сигурна съм, че никой няма да спи много. Надявам се, че Ейми ще съумее да ги държи настрана, както казва Питър.

Ден 19

Миналата нощ се появиха, ято от трима. Влязоха през покрива, разтрошиха дървото, все едно късат хартия. Когато всичко приключи, двама от тях бяха мъртви, а третият избяга. Но Холис беше прострелян. Алиша казва, че тя го е направила, но Холис твърди, че сам се е прострелял, докато е зареждал един от пистолетите. Вероятно, за да я утеши. Куршумът е минал през горната част на ръката му, само го е парнал, но все пак раната е сериозна, особено както сме на открито. Холис се държи и не го показва, но виждам, че много го боли.

Пиша в ранните сутрешни часове, точно преди зазоряване. Никой няма да ляга отново. Само чакаме да съмне, за да се измъкнем оттук.

Трябва да се доберем до Лас Вегас и да ни остане достатъчно време да намерим подслон. Оттук нататък сме се простили с истинската безопасност, всички си го мислим, но никой не го изрича гласно.

Странното е, че всъщност не се притеснявам много, наистина. Надяваме се, че няма и да измрем всички там. Но си мисля, че предпочитам да съм тук с тези хора, отколкото другаде. Страхът е различен, когато има надежда, че нещо ще даде резултат. Не знам какво ще заварим в Колорадо, ако изобщо стигнем дотам. Не съм сигурна дори дали има значение. След всичките изминали години в очакване на армията се оказва, че армията сме ние.

Четирийсет и пет

Навлязоха в града от юг. Денят се стопяваше над гледка с извисяващи се развалини.

Питър беше на волана на първото хъмви, Алиша стоеше отгоре и оглеждаше терена с бинокъла. Кейлъб седеше до него с разтворена на колене карта. Магистралата почти не личеше, изчезнала под вълни напукана, светла земя.

— Къде, по дяволите, сме, Кейлъб?

Кейлъб започна да върти насам-натам картата. Обърна се и се провикна към Алиша:

— Виждаш ли табела с 215?

— Какво е 215?

— Друга магистрала, като тази! Трябва да я пресечем!

— Че аз дори не знаех, че сме на магистрала!

Питър спря колата и взе радиостанцията от пода.

— Сара, колко показва горивото?

Пращене, а после гласът на Сара:

— Четвърт резервоар. Може би малко повече.

— Дай ми Холис.

Наблюдаваше в огледалото за задно виждане как Холис, с превързана ранена ръка, слезе от мястото с оръжията и взе радиостанцията от Сара.

— Май сме изгубили пътя — каза Питър, — а и трябва да заредим.

— Има ли наблизо летище?

Питър взе картата от Кейлъб, за да я разгледа.

— Да. Ако все още сме на магистрала 15, има летище пред нас, източно е. Провикна се към Алиша:

— Да виждаш нещо като летище?

По радиостанцията Холис каза:

— Кажи ѝ да гледа за резервоари за гориво. Големи са.

— Лиш! Резервоари за гориво виждаш ли?

Алиша се спусна в купето. Лицето ѝ беше покрито с прах. Изплакна уста с вода от манерката и плю през прозореца.

— Трупове на около пет километра.

— Сигурна ли си?

Кимна.

— Пред нас има мост. Според мен това е надлезът на магистрала 215, ако не греша, тогава летището е от другата страна.

Питър отново взе радиостанцията.

— Лиш казва, че май я вижда. Продължаваме напред.

— Нащрек, братовчеде.

Питър включи на скорост и потегли. Намираха се в южните покрайнини на града в открита равнина, където на туфи растяха разни треви. На запад пурпурните планини се извисяваха към пустинното небе като гърбици на великански животни, надигащи се от земята. Питър оглеждаше скупчените сгради в сърцето на града, чийто силует започваше да се очертава през предното стъкло със своите вече открояващи се сгради, окъпани в златиста светлина. Невъзможно беше да се каже колко големи или колко отдалечени са. На задната седалка Ейми беше махнала очилата си и с притворени очи оглеждаше заобикалящите ги местности иззад прозореца си. Сара беше свършила прекрасна работа, като отряза сплъстените ѝ кичури. Направила ѝ беше прическа и разбърканото валмо се беше превърнало в спретната, тъмна прическа, която следваше овала на лицето ѝ.

Стигнаха до надлеза, мостът го нямаше, останали бяха разрушените му бетонни отломки. Коли и останки задръстваха магистралата и я правеха напълно непроходима. Налагаше се да заобиколят. Питър насочи хъмвито на изток, като следваше магистралата под тях. След няколко минути стигнаха до втори мост, който изглеждаше невредим. Рисковано беше, но времето им изтичаше.

Обади се по радиостанцията на Сара.

— Ще се опитам да мина по моста. Изчакайте, докато не премина.

Имаха късмет. Прекосиха моста без инциденти. От другата страна Питър изчака Сара и междувременно пак взе картата от Кейлъб. Ако не грешеше, намираха се на булевард Юг в Лас Вегас, а летището с резервоарите с гориво трябваше да е на изток.

Ускориха. Околностите започнаха да се променят, все по-често се срещаха сгради и изоставени автомобили. Повечето сочеха на юг, навън от града.

— Това са военни камиони — каза Кейлъб.

Минута по-късно видяха първия танк. Стоеше преобърнат в средата на улицата, като обърната по гръб огромна костенурка. И двете му вериги бяха откачени от колелата.

Алиша се приведе и надзърна в кабината.

— Карай напред — каза тя, — бавно.

Извъртя кормилото, за да заобиколи преобърнатия танк. Вече беше ясно какво трябваше да прекосяват: отбранителната линия на града. Движеха се през обширно поле с останки от танкове и други превозни средства. Зад тях Питър видя редица от торби с пясък, наредени до бетонна бариера, над които имаше заграждения от бодлива тел.

— Сега какво да правим? — попита Сара по радиостанцията.

— Трябва някак да заобиколим — пусна бутона за отговор и се провикна към Алиша, която оглеждаше с бинокъла: — Лиш! На изток или на запад?

Тя отново се показа.

— Запад. Май има пролука в стената.

Закъсняваха. Нападението от предишната нощ разтърси всички. Последните педи дневна светлина бяха като фуния, през която се спускаха към нощта. С всяка изминала минута решенията ставаха все по неотменими.

— Алиша казва на запад — предаде Питър по радиото.

— Но ще се отдалечим от летището.

— Знам. Дай ми отново Холис — изчака Холис да се обади и продължи: — Според мен трябва да използваме останалото гориво, за да намерим подслон за през нощта. С всички тези сгради пред нас все ще можем да открием някоя, която да става. Можем да се върнем към летището утре сутрин.

Гласът на Холис беше спокоен, но Питър долови нотката притеснение.

— Ти решаваш.

Погледна в огледалото и видя Алиша да кима.

— Заобикаляме.

Пролуката в отбранителната линия беше с широчина двайсетина метра. Останките от взривена цистерна лежаха полегнали близо до отвора. Вероятно, помисли Питър, шофьорът се е опитал да премине блокадата.

Продължиха. Пейзажът отново се промени, колкото по-навътре в града навлизаха, толкова по-нагъсто бяха сградите. Никой не говореше. Единствените шумове бяха от бръмченето на двигателя и дращенето на храстите по задната броня на хъмвито. Отново се бяха озовали на булевард „Лас Вегас“; скърцаща табела все още висеше над улицата и се люлееше на вятъра. Сградите бяха по-големи, по-величествени, огромните им разрушени фасади се издигаха покрай пътя. Някои бяха опожарени, празни клетки от стоманени греди, други полурухнали, със срутени фасади и открити като в пчелна пита клетки в тях, омотани от веещите се плетеници жици и кабели. Имаше и такива, които бяха обвити от разраснали се лози, други стояха оголени и пусти с оцелели табели, на които се четяха тайнствени имена: Манделей Бей, Луксор. Ню Йорк Ню Йорк. Всевъзможни отломки се трупаха между сградите и принуждаваха Питър да се движи едва ли не пълзешком. Отново се видяха хъмвита, танкове и барикади с торби пясък на мястото на състояло се сражение. На два пъти му се наложи да спира и да търси друг път, за да заобиколи препятствието.

— Няма откъде да се мине — най-накрая каза Питър. — Невъзможно е да минем. Кейлъб, намери ми изход.

Кейлъб го упъти на запад, към Тропикана. Но само след ето метра пътят изчезна, погълнат от руини. Питър обърна посоката, върна се на пресечката и отново се запъти на север. Този път ги спря нова отбранителна линия от бетонни барикади.

— Прилича на лабиринт.

Отново затърси път още по на изток, който също се оказа непроходим. Сенките се удължаваха. Оставаше им време, колкото слънцето да се спусне с половин педя до хоризонта. Разбра, че са допуснали грешка, като са тръгнали през центъра на града. Бяха в клопка.

Взе радиостанцията.

— Сара, предложения?

— Да се върнем по обратния път.

— Докато се измъкнем, ще се смрачи. Нощта не бива да ни заварва на открито, не и при всичките тези високи точки.

Алиша се спусна от покрива.

— Имаше една сграда, която изглеждаше плътно затворена — каза бързо. — Назад по пътя на около стотина метра. Минахме покрай нея.

Питър предаде информацията на второто хъмви.

— Нямаме много възможности.

Отговорът дойде от Холис.

— Хайде.

Обърнаха. Протегнал се, за да вижда над предното стъкло, Питър забеляза постройката, спомената от Алиша: тясна бяла кула, изумително висока, която се извисяваше от удължаващите се сенки към слънчевата светлина. Изглеждаше здрава, макар че не можеше да види другата страна, възможно беше задната част на сградата да е напълно разрушена. Самата сграда беше отделена от магистралата с висока иззидана стена и буйна растителност, която се оказа обвит от лози басейн. Разтревожи се дали ще успее да си проправи път, но стигна до пролука в храсталаците, точно когато Алиша извика към него.

— Завий тук.

Успя да стигне с хъмвито чак до основата на кулата и спря под нещо като портик, обрасъл с лози. Сара паркира зад него. Предната част на сградата беше окована в дъски, а входът — барикадиран с чували пясък. Питър излезе от колата и изведнъж потрепери, температурата падаше.

Алиша беше отворила багажника и пъргаво вадеше раници и пушки.

— Ще вземем само необходимото за през нощта — нареди тя. — Колкото можем да носим. Вземете вода, колкото можете.

— Ами хъмвитата? — попита Сара.

— Сами никъде няма да се дянат. — Алиша преметна колан с гранати и провери заредена ли е картечницата. — Маратонка, влизаме ли вече? Тук светлината е на привършване.

Кейлъб и Майкъл трескаво се опитваха да отворят единия от прозорците. Чу се трошене на шперплатова плоскост, която провисна от рамката и откри стъкло, покрито с мръсотия. С един удар на лоста Кейлъб разби стъклото.

— Рояци — възкликна той и сбърчи нос. — Каква е тая смрад?

— Ще разберем — каза Алиша — Хайде всички, движение.

Най-напред през прозореца влязоха Питър и Алиша. Холис вървеше отзад с Ейми, в средата бяха другите. Питър се спусна вътре и се оказа в тъмен коридор, който вървеше успоредно на предната част на сградата. От дясната му страна имаше две метални врати, затворени с вериги през дръжките. Върна се към отворения прозорец.

— Кейлъб, подай ми чука. И лоста.

С острия край на лоста строши веригата. Вратата се отвори и откри широко празно пространство, приличащо повече на зала, отколкото на стая и удивително съхранена. Ако не се броеше миризмата — остър мирис на химикали, смътно биологична — и дебелия слой прах, който покриваше всичко. Създаваше впечатление не толкова на разрушение, колкото на запустение, сякаш жителите бяха напуснали преди дни, а не преди десетилетия. В центъра имаше огромна каменна фигура, като фонтан, и на повдигната платформа в ъгъла пиано, покрито с паяжини. Вляво стоеше дълъг плот, зад него се издигаше редица от високи прозорци, които гледаха към двор, подробностите му се губеха под килим от буйна растителност, от която светлината в стаята придобиваше отчетлив зеленикав оттенък. Питър погледна към тавана, разделен на две от сложно издълбана отливка в отделни изпъкнали панели. Всеки панел беше богато украсен с рисунки: крилати фигури с тъжни, влажни очи на бузести лица, а зад тях небе с кълбовидни облаци.

Кейлъб прошепна:

— Това… нещо като църква ли е?

Питър не отговори. Не знаеше. Имаше нещо тревожно и леко злокобно във фигурите с крила. Обърна се към Ейми, която стоеше до обвитото с паяжини пиано и гледаше към тавана, както и всички останали.

После до него застана Холис.

— Най-добре да се качим на по-висок етаж. — Питър усещаше, че и той е доловил призрачното присъствие, реещо се над тях. — Да намерим стълбите.

Тръгнаха към вътрешността на сградата по втори, по-широк коридор, обграден от магазини: Прада, Тутто, Ла Скарпа, Тезорини. Имената не им говореха нищо, но пък бяха мелодични. Тук пораженията бяха повече, прозорците бяха разбити, блестящи късчета стъкло, които се трошаха под подметките им и осейваха каменния под. Много от магазините изглеждаха разграбени, с разбити плотове и разхвърляни предмети, а други им се сториха недокоснати, с малки, безполезни стоки. На витрините им стояха обувки, с които никой не можеше да ходи, и чанти, които бяха твърде малки, за да поберат каквото и да било. Вървяха покрай надписи, които гласяха СПА НИВО и РАЗХОДКА В ЕЗЕРОТО, със стрелки, които сочеха към други прилепени коридори и асансьори със заключени блестящи врати, но никъде не пишеше СТЪЛБИЩЕ.

Коридорът свършваше във второ открито пространство, обширно колкото и първото, вече потъващо в тъмнина. Приличаше на подземие, все едно от входа са се спуснали в огромна пещера. Тук миризмата беше по-силна. Запалиха светещите пръчки и продължиха, като оглеждаха зоната с пушки. Помещението явно беше пълно с дълги редици машини, каквито Питър виждаше за първи път, с екрани, различни бутони и лостове. Пред всяка имаше стол, където се предполагаше, че са седели хората, работели на машините и изпълнявали неизвестна за тях работа.

Видяха скелетите.

Първо един, после втори и още, и още, със замръзнали силуети, които изплуваха от мрака. Повечето седяха на редици от високи маси в зловещо комични пози, едва ли не уловени в средата на някакво отчаяно, лично действие.

— Що за място е това, за бога?

Питър се доближи до най-близката маса. Заемаха я три седнали фигури, четвърта лежеше на пода до претърколен стол. Питър вдигна светещата пръчка и се приведе над най-близкия труп, жена. Паднала по лице, с извърната встрани глава, която лежеше на една страна на масата. Косата ѝ, загубила цвят, стоеше омотана на валмо от прокъсани косми около издатината на черепа ѝ. На мястото на зъбите имаше протези, чийто синтетични венци не бяха изгубили неестествено ярката си розовина. Въжета от златист метал обвиваха врата ѝ, костите на пръстите ѝ лежаха отгоре на масата — вероятно беше протегнала ръка, за да спре падането — и бяха окичени с пръстени, едри блестящи камъни във всевъзможни цветове. На масата пред нея имаше обърнати две карти за игра. Шестица и вале. В същото положение бяха и останалите: всеки играч имаше две обърнати по лице карти. Още карти лежаха пръснати по масата. Някаква игра, като техните. В средата лежеше огромна купчина от още бижута, пръстени, часовници и гривни, както и пистолет и шепа патрони.

— Най-добре да продължаваме — приближи се Алиша.

Тук има нещо, помисли си той, загадка, която да разреши.

— Скоро ще се стъмни, Питър. Трябва да открием стълбището.

Извърна поглед, кимна.

Излязоха в атриум със стъклен свод. Небето над него притъмняваше, идваше нощта. Ескалаторите водеха надолу към друга тъмна ниша. Вдясно видяха редица асансьори и отново коридор, и още магазини.

— В кръг ли се въртим? — обади се Майкъл. — Кълна се, че сме били тук.

Лицето на Алиша беше помръкнало.

— Питър…

— Знам, знам — трябваше да вземат решение: да продължат да търсят стълби или подслон на приземния етаж. Обърна се към групата, която изведнъж му се стори прекалено малобройна.

— Проклятие, не сега.

Маусами сочеше към витрините на най-близкия магазин.

— Там е.

Надписът гласеше: МОЛ ДАР ОТ ПУСТИНЯТА. Питър отвори вратата и влезе. Ейми стоеше с лице към стена от рафтове до плота, в която имаше поставка със сферични стъклени предмети. Държеше един в ръката си. Разтърси го и във вътрешността му се понесе истинска вихрушка.

— Ейми, какво е това?

Момичето се извърна с грейнало лице — Открих нещо, все едно говореха очите ѝ, нещо прекрасно — и му го подаде. В ръката му предметът се оказа неочаквано тежък: сферата беше пълна с течност. В течността падаха частици от блестяща бяла материя, като снежинки, които се утаяваха над пейзаж от малки сгради. В средата на този миниатюрен град имаше бяла кула, същата кула, осъзна Питър, в която се намираха сега.

Останалите се бяха насъбрали около тях.

— Какво е? — попита Майкъл.

Питър го подаде на Сара, която го показа на останалите.

— Някакъв макет, според мен. — Лицето на Ейми продължаваше да сияе от щастие. — Защо искаше да ни го покажеш?

На въпроса обаче отговори Алиша.

— Питър — каза, — не е зле да погледнеш това.

Тя обърна сферата надолу и показ написаните на дъното думи.

МИЛАГРО ХОТЕЛ И КАЗИНО

Лас Вегас

Вонята нямала нищо общо със скелетите, обясни Майкъл. Било газ от канализацията. Най-вече метан, което обяснявало защо мястото мирише като нужник. Някъде под хотела имало цяло море от стогодишни изтекли и насъбрали се в басейн отходни води на целия град, като събрани в огромен ферментиращ резервоар.

— Да не сме тук, когато тръгне да излиза — предупреди той. — Ще се разнесе най-звучната пръдня в историята. Мястото ще пламне като факла.

Намираха се на петнайсетия етаж на хотела и наблюдаваха как нощта пада. За няколко изпълнени с паника минути им се стори, че може би трябва да се подслонят в по-ниските нива на сградата. Единственото стълбище, което откриха от другата страна на казиното, беше задръстено със столове, маси, матраци, куфари, всичките изкривени и разбити, като нахвърляни от огромна височина. Холис предложи да отворят с лоста един от асансьорите. Ако кабелът е невредим, каза той, можели да се изкачат с два етажа, достатъчно, за да заобиколят барикадата и да тръгнат нагоре по стълбището.

Получи се. На шестнайсетия етаж се натъкнаха на втора барикада. Подът на стълбището беше осеян с гилзи от куршуми. Излязоха и се озоваха в притъмнял коридор. Алиша запали нова светеща пръчка. По дължината на целия коридор се редяха врати. ЛУКСОЗНИ АПАРТАМЕНТИ, пишеше на стената.

Питър посочи с пушката си към първата врата.

— Кейлъб, направи каквото трябва.

В стаята имаше два трупа, мъж и жена, легнали в леглото. И двамата бяха по пижами и с пантофи. На масичката до леглото стоеше отворена бутилка уиски, чието съдържание отдавна се бе изпарило до кафяво петно. Имаше пластмасова спринцовка. Кейлъб изрече на глас мислите на останалите. Каза, че няма да прекара нощта с два скелета, особено на хора, сами причинили смъртта си. Наложи им се да огледат пет стаи, преди да попаднат на такава, в която няма трупове. Три стаи, две от тях с по две легла, и трета, по-просторна и със стена от стъкло, която гледаше над целия град. Питър се приближи до прозореца. Искаше му се да са по-високо, дори на покрива, но това място ставаше.

— Какво е това там долу? — попита Маусами. Сочеше от другата страна на улицата, където между сградите се издигаше огромна фигура от стомана на четири стълба, с ромбовидни процепи, завършваща с остър връх.

— Мисля, че е Айфеловата кула — каза Кейлъб. — Видях я веднъж на снимка.

Маусами се намръщи.

— Тя не беше ли в Европа?

— В Париж — Майкъл стоеше на колене и вадеше мунициите им. — Париж, Франция.

— И тогава какво прави тук?

— Знам ли? — сви рамене Майкъл. — Може да са я преместили.

Наблюдаваха падането на нощта. Първо улицата, после сградите, накрая планините, мракът погълна всичко като изливаща се от тръба вода. Изгряха звезди. На никой не му беше до приказки. Несигурността в положението им беше очевидно. Седнала на дивана, Сара развързваше превръзката на ръката на Холис. Питър разбра, че се притеснява за него, не по нещо, което е казала, а по действията ѝ и начина, по който работеше с присвити здраво устни и експедитивност.

Разделиха си военни пакети с готова храна и легнаха да си починат. Алиша и Сара изявиха желание да поемат първия пост. Питър беше прекалено уморен, за да спори.

— Събудете ме, щом стане време — каза той. — Сигурно дори няма да спя.

Не спа. Легна на пода в спалнята, подпрял глава на раницата и вперил поглед в тавана. Милагро, мислеше си. Това беше Милагро. Ейми седеше в ъгъла, опряла гръб на стената, със стъклената сфера в ръце. През няколко минути я вдигаше от скута си и я разклащаше, държеше я близо до лицето си и наблюдаваше как вътрешността ѝ се успокоява. В такива моменти Питър се чудеше какво е за нея, какво са всички. Обяснил ѝ беше накъде са се запътили и по каква причина. Но дори и да знаеше какво има в Колорадо и кой е изпращал сигнала, не го показа с нищо.

Най-накрая престана да се мъчи да заспи и се върна в главната стая. Над сградите се издигаше сърпът на луната. Алиша стоеше до прозореца и оглеждаше улицата отдолу. Сара седеше до малка маса и играеше сама на карти, пушката ѝ стоеше в скута.

— Някаква следа там отвън?

Сара се навъси.

— Щях ли да си играя на карти?

Взе стол. Мълчаливо я наблюдаваше как играе.

— Откъде взе картите? — на гърбовете им беше името, Милагро.

— Лиш ги откри в едно чекмедже.

— Най-добре си почини, Сара — предложи Питър. — Аз ще застъпя.

— Добре съм — ново намръщване, събра картите на купчина и отново ги раздаде. — Върви да си легнеш.

Питър не каза нищо повече. Имаше усещането, че е направил грешка, но не знаеше каква.

Алиша се извърна от прозореца.

— Знаеш ли, ако нямаш нищо против, аз ще се възползвам от предложението ти. Ще полегна за няколко минути. Съгласна ли си, Сара?

Тя вдигна рамене.

— Полегни си спокойно.

Алиша ги остави насаме. Питър се изправи и приближи към прозореца и с мерника за нощно виждане огледа улицата: изоставени коли, купища отломки и боклуци, пусти сгради. Замръзнал във времето свят, уловен в изоставянето му в последните жестоки часове на Времето Преди.

— Не трябва да се преструваш, да знаеш.

Извърна се. Сара го наблюдаваше хладно, с окъпано в лунна светлина лице.

— За какво да се преструвам?

— Моля те, Питър. Не сега. — Питър долови решимостта ѝ, беше взела някакво решение. — Направи най-доброто. Знам го. — Засмя се тихо, извърнала поглед. — Щях да кажа, че съм ти благодарна, но ще прозвуча като идиот, затова няма. Ако трябва да умрем всички тук, само искам да ти кажа, че за мен няма проблем.

— Никой няма да умре — успя да каже.

— Хубаво. Дано е така — Сара замълча. — Пък и за онази нощ…

— Виж, съжалявам, Сара — пое дълбоко дъх. — Трябваше по-рано да ти кажа. Грешката беше моя.

— Не трябва да се извиняваш, Питър. Вече ти казах, уморен си. Пък и опитът ти беше добър. Но вие двамата сте създадени един за друг. Май винаги съм го знаела. Глупаво беше от моя страна да не го приемам.

Съвсем се обърка.

— За кого говориш, Сара?

Сара не отвърна. Изведнъж очите ѝ се разшириха. Погледът ѝ минаваше покрай него, насочен вън от прозореца.

Питър се извърна рязко. Сара се изправи и застана до него.

— Какво видя?

Сара посочи.

— От другата страна на улицата, на кулата горе.

Погледна през мерника за нощно виждане.

— Нищо не виждам.

— Там беше, сигурна съм.

В стаята влезе Ейми. Притискаше сферата към гърдите си. С другата си ръка сграбчи Питър за ръката и го задърпа далеч от прозореца.

— Какво има, Ейми?

Стъклото зад тях не се строши, то експлодира сред водопад от проблясващи късчета. Въздухът от тялото му излетя, когато прелетя през стаята. Чак по-късно Питър разбра, че виралът се е появил точно отгоре им. Чу писъците на Сара, не бяха думи, а ужасени крясъци. Удари се в пода, претърколи се, крайниците му бяха оплетени с тези на Ейми, видя как създанието изскача обратно през прозореца.

Сара я нямаше.

Алиша и Холис бяха вече в стаята, всички бяха там, Холис отмяташе ремъка на пушката си, втурнал се към прозореца. Прицели се надолу, обхождайки околността с цевта. Не стреля.

— Мамка му!

Алиша помогна на Питър да се изправи.

— Порязал ли си се? Одраска ли те?

Всичко в него продължаваше да се гърчи. Поклати глава отрицателно.

— Какво стана? — извика Майкъл. — Къде е сестра ми?

Питър успя да проговори:

— Взе я.

Майкъл сграбчи Ейми за ръцете. Тя продължаваше да стиска сферата, която по някакво чудо беше останала здрава.

— Къде е тя? Къде е?

— Престани, Майкъл! — изкрещя Питър. — Плашиш я!

Сферата падна на пода с трясък, докато Алиша дърпаше Майкъл, изблъскваше го към дивана. Ейми се заотдръпва назад с изпълнени със страх очи.

— Верига — говореше Алиша, — успокой се!

В очите му имаше гневни сълзи.

— Не ми разтягай тия!

Изведнъж се разнесе гръмовит глас:

— Всички да млъкват!

Обърнаха се към Холис, който стоеше до прозореца с опряна на хълбока пушка.

— Млъквайте. Веднага — изгледа ги. — Ще върна сестра ти, Майкъл.

Холис коленичи и започна да рови в раницата си за още пълнители с патрони, тъпчеше ги в джобовете на якето си.

— Видях накъде я отнесе. Трима са.

— Холис… — подхвана Питър.

— Не питам — посрещна той погледа на Питър. — Точно ти най-добре ще разбереш защо трябва да тръгвам.

Майкъл пристъпи към него.

— Идвам с теб.

— И аз идвам — каза Кейлъб. Вдигна поглед към групата с внезапно появила се несигурност. — Искам да кажа, че всички идваме. Нали?

Питър погледна към Ейми. Тя седеше на дивана с отбранително присвити към гърдите си колене. Поиска от Алиша пистолет.

— За какво?

— Ако ще излизаме, на Ейми ще ѝ трябва оръжие.

Измъкна го от колана си. Питър освободи пълнителя, за да провери дали е зареден, после го върна в дръжката и дръпна затвора, за да вкара патрон в цевта.

— Един изстрел — каза той. Посочи гръдната кост. — Това е единствената възможност. Ето тук. Знаеш ли как да стреляш?

Ейми вдигна очи от оръжието в ръката си и кимна.

Събираха мунициите си, когато Алиша дръпна Питър настрана.

— Не че възразявам — прошепна, — но може и да е клопка.

— Знам, че е клопка — Питър взе пушката и раницата си. — Мисля, че го разбрах още щом влязохме в това място. Всички тия блокирани улици, те ни доведоха направо тук. Но Холис има право. Не трябваше да изоставям Тео, няма да изоставя и Сара.

Запалиха светещите си пръчки и излязоха в коридора. На върха на стълбището Алиша се приближи към парапета и погледна надолу, обхождайки района с мерника на пушката си. Даде им знак, че е чисто, и им махна да вървят.

Така започнаха да слизат, от площадка на площадка, Алиша и Питър се редуваха отпред, Маусами и Холис пазеха отзад. Когато стигнаха до третия етаж, излязоха от стълбището и тръгнаха по коридора към асансьорите.

Средният асансьор стоеше отворен, както го бяха оставили. Надзърнаха през ръба и Питър видя кабината с отворен капак на покрива да стои долу. Залюля се на кабела на кабината, пушката беше на гърба му, и се хвърли към покрива ѝ, после скочи вътре. Асансьорът се отвори в друго лоби, високо колкото два етажа със стъклен покрив. Стената към отворената врата беше покрита с огледала, на които виждаше под ъгъл пространството отвън. Насочи пушката си навън, притаил дъх. Но окъпаното в лунна светлина място беше пусто.

Изсвири през капака към другите.

Останалите го последваха, пускаха оръжията си през капака и скачаха. Последна беше Маусами. Питър забеляза, че носи две раници и по един ремък на всяко рамо.

— И на Сара — обясни тя. — Помислих си, че би искала да ги вземем.

Казиното беше в тяхно ляво, в дясно беше тъмният коридор с празните магазини. Зад тях се намираше главният вход и хъмвитата. Холис беше видял ятото от трима, грабнало Сара, да пресичат улицата и да се отправят към кулата. Планът беше да стигнат до откритата част пред хотела, да използват колите, а с огнестрелните оръжия да се прикриват. След това — Питър не знаеше.

Стигнаха до лобито с онемялото пиано. Навсякъде беше тихо без никаква промяна. На светлината от пръчките нарисуваните фигури по тавана изглеждаха така сякаш се реят свободно над главите им, без да имат допир с някаква физическа равнина. Когато Питър ги видя за пръв път, те му се сториха застрашителни, сега чувството си беше отишло. Питър осъзна, че тези влажни очи и нежни, заоблени лица, са на Малки.

Стегнаха до входа и приклекнаха до отворения прозорец.

— Аз съм първа — каза Алиша. Отпи от манерката си. — Ако е чисто, влизаме и тръгваме. Не искам да се задържам при основата на сградата повече от две секунди. Майкъл, заеми мястото на Сара зад волана на второто хъмви. Искам ви отгоре на тези петдесетте. Кейлъб, тичаш с всички сили, влизаш вътре и не изпускаш Ейми. Аз ще ви прикривам, докато всички се качат на колите.

— Ами ти?

— Не се коси, няма да ви оставя да тръгнете без мен.

После се изправи и излезе през прозореца, хукна към най-близката кола. Питър припълзя да заеме позиция. Отвън беше абсолютен мрак, портикът спираше лунната светлина. Чуха тихо тупване, когато Алиша се прикри до едно от хъмвитата. Притисна приклада на оръжието си здраво към рамо, искаше му се Алиша да подсвирне, че всичко е чисто.

До него Холис прошепна:

— Защо се бави, по дяволите?

Толкова тъмно беше, че мракът сякаш оживя, не беше отсъствие, а пулсиращо около тях присъствие. По косата му заблестя пот от напрежение. Пое си дъх и притисна с пръст спусъка на пушката, готов за стрелба.

От мрака към тях се втурна фигура.

— Бягайте!

Алиша се вмъкна през прозореца с главата напред и Питър разбра какво вижда: движеща се маса от бледозелена светлина, като надигаща се вълна, насочена към сградата.

Вирали. Улицата беше пълна с вирали.

Холис започна да стреля. Питър опря оръжието си на рамото и стреля два пъти, преди Алиша да го сграбчи за ръкава и да го дръпне от прозореца.

— Твърде много са! Махай се оттук!

Едва бяха стигнали до средата на лобито, когато чуха трясък от трошене на дърво. Предната врата беше разбита. Всеки миг виралите щяха да нахлуят. Напред Кейлъб и Маусами спринтираха по коридора към казиното. Алиша стреляше зад тях в кратки откоси и прикриваше оттеглянето им, гилзите от изстреляните от нея патрони звъняха по покрития с плочи под. От проблясващата светлина на дулото ѝ Питър видя Ейми на четири крака до пианото опипом да търси нещо по земята. Оръжието ѝ. Нямаше смисъл да го търси. Сграбчи я за ръка и я затегли по коридора след останалите. Разумът му повтаряше: мъртви сме. Всички сме мъртви.

От вътрешността на сградата се чу нов трясък от потрошено стъкло. Обграждаха ги. Скоро щяха да са напълно обкръжени, изгубени в мрака. Като в търговския център, даже още по-лошо, защото не беше светло, за да бягат. Сега Холис беше зад тях. Пред себе си виждаше светлината на светеща пръчка и силуета на Майкъл, който се промъкваше през счупения прозорец на ресторанта. Когато стигна до него, видя вътре Кейлъб и Маусами. Викна към Алиша:

— Насам! Побързай!

Изблъска Ейми, видя как Майкъл изчезва в друга врата отзад.

— Върви след тях — извика. — Тръгвай!

Алиша беше до него, дърпаше го през прозореца. Спря за миг, измъкна нова светеща пръчка от торбата си и я удари в коляното. Втурнаха се през помещението към задната врата, която все още се люлееше след излизането на Майкъл.

Нов коридор, тесен и с нисък като в тунели таван. Питър видя Холис и другите пред себе си, помаха им, викаше имената им. Изведнъж мирисът на газовете от отходните води стана силно натрапчив, почти замайващ. Питър и Алиша се завъртяха, когато първият вирал се втурна през вратата зад тях. Коридорът се освети от изстрелите им. Питър стреляше на сляпо, целеше се във вратата. Първият падна, после още един и още един. Но те продължаваха да прииждат.

Осъзна, че натиска спусъка, но не стреля. Оръжието му беше празно. Изстрелял беше и последния си патрон. Алиша отново го затегли по коридора. Площадка със стъпала, които водеха към следващ коридор. Удари се в стената и за малко да падне, но продължи да тича.

Коридорът свърши пред двукрила врата, която се отваряше към кухня. Стълбите ги бяха отвели в подземните нива, в работните помещения на хотела. Редици от медни съдове висяха по тавана над широка стоманена маса, която блестеше с отразения блясък от светещата пръчка на Алиша. Едва дишаше, въздухът беше задушлив от дим. Хвърли празното си оръжие и грабна провесен от тавана съд. Грамаден и тежък меден тиган.

Нещо ги беше последвало през вратата.

Обърна се, размаха тигана и се изви назад върху печката — жест, който би изглеждал комичен, ако не го изпълваше такова отчаяние — прикри Алиша с тялото си, когато виралът скочи върху стоманената маса и приклекна. Женска: пръстите ѝ бяха покрити с пръстени, като онези, които бяха видели по скелетите на масата с картите. Стоеше с разперени ръце, пръстите ѝ се гърчеха, раменете ѝ се движеха вълнообразно от едната на другата страна.

— Вижда себе си! — каза Алиша.

Какво чакаше виралът? Защо не нападаше?

— Отражението ѝ! — просъска Алиша. — Вижда отражението си в тигана!

Питър дочу нов шум, който дойде от вирала, изпълнено със скръб носово стенание, като кучешки вой. Като че образът ѝ на дъното на тигана пораждаше у нея дълбоко и печално разпознаване. Питър предпазливо раздвижи напред-назад тигана, а погледът на виралът го следваше омаян. Колко време можеше да държи тигана така, преди други вирали да нахлуят през вратата? Ръцете му бяха потни, въздухът беше толкова наситен с изпарения, че едва дишаше.

Мястото ще пламне като факла.

— Лиш, виждаш ли изход оттук?

Алиша бързо изви глава.

— Врата в твое дясно, на около пет метра.

— Заключена ли е?

— Откъде да знам!

Говореше през зъби, като правеше всичко възможно да остане неподвижен, да държи очите на вирала приковани в тигана.

— Има ли ключалка, да го вземат мътните?

Създанието се слиса, мускулите ѝ се напрегнаха и тялото ѝ потръпна. Устата ѝ зяпна, устните се разтвориха и разкриха блестящи зъби. Спряла беше да стене, започна да издава прещракващ звук.

— Не, не виждам.

— Хвърли граната.

— Няма достатъчно място тук!

— Хвърли. Стаята е пълна с газ. Метни я под нея и бягай с всички сили към вратата.

Алиша вмъкна ръка измежду телата им и посегна към кръста си, извади граната. Чу как я отвори.

— Готово — каза тя.

Чиста дъга, нагоре и над главата на вирала. Стана както Питър се надяваше. Очите на вирала се откъснаха от тигана, изви глава да проследи параболата на граната, която профуча през помещението, издрънча на масата, а после се търколи по пода. Питър и Алиша се обърнаха и хукнаха към вратата. Алиша стигна първа, връхлетя върху металната дръжка. Свеж въздух и усещане за широта, намираха се в нещо като товарна платформа. Питър броеше на ум. Една секунда, две секунди, три секунди…

Чу първия сигнал, разтърсващата детонация на гранатата, после втори, по-силен тътен, когато газът в помещението се възпламени. Претърколиха се под ръба на платформата, когато първо над тях излетя вратата, после дойде ударната вълна и лумнаха пламъци. Питър усети как целият въздух от дробовете му излетя. Притисна лице към земята, прикрил глава с ръце. Нови експлозии се разнесоха, от взривяването на други помещения с газ, огънят лумна нагоре по сградата. Над тях започнаха да падат отломки, навсякъде хвърчеше стъкло, разбиваше се на настилката с взрив от блестящи парченца. Пое дъх, пълен с дим и прах.

— Да се махаме! — извика Алиша. — Цялата сграда сдава!

Ръцете и лицето му бяха влажни, кой ли знае от какво. Намираха се някъде в южната част на сградата. Тръгнаха през улицата на светлината на горящия хотел и се прикриха зад ръждясала преобърната кола.

Едва дишаха, кашляха от дима. Лицата им бяха покрити със сажди. Погледна към Лиш и видя дълго блестящо петно в горната част на бедрото ѝ, просмукало се в тъканта на панталоните ѝ.

— Кървиш.

Тя посочи главата му.

— И ти.

Във въздуха над тях отекна втора серия от експлозии. Огромна огнена топка се издигна нагоре през хотела и окъпа околността в ярка оранжева светлина, по улицата се посипаха обхванати от пламъци парчета.

— Според теб другите дали са се измъкнали? — попита той.

— Не знам — Алиша отново се закашля, после напълни устата си с вода от манерката и плю на земята. — Стой тук.

Позавъртя се около колата и се върна след минута.

— Преброих дванайсет пушека от тук. — Посочи неясно нагоре и надалеч. — Повечето са на кулата от другата страна на улицата. Пламъците са ги отблъснали, но няма да останат там дълго.

Такова беше положението. Навън в тъмното, с празни оръжия, хванати в капан от горяща сграда. И вирали. Седяха рамо до рамо, опрели гърбове на колата.

Алиша се извърна да го погледне.

— Добра идея беше. Да използваш тигана. Как разбра, че ще свърши работа?

— Не знаех.

Поклати глава.

— И все пак беше жесток номер — спря, по лицето ѝ премина болка. Затвори очи и пое дъх, а после каза: — Готов ли си?

— Хъмвитата?

— Май по-добра възможност нямаме. Дръж се близо до пламъците за прикритие.

С пламъци или не и десет метра нямаше да изминат, когато виралите ще ги забележат. А като погледна крака на Алиша, разбра, че тя изобщо няма да може да върви. Имаха само ножовете си и гранатите в колана на Алиша. Но Ейми и останалите сигурно все още бяха някъде тук. Поне трябваше да опитат.

Тя измъкна две гранати и ги постави в ръцете му.

— Не забравяй сделката ни — каза тя.

Говореше за обещанието му да я убие, ако се стигне до там. Отговорът дойде толкова лесно, че го изненада.

— И ти мен. Не искам да съм един от тях.

Алиша кимна. Издърпала запалката на извадената граната, готова да я метне.

— Искам да го кажа преди да се стигне до там, радвам се, че си ти.

— Аз също.

Избърса очи с ръката си.

— Мамка му, Питър, за втори път ме виждаш да рева. Не казвай на никого, на никого.

— Няма, обещавам.

Силен блясък изпълни очите му. За миг помисли, че по някаква причина се е взривила граната — ето, това беше смъртта: светлина и тишина. Тогава чу бучене на двигател и разбра, че светлината идва от кола, която се приближава към тях.

— Влизайте — избоботи глас. — Влизайте в камиона!

Замръзнаха.

Очите на Алиша се разшириха, в ръцете държеше граната с издърпана запалка.

— Рояци те завлекли, какво да правя с това?

— Хвърли я!

Метна я над колата. Питър я дръпна към земята, когато граната избухна. Светлините се приближаваха. Втурнаха се непохватно. Питър, обвил ръка около кръста ѝ, придържаше Алиша. От тъмнината тежко приближаваше четвъртита кола с огромно дуло, набиваше се в очи като несвястна усмивка, с омотано в тел предно стъкло. На покрива се издигаше някакво оръжие, а зад него стоеше фигура. Докато Питър гледаше, оръжието живна и стреля с огнен пламък над главите им.

Паднаха на земята. Питър усети пареща топлина отзад на тила.

— Продължавайте! — избоботи отново гласът, чак тогава Питър осъзна, че звукът е увеличен, идваше от рупор върху кабината на камиона.

— Вдигайте си задника!

— И кой от двама ни по точно? — ревна Алиша с долепено до земята тяло. — И с двама ни наведнъж не става!

Камионът спря на няколко метра от главите им. Питър вдигна Алиша, когато силуетът на покрива им спусна стълба. Тежка метална маска скриваше лицето му. Тялото му беше покрито с дебели пластини. Оръжие с къса цев в кожен кобур висеше до крака му. Отстрани на камиона пишеше ИЗПРАВИТЕЛЕН ОТДЕЛ НЕВАДА.

— Отзад! Бързо!

Женски глас.

— Осмина сме! — извика Питър. — Приятелите ни все още са там!

Жената обаче или не го чу, или пък го чу, но не му обърна внимание. Заблъска ги към задната част на камиона, движенията ѝ бяха изненадващо пъргави предвид тежката ѝ броня. Завъртя ръчка и отвори вратата.

— Лиш! Влизай!

Говореше Кейлъб. Всички бяха там, налягали на пода в тъмната кабина. Питър и Алиша се качиха, вратата тракна, затвори се зад тях и те потънаха в мрака.

Камионът се залюля и потегли.

Четирийсет и шест

Тази ужасна жена. Тази ужасна дебела жена в кухнята, отпуснатите ѝ обли форми, които преливаха от стола ѝ като нещо, което се топи. Задушната, спарена жега в стаята и привкусът на нейния дим в носа и устата му, миризмата на тялото ѝ, потта и пълните с трохи гънки на диплещата ѝ се плът. Димът се виеше около нея, излиташе от устните ѝ, докато тя пушеше, сякаш думите придобиваха устойчива форма във въздуха, а неговото съзнание му повтаряше: Събуди се. Спиш и сънуваш. Събуди се, Тео. Но притегателната сила на съня беше твърде силна, колкото повече се съпротивяваше, толкова повече потъваше в него. Все едно съзнанието му беше кладенец, а той падаше, падаше в мрака на своето съзнание.

Ти к’во гле’аш? А? Боклук непотребен. Жената го гледаше и му се присмиваше. Момчето не е просто нямо. Казвам ти, то е втрещяващо нямо.

Стресна се и се събуди, изтръгнат от съня в студената действителност на килията си. Кожата му блестеше от воняща пот. Потта от неговия кошмар, който вече не си спомняше. Помнеше само усещането от него, като тъмно петно върху съзнанието си.

Стана от леглото си и се дотътри до дупката. Положи усилия да я уцели, заслушан в плисъка на урината долу. Започваше да очаква с нетърпение този звук, очакваше го така, както би очаквал посещение от приятел. Очакваше какво предстои да се случи. Очакваше някой да каже нещо, да му каже защо е тук и какво искат. Да му кажат защо не е мъртъв. През изминалите дни стигна до извода, че очаква болката. Вратата щеше да се отвори и да влязат хора, тогава щеше да започне болката. Но стъпките от ботушите идваха и отминаваха — можеше да види тътрещи се в тях крака през пролуката на вратата — донасяха му храна и взимаха празните купи, без да кажат нищо. Думкаше по вратата, дебела студена метална плоча, непрестанно. Какво искате от мен, какво искате от мен? Но питанията му оставаха без отговор.

Не знаеше от колко дни е тук. Прозорците бяха високо и през тях не се виждаше нищо. Късче бяло небе и нощем звездите. Последното, което помнеше, беше обърнато с главата надолу. Помнеше лицето на Питър, което изчезна, викът с името му, замахът, изхрущяването на врата му, докато го хвърляха нагоре към покрива. Най-накрая усещането за вятъра и слънцето по лицето си и оръжието, което падаше. Падаше с бавно въртеливо движение към пода.

А после нищо. Останалото беше черно пространство в паметта му, като вдлъбнатите ръбове на изваден зъб.

Седеше на леглото, когато чу да се доближават стъпки. Процепът на вратата се отвори и през нея се показа купа, плъзна се по пода. Същата водниста супа, която ядеше постоянно. Понякога в нея имаше и по малко месо, понякога само кост с костен мозък, да го изсмуче. В началото реши да не яде, да види какво ще направят те, които и да са. Но изтърпя само ден, преди гладът да надделее.

— Как се чувстваш?

Езикът на Тео беше набъбнал в устата му.

— Начукай си го.

Сух кикот. Ботушите се обръщат и прискърцват. Дали гласът беше на млад, или на възрастен човек, не можеше да каже.

— Това е то духа, Тео.

При звука на името му по гърба му пролази ледена тръпка. Тео не отвърна.

— Удобно ли ти е там?

— Откъде знаете кой съм?

— Не помниш ли? — мълчание. — Предполагам, че не помниш. Ти ми каза. Когато дойде тук. Добре си поговорихме с теб.

Напрегна паметта си да си припомни, но всичко беше потънало в мрак. Почуди се дали гласът е истински, или не. Гласът, изглежда, го познаваше. Може и да си въобразяваше. Рано или късно щеше да се случи, на място като това. Умът правеше каквото си иска.

— Не ти се говори сега, нали? Всичко е наред.

— Каквото ще правите, направете го и толкова.

— Вече го направихме. Правим го в момента. Огледай се, Тео. Какво виждаш?

Не се сдържа: огледа килията си. Леглото, дупката, мръсния прозорец. По стените имаше надписи, издълбани с камък, над които през изминалите дни си блъска ума. Повечето бяха безсмислени фигури — нито думи, нито образи, които да разпознава. Но имаше един ясен на нивото на очите над дупката: РУБЕН БЕШЕ ТУК.

— Кой е Рубен?

— Рубен? Ами май не познавам никакъв Рубен.

— Без игрички.

— О, имаш предвид Ру-бен — отново тих смях. Тео би дал живота си, за да мине през стената и да размаже лицето на говорещия. — Забрави Рубен, Тео. Нещата не се развиха добре за Ру-бен. Ру-бен, може да се каже, е стара история — мълчание. — Кажи ми как спа?

— Какво?

— Чу ме. Харесваш ли дебелата дама?

Дишането му спря.

— Какво каза?

— Шибаната дебела дама, Тео. Хайде. Поработи с мен. Всички сме били там. Дебелата дама в главата ти.

Споменът се пръсна в ума му като къс изгнил плод. Сънищата. Дебелата дама в кухнята. Глас от другата страна на вратата, който знае какви са били сънищата му.

— Трябва да призная, никога не съм я харесвал много — говореше гласът. — По цял ден все едно и също телевизионно предаване. А и тази воня. На какво, по дяволите, прилича това?

Тео преглътна, опита се да събере ума си. Стените около него някак се бяха приближили, притискаха го. Улови глава с ръце.

— Не знам за никаква дебела дама — каза Тео.

— Разбира се, че не знаеш. Всички сме преминали през това. Не си единствен. Да те попитам нещо. — Гласът падна до шепот. — Съсече ли я вече, Тео? С ножа? Стигна ли до тази част?

Пристъп на гадене. Дъхът му спря в гърдите му. Ножът, ножът.

— Не си още, значи. Ами ще го направиш. Всичко с времето си. Повярвай ми, когато стигнеш до тази част, ще се почувстваш много по-добре. Това е повратната точка, може да се каже.

Тео вдигна лице. Процепът долу на вратата все още беше отворен, през него си виждаше върхът на ботуш, с почти бяла от протриването кожа.

— Тео, слушаш ли ме там?

Очите му стояха приковани към ботуша, обзет от натрапчива идея. Предпазливо стана от леглото и отиде до вратата, заобиколи купата. Приклекна.

— Чуваш ли ме? Защото ти говоря за сериозно облекчение.

Тео посегна. Твърде късно: ръката му сграбчи празното пространство. Взрив от болка: нещо го притискаше, притискаше китката му силно. Ток на ботуш. Премаза костите, приклещи ръката му към пода. Размазваше и се въртеше. Долепи лице до студената стомана на вратата.

— Мамка му!

— Боли, нали?

Дребни звездици затанцуваха пред очите му. Опита се да издърпа ръката си, но силата, която я притискаше, беше прекалено голяма. Сега беше прикован, с една ръка, протегната през процепа. Но болката означаваше нещо. Означаваше, че гласът е истински.

— Върви… по… дяволите.

Токът отново се завъртя. Тео извика от болка.

— Добро попадение, Тео. Къде си мислиш, че си? Адът е новият ти адрес, приятелю мой.

— Не съм ти… никакъв приятел — накъсано каза той.

— Може и да не си. Може пък да не му е времето. Но ще станеш. Рано или късно ще станеш.

После изведнъж натискът върху ръката на Тео отслабна, липсата на мъчението беше така неочаквано, че напомняше удоволствие. Тео издърпа ръката си през процепа и се долепи до стената, дишаше тежко, люлееше китката в скута си.

— Защото, вярваш ли или не, има неща, които са по-лоши от мен — каза гласът. — Спокойни сънища, Тео.

А после процепът се затвори.

VIII

Раят

Островът гъмжи

от шумове, мелодии и звуци,

изпълващи слуха със сънна сладост

и винаги безвредни; много често

безбройни струнни инструменти бръмкат

приятно във ушите ми, а друг път

долавям гласове, които даже

от дълъг сън току-що да съм станал,

приспиват ме отново.

Шекспир

Бурята

Четирийсет и седем

Пътуваха от часове. Можеха единствено да лежат на металния под, но беше невъзможно да спят. Сякаш всеки път, когато Майкъл притвореше очи, камионът се раздрусваше от неравност на пътя или завиваше в една или друга посока и тялото му политаше.

Вдигна глава да види дневната светлина иззад единствения прозорец на купето, подсилен със стоманена решетка малък отвор във вратата. Устата му съвсем пресъхна. Чувстваше се разбит, сякаш чук го е млатил цялата нощ. Изправи се и седна, облегнал гръб на стената на друсащото се купе и изтри лепкавата мръсотия от очите си. Другите лежаха, облегнати на раниците си в различни неудобни пози. Всички имаха някакви наранявания, но Алиша изглеждаше най-зле. Лежеше с лице към него и гръб към стената. Лицето ѝ беше бледо и влажно, очите отворени, но погледът ѝ беше безжизнен. Предишната нощ Маусами се постара да почисти раната и да превърже крака на Алиша, но Майкъл знаеше, че раната е тежка. Само Ейми, изглежда, спеше. Лежеше свита на пода до него, с прибрани към гърдите колене. Косата ѝ беше разпиляна по бузата ѝ и се люлееше насам-натам от движението на камиона.

Споменът го връхлетя като плесница.

Сара, сестра му, беше изчезнала.

Спомни си как тичаше с всички сили през кухнята и навън към товарната платформа заедно с останалите, където се оказа обкръжен — навсякъде бяха, все едно пушеците си бяха спретнали проклета веселба на улицата — после камиона с огромното дуло, което се приближаваше към тях и бълваше огнени пламъци. Влизайте, влизайте, крещеше към него жената от покрива. Уцелила беше момента, Майкъл се оказа парализиран от страх. Прикован към земята. Холис и другите му крещяха: Хайде, хайде, а Майкъл не можеше да помръдне и мускул. Сякаш бе забравил как. Камионът беше на не повече от десет метра, които изглеждаха като хиляда. Обърна се и един от виралите го прикова с поглед, наклонил глава по онзи странен техен начин, и всичко тръгна на забавен каданс, което не беше никак добре. Боже, казваше глас в главата на Майкъл, боже боже боже, и тогава жената улучи вирала с огнехвъргачката, заля го с огнена течност. Зацвъртя като топка мазнина. Майкъл всъщност чу пукването. После с изненадваща сила някой го затегли за ръка — Ейми, от всички тъкмо тя, не предполагаше, че такова дребно създание крие толкова сила — заблъска го към камиона.

Вече беше сутрин. Майкъл полетя напред, когато колата забави ход. До него Ейми отвори очи, претърколи се и седна, отново притиснала колене до гърдите си, вперила поглед във вратата.

Камионът спря. Кейлъб пропълзя до прозореца и надзърна навън.

— Какво виждаш? — Питър се беше понадигнал. В косата му имаше засъхнала кръв.

— Някаква сграда, но е твърде далече.

По покрива се чуха стъпки, вратата на шофьора се отвори и затвори.

Холис посегна към пушката си.

Питър го спря с ръка.

— Почакай.

— Ето ги… — каза Кейлъб.

Вратата се отвори и дневната светлина заслепи очите им. Две въоръжени фигури, осветени в гръб. Жената беше млада, с тъмна, остригана до скалпа коса. Мъжът, много по-възрастен, с фино, широко лице, с нос, който сякаш беше ударен, и небръсната от няколко дни брада. И двамата носеха грубите си ризници, които придаваха на главите им странна несъразмерност.

— Предайте оръжията си.

— Хора, кои сте по дяволите? — поинтересува се Питър.

Жената насочи оръжие.

— Всичко. И ножовете също.

Свалиха оръжията си, плъзнаха пушките и ножовете по пода към вратата. На Майкъл не му беше останало друго освен отвертката — загуби пушката си при бягството в хотела, без дори да е стрелял и веднъж с тая проклетия — но все пак я предаде. Не искаше да го застрелят заради някаква си отвертка. Докато жената събираше оръжията им, втората фигура, която все още и дума не беше казала, ги държеше на мушка. В далечината Майкъл различи очертанията на продълговата ниска сграда на фона на голи хълмове.

— Къде ни водите? — попита Питър.

Жената вдигна метална кофа от земята и я постави на пода на камиона.

— Допикае ли ви се, използвайте я — и тръшна вратата.

Питър удари по стената на кабината.

— Мамка му.

Потеглиха. Температурата бавно се покачваше. Камионът отново забави ход, зави на запад. Дълго време автомобилът подскачаше неистово, после започнаха да се изкачват. Горещината в кабината беше непоносима. Изпиха и остатъка от водата, никой не използва кофата.

Питър залумка по стената, която ги разделяше от кабината на шофьора.

— Ще се изпечем тук!

Времето минаваше. Мълчаха. Едва дишаха. Случилото се беше като някаква зловеща подигравка с тях. Спасиха ги от виралите, само за да се изпекат до смърт в каросерията на камиона. Майкъл ту изпадаше в несвяст, ту се връщаше в съзнание, сякаш се носеше в сън, но не точно. Топло му беше, непоносимо топло. В някакъв момент разбра, че са започнали да се спускат, въпреки че тази подробност му се стори нищожна, като да принадлежеше на друг човек.

Постепенно Майкъл осъзна, че колата е спряла. Халюцинираше вода, студена вода. Изливаше се върху него и през него, а и сестра му беше там, също и Елтън, който се усмихваше с онази своя грозновата усмивка. Всички бяха там, Питър и Маусами, Алиша и родителите ѝ, всички сякаш плуваха заедно в изцелителната ѝ синева и за миг Майкъл си пожела съзнанието му да се върне към нея, към този прекрасен сън с вода.

— Боже — каза глас.

Майкъл отвори очи към остра бяла светлина и сред непогрешимата миризма на животинска тор. Извърна глава към вратата и видя две фигури. Знаеше, че и преди ги и виждал, но не можеше да каже кога. Сред блестяща светлина, която идваше откъм гърба му и създаваше впечатление, че се рее, между тях стоеше висок мъж със стоманеносива коса, облечен в подобна на оранжев работен комбинезон дреха.

— Боже, боже — говореше мъжът — Седмина. Да не повярва човек — обърна се към другите. — Не стойте така. Трябват ни носилки. Бързо.

Другите двама се затичаха. До съзнанието на Майкъл стигна мисълта, че има нещо изначално сбъркано. Все едно всичко се случваше в другия край на тунел. Той не можеше да каже нито къде е, нито защо е там, макар да чувстваше, че доскоро е знаел, върна се усещането за дежа-вю. Цялата работа беше някаква шега, но шегата не беше от смешните, даже хич. В устата му имаше някакъв голям, сух предмет, дебел като юмрук: собственият му език, от който се задушаваше. Чу как Питър мъчително и дрезгаво попита:

— Кои… сте… вие?

— Казвам се Олсън. Олсън Хенд — по обветреното му лице пробягна усмивка, само че това вече не беше среброкосият мъж, ами Тео — в другия край на тунела беше лицето на Тео — и това беше последното, което Майкъл видя, преди тунелът да се срути и мислите му да се пръснат.

Изплуваше бавно към повърхността, изкачваше се през слоеве тъмнина за период от време, което едновременно беше кратко и дълго, един час, проточил се до ден, един ден, проточил се до година. Тъмнината отстъпи на разширяваща се белота над него и постепенно изплува съзнанието, което го отдели от заобикалящата го обстановка. Очите му бяха отворени и примигваше. Изглежда, никоя друга част от него не беше в състояние да се движи, само очите, влажно примигваше с клепки. Чу гласове, които се движеха около него като далечни птичи песни, носещи се в обширното небе. Помисли си: Студено е. Студено му беше. Прекрасно, възхитително студено.

Спа, а когато отвори очи, отново беше изминал неизвестен интервал от време, знаеше, че е в легло, че това легло е в стая и че не е сам. Невъзможно беше да вдигне главата си. Костите му тежаха като желязо. Намираше се в някаква лечебница, бели стени и бял таван, снопове светлина падаха под ъгъл над бял чаршаф, който покриваше тялото му и под който явно беше гол. Въздухът беше хладен и влажен. Отнякъде над и зад него идваше ритмичното пулсиране на машини и капене на вода върху метален съд.

— Майкъл? Майкъл чуваш ли ме?

До неговото легло седеше жена — помисли си, че е жена — с тъмна къса коса, като на мъж, гладко чело и лице и малки, тънки устни. Гледаше към него с очевидно голяма тревога. Майкъл почувства, че вече май я е виждал и толкова. Широк оранжев костюм обвиваше стройната ѝ фигура и като всичко при нея изглеждаше смътно познато. Зад нея имаше някакъв екран, който ограничаваше полезрението му.

— Как се чувстваш?

Опита се да говори, но думите угасваха в гърлото му. Жената повдигна пластмасова чаша от масата до главата му и постави сламка на устните му: вода, чиста и студена, с доловим метален привкус.

— Така. Пий на малки глътки.

Пи дълго. Какъв прекрасен и удивителен вкус имаше водата. Приключи и тя върна чашата на масата.

— Температурата ти спадна. Сигурна съм, че искаш да видиш приятелите си.

Езикът му беше натежал и тромав в устата му.

— Къде съм?

Тя се усмихна.

— Защо да не ти разкажат те?

Жената изчезна зад екрана и го остави сам. Коя беше тя? Какво беше това място? Чувстваше се така, сякаш е спал с дни, съзнанието му се носеше в поток от странни сънища. Опита се да си ги припомни. Някаква дебела жена. Дебела жена, която издишаше дим.

Мислите му бяха прекъснати от гласове и стъпки. Питър се показа до леглото му. На лицето му засия усмивка.

— Виж ти, кой е буден! Как си?

— Какво… стана? — програчи Майкъл.

Питър седна до леглото на Майкъл. Отново напълни чашата и подържа сламката на устните на Майкъл.

— Май не си спомняш. Получи топлинен удар. Припадна в камиона — кимна към жената, която стоеше отстрани и мълчаливо наблюдаваше. — Вече си видял Били, предполагам. Съжалявам, че не съм бил тук, когато си се събудил. Всички се редувахме — приведе се. — Майкъл, трябва да видиш това място. Изумително е.

Това място, помисли си Майкъл. Къде се намираше? Погледна към жената, която ведро се усмихваше. Изведнъж споменът се сглоби в паметта му. Жената от камиона.

Трепна, изби чашата от ръката на Питър и водата се разля по него.

— Рояци, Майкъл.

— Какво има?

— Тя се опита да ни убие!

— Малко преувеличаваш, не мислиш ли? — погледна към жената и се засмя, сякаш между тях имаше някаква шега. — Майкъл, Били ни спаси. Не помниш ли?

Имаше нещо смущаващо във веселието на Питър, помисли си Майкъл. Това безгрижие никак не се връзваше с фактите. Явно беше много болен, може дори вече да е умрял.

— Ами крака на Лиш? Тя добре ли е?

Питър разсея тази тревога.

— Добре е, всички са добре. Чакат ти да се възстановиш. — Питър се приведе отново към него. — Наричат го Раят, Майкъл. Всъщност е стар затвор. Това е мястото, на което се намираш сега, лечебницата.

— Затвор. Като място за арести?

— Подобно. Всъщност вече не използват затвора. Трябва да видиш мащаба на операцията им. Почти триста Бродници. Макар че сега май ние се оказваме Бродници. И знаеш ли кое е най-хубавото, Майкъл? Приготви се. Няма пушеци.

Говореше безсмислици.

— Какви ги говориш, Питър?

Питър сви рамене озадачено, все едно въпросът не си заслужаваше притеснението.

— Не знам. Просто няма. Слушай — продължи той, — когато се изправиш на крака, сам ще го видиш. Трябва да видиш колко голямо е стадото. Истинско стадо от едър добитък — усмихваше се глуповато към Майкъл. — Какво ще кажеш? Можеш ли да седнеш?

Не можеше, но нещо в тона на Питър го наведе на мисълта, че поне може да опита. Майкъл се понадигна на лакти. Стаята започна да се накланя. Мозъкът му болезнено избухна в черепа му. Падна отново на леглото.

— Боже. Как боли.

— Добре, добре. Не бързай. Били казва, че главоболието е в реда на нещата след подобен удар. Много бързо ще се възстановиш.

— Получил съм удар, така ли?

— Ти наистина не си спомняш, а?

— Така се оказва — Майкъл дишаше съсредоточено, опитваше се да се успокои. — Колко време съм бил в безсъзнание?

— Днес да броим ли? Три дни — Питър погледна жената. — Не, сложи ги четири.

— Четири дни?

Питър сви рамене.

— Съжалявам, че изпусна веселбата. Но добрата новина е, че се възстановяваш. Да се съсредоточим над тази мисъл.

Майкъл усети как гневът надделява у него.

— Веселба ли? Питър, какво ти е? Намираме се някъде си. Нямаме никакво оръжие. Тази жена се опита да ни изтрепе. А ти ми разправяш, че всичко е приказно.

Отварянето на вратата прекъсна разговорът им. Чу се весел смях. Алиша с патерици заобиколи екрана. След нея вървеше мъж, когото Майкъл не разпозна — свирепи сини очи, брадичка, като издялана от камък. Майкъл или халюцинираше, или двамата играеха на някаква игра като Малките?

Тя рязко спря в долния край на леглото.

— Стани, Лазаре. Как си, партньоре?

От изумление Майкъл не успя да отговори. И кой е Лазар?

Алиша се обърна към Питър.

— Не му ли каза?

— Тъкмо щях да го сторя — каза Питър.

— Какво да ми каже?

— Сестра ти, Майкъл — Питър се смееше срещу него — Тук е.

Очите на Майкъл се напълниха със сълзи.

— Не е смешно.

— Не се шегувам, Майкъл. Сестра ти е тук. Невредима.

— Не си спомням.

Шестимата стояха скупчени около леглото на Майкъл: Сара, Питър, Холис, Алиша, жената на име Били и мъжът със сините очи, който се беше представил на Майкъл като Джуд Крип. След като Питър съобщи на Майкъл новината, Алиша излезе да доведе сестра му. След секунди Сара се втурна в стаята и го връхлетя, хлипаше и се смееше. Толкова необяснимо беше, че Майкъл не знаеше откъде да започне, какво да пита. Сара беше жива. За минута само това беше от значение.

Холис му обясни как я открили. Ден след пристигането им той и Били се върнали в Лас Вегас, за да потърсят хъмвитата. Стигнали до хотела и заварили всичко в развалини, бетонни останки, от които се виел дим и висели греди. Цялата източна страна на сградата рухнала, планина от развалини затрупали улицата. Хъмвитата били някъде зад нея, смачкани до неузнаваемост. Сажди и прахоляк изпълвали въздуха, всичко било покрито с пепел. Съседен хотел, върху който се прехвърлил пожарът, продължавал да тлее. Но сградата от източната страна, където Холис видял виралът да отнася Сара, стояла невредима. Това, оказало се, било ресторант Айфеловата кула. Дълго стълбище стигало до върха на кулата с огромна зала, обкръжена от прозорци, много от които изпочупени или липсващи и гледали към разрушения хотел.

Под една от масите в безсъзнание лежала Сара. Холис я докоснал и тя се пробудила, но погледът ѝ бил стъклен, празен. Изглежда не знаела нито къде е, нито какво се е случило с нея. По лицето и ръцете си имала охлузвания. Една от китките ѝ изглежда била счупена, защото я държала странно в скута си. Холис я вдигнал на ръце и слязъл по единайсетте етажа стъпала на притъмнялото и изпълнено с гъст дим стълбище. Сара започнала да се опомня чак на половината път за Рая.

— Така ли е станало наистина? — попита Майкъл сестра си.

— Щом казва. Честно, Майкъл, аз си спомням единствено как играя сама на карти. После се озовах в камиона с Холис. Преди това нямам никакви спомени.

— Наистина ли си добре?

Сви рамене. Така било. С изключение на охлузванията и бинтованата с шина китка, която се оказала, че не е счупена, а само изкълчена, по нея нямало видими наранявания.

— Чувствам се добре. Не мога да го обясня.

На стола си Джуд се извърна към Алиша.

— Трябва да призная, Лиш, че те бива да организираш веселби. Искаше ми се да видя изражението им, докато мяташ граната.

— И Майкъл има принос за веселбата. Той ни каза за метана. А пък Питър използва тигана.

— Тази част все още не ми е много ясна — намръщи се Били. — Ти мислиш, че се е забавила заради отражението си?

Питър сви рамене.

— Знам само, че свърши работа.

— Може пък виралите да не си падат по готвенето ти — предположи Холис.

Разсмяха се.

Толкова странно беше, помисли си Майкъл. Не само разказа за случилото се, но и начинът, по който всички се държаха, съвсем и безкрайно безгрижни.

— Хич не проумявам обаче какво изобщо сте търсели на това място — продължи той — радвам се, че сте тук, но не ми изглежда да е случайност.

Отговори Джуд:

— Редовно изпращаме патрули към града, за да събират полезни материали. Когато хотелът пламна, бяхме само на три преки от него. Имаме укрепен подслон в приземието на едно от старите казина. Чухме взрива и се втурнахме натам — Усмихна се. — Чист късмет си е, че ви видяхме.

Майкъл се замисли над чутото.

— Не може да е истина — каза той след миг. — Ясно си спомням. Хотелът избухна след като излязохме. Вече бяхме там.

Джуд умислено поклати глава.

— Не е точно така.

— Не, питай я. Тя видя всичко — Майкъл се обърна към Били, която хладнокръвно го наблюдаваше със същата сдържана тревога. — Ясно си спомням. Стреляхте по тях с оръжие, а Ейми ме издърпа в камиона. Тогава чухме експлозията.

Холис се намеси преди Били да отговори:

— Май малко си го поразбъркал, Майкъл. Аз те издърпах в камиона. Хотелът вече гореше. Вероятно това имаш предвид.

— Мога да се закълна — Майкъл отново впери поглед в Джуд, в изсеченото му както с длето лице. — И казвате, че сте бил в подслона, така ли?

— Горе-долу.

— На три преки.

— Почти — усмихна се сговорчиво — Казах ти вече, втори такъв късмет няма да има, приятел.

Майкъл долови нажеженото и изнервено внимание на всички. Историята на Джуд не пасваше, очевидно беше. Кой ще тръгне да напуска сигурността на укрепен подслон посред нощ и да се втурва към горяща сграда? И защо всичко се натъкмяваше с него? Три улици от три страни на хотела бяха блокирани с отломки. Това означаваше, че Джуд и Били са дошли от източна посока. Опита се да си спомни от коя страна на сградата излязоха. Юг, помисли си той.

— Проклятие, не знам — каза най-накрая. — Може пък и аз да не помня точно. Истината е, че в главата ми всичко е каша.

Били кимна.

— Нормално е да е така след продължителен период на безсъзнание. Сигурна съм, че след няколко дни ще започнеш да си припомняш.

— Били е права — каза Питър. — Да оставим пациента да се съвзема. — Обърна се към Холис. — Олсън каза, че ще ни изведе из нивите да разгледаме. Да видим как те правят нещата.

— Кой е Олсън? — попита Майкъл.

— Олсън Хенд. Той е главният тук. Сигурен съм, че скоро ще се запознаеш с него. Какво ще кажеш, Холис?

Едрият мъж се засмя.

— Добра идея.

С тези думи всички станаха да си вървят. Майкъл се примири, че ще лежи сам, озадачен от странните нови обстоятелства, когато в последния миг Сара се втурна обратно към него. Джуд я наблюдаваше иззад екрана. Тя улови Майкъл за ръката и бързо го целуна по челото, за първи път от години.

— Радвам се, че си добре — каза тя. — Събирай сили, нали? Всички чакаме да се съвземеш.

Майкъл напрегнато слушаше как излизат. Стъпките им, после шум от тежката врата, която се отваря и затваря отново. Изчака още минута, за да се увери, че е сам. Отвори ръка, за да прочете късчето хартия, което Сара тайно беше скрила там.

Нищо не им казвай.

Четирийсет и осем

Празненството, което Питър беше споменал, се състояло предишния ден, третата вечер от пристигането им. Било възможност да се запознаят с всички, с целия Рай, събран заедно. А видяното не им се сторило истинско.

Нищо не изглеждало истинско, като се започне с твърдението на Олсън, че там няма вирали. Само на двеста километра на юг, Лас Вегас гъмжал от тях. Пътували до Джошуа Вели и Келсо, през подобен терен, а виралите ги следвали по целия път. Миризмата на стадото, отбеляза Алиша, се носела надалеч от вятъра. Въпреки това единственото отбранително средство, изглежда, било метална ограда, съвсем недостатъчна, за да ги предпази от нападение. Освен огнехвъргачките на вановете, признал Олсън, изобщо нямали други оръжия. Пушките били за сплашване, всичките им муниции привършили още преди десетилетия.

— Ето, сами виждате — казал им той — тук водим напълно мирно съществуване.

Олсън Хенд. Питър за пръв път срещал такъв човек, толкова спокоен във властта си. Освен Били и мъжът на име Джуд, които, изглежда, били негови помощници, и шофьорът на камиона, докарал ги от Лас Вегас — Гюс май бил инженер, който отговарял за нещо, което наричали „физическото предприятие“, — Питър не забелязал друга форма на йерархия. Олсън нямал титла, просто давал разпорежданията. А въпреки това носел своята отговорност с лекота и предавал исканията си с ненатрапчив, дори с нотка на извинение тон. Висок и среброкос — като повечето мъже, Олсън носел косата си вързана на конска опашка, докато жените и децата били подстригани късо — прегърбената му стойка сякаш едва изпълвала оранжевия му комбинезон, събирал върховете на пръстите си, когато говори. Приличал повече на благодушен баща, отколкото на човек, натоварен с отговорността за живота на триста души.

Олсън им разказал историята на Рая. Научили я още в първите часове на пристигането си. Намирали се в лечебницата, където за Майкъл се грижела дъщерята на Олсън, Майра — ефирно, слабичко момиче, с късо остригана коса, толкова бледа и фина, че изглеждала прозрачна. Момичето май ги гледало притеснено и изплашено. След като ги пренесли от вана, седмината били съблечени и изкъпани, вещите им конфискувани, щели да им ги върнат, уверил ги Олсън, но без оръжията. Ако пожелаели да си тръгнат — тук Олсън замълчал, за да отбележи с обичайната си мекота, че се надява да изберат да останат, — оръжията им щели да им бъдат върнати. Но засега пушките и ножовете се пазели под ключ.

Колкото до Рая, голяма част от историята около него просто не била известна, обясни им Олсън. Историите се трупали, променяли се с времето, докато вече не било ясно каква е истината. Но по няколко точки имало всеобщо съгласие. Първите заселници били бежанци от Лас Вегас, които дошли на мястото в последните дни на войната. Дали са дошли с цел и с надеждата, че затворът с неговите решетки, стени и огради може да им предложи някаква сигурност, или просто са спрели на път за някакво друго място, никой не знаеше. Но след като си дали сметка, че няма вирали, околностите били негостоприемни пущинаци — образуващи вид природна бариера, — избрали да останат и да се устроят в пустинните условия. Затворническият комплекс бил създаден от две части: Щатски изправителен дом Дезърт Уелс, където се прислонили първите заселници, и съседния му Охранителен лагер, лагер за селскостопански занимания на младежи, престъпили закона, който не бил охраняван строго. Там сега живеели всички жители. И дворът, на който бил наречен затворът, осигурявал вода за напояване, както и постоянен приток на вода за охлаждане на някои от сградите, включително лечебницата. Затворът покривал огромна част от нуждите им, чак до оранжевите комбинезони, които почти всички продължавали да носят. Останалото събирали от градовете, разположени на юг. Не водели лесно съществуване, липсвали им много неща, но на това място поне били свободни да живеят без постоянната заплаха от виралите. В продължение на много години изпращали разузнавателни отряди, за да търсят други оцелели, с надеждата да ги доведат на сигурно място. Откривали такива, всъщност малцина, но от много години такова нещо не се било случвало и отдавна загубили надежда да открият и други.

— Точно затова — казал Олсън с блага усмивка — присъствието ви тук е същинско чудо. — Очите му се замъглили. — Присъствието на всички ви. Чудо.

Първата нощ прекарали в лечебницата с Майкъл, а на следващия ден се преместили в две съседни сиви тухлени постройки в покрайнините на полето, обърнати към прашен площад с куп гуми в средата, краищата му били обградени от варели за огрев. Там прекарали три дни в изолация, задължителната карантина. От другата страна имало още къщурки, които изглеждали празни. Техните били спартански, във всяка от двете къщурки имало маса и столове, а в задната стая легла. Въздухът бил тежък и задушен, а подът посипан с чакъл.

На сутринта Холис излязъл с Били, за да потърсят хъмвитата, колите не достигали, по думите на Олсън, и си заслужавало риска да отидат и проверят дали са оцелели при експлозията. Дали Олсън е имал намерение да ги запази за собствена употреба, или да им ги върне, Питър не знаеше. Жестът бил двусмислен и Питър решил да не настоява. След като седмината едва не се изпекли до смърт от жегата във вана, а Майкъл изпаднал в безсъзнание, най-мъдро било да казват колкото се може по-малко. Олсън ги разпитвал за Колонията и защо са тръгнали на път, и все някакво обяснение трябвало да му дадат. Но Питър му казал само, че са от поселище в Калифорния и са тръгнали да търсят оцелели. Не казал на Олсън нищо за бункера, затова мълчанието му предполагало, че идват от място, където са добре въоръжени. Вероятно щяло да настъпи момент, в който да се наложи да каже истината на Олсън или поне по-голямата част от нея. Но този момент все още не бил дошъл, а Олсън засега явно приел предпазливото му обяснение.

През следващите няколко дни другите жители крадешком ги наблюдавали. Зад къщурките били полята с насаждения с дълги тръби за напояване от централната помпа; стадото със седемстотин глави добитък, които се помещавали в обширни засенени кошари. От време на време виждали кълбата прах, които се издигали от някоя кола, насочила се към другата ограда. Но като се изключи това и няколкото фигури в полето, други хора не видели. Къде били останалите? Вратите на къщурките им не били заключени, но от другата страна на празната площадка стояли двама мъже, облечени с оранжеви комбинезони. Тези мъже им носели храна, обикновено в компанията на Били или Олсън, които ги осведомявали за състоянието на Майкъл. Майкъл явно бил изпаднал в дълбок сън — не непременно кома, уверил ги Олсън, но нещо подобно. Уверили ги, че и преди са наблюдавали последствията от жегата. Но температурата му спаднала, което било добър знак.

Сутринта на третия ден Сара се върнала при тях.

Не помнела нищо от случилото се с нея. Тази част от историята, която разказали на Майкъл, като се събудил на следващия ден, не била лъжа, както и разказът на Холис как я открил. Обзело ги щастие и облекчение — Сара изглеждала невредима, но малко бавно възприемала новите обстоятелства — и наистина както пленничеството ѝ, така и завръщането ѝ били дълбоко озадачаващи. Също и липсата на прожектори и стени: не се връзвало.

Тогава обзелото ги щастие от мисълта, че са открили друго човешко селище, било заместено от дълбока тревога. Продължавали да не виждат никого, освен Олсън, Били, Джуд и двамата мъже, които ги наблюдавали и чийто имена били Хеп и Лион. Другият знак за живот били група от четири Малки в дрипи, които всяка сутрин излизали да играят при гумите на площадката, но странното било, че никакви възрастни не се появявали да ги потърсят. Когато приключвали да играят, просто си тръгвали. Щом не били затворници, защо тогава ги наблюдавали? Ако са затворници, защо са всичките преструвки? Къде били останалите? Какво му имало на Майкъл, защо не идвал в съзнание? Раниците им, както обещал Олсън, им били върнати. Очевидно съдържанието в тях било проучено, а част от вещите, като медицинския комплект на Сара, липсвал. Но картите, които Кейлъб скътал във вътрешен джоб, очевидно били пропуснати. Самият затвор липсвал на картата на Невада, но открили град Дезърт Уелс, северно от Лас Вегас, на магистрала 95. На изток граничел с пуст сив район, без никакви пътища, нито градове, отбелязан с думите КОМПЛЕКС ЗА ТЕСТОВЕ НА ВОЕННОВЪЗДУШНИТЕ СИЛИ НЕЛИС. Разположен в западния край на този регион, само на няколко километра от град Дезърт Уелс, имало малък червен квадрат и названието НАЦИОНАЛНО ХРАНИЛИЩЕ ПЛАНИНА ЮКА. Ако Питър преценявал правилно месторазположението им, би трябвало ясно да виждат извисяващ се хълм, който да образува естествена преграда от север. Пътуването на юг на Холис, придружен от Били и Гюс, му дало възможност да огледа по-подробно околността. Огражденията, казал им Холис, били по-здрави, отколкото изглеждали — двойни прегради от дебела стомана на около десетина метра една от друга, завършващи с бодлива тел. Холис видял само два изхода. Единият на юг, в далечния край на полетата, явно водещ към пътя, ограждащ комплекса, и главния вход, който свързвал комплекса с магистралата. Главният вход бил обграден от двете страни с бетонни кули с наблюдателни постове, не знаели дали там има хора, или не, но един от облечените в оранжеви комбинезони мъже стоял в малката постройка за пазача на приземното ниво. Той отворил входната врата на Холис и Били, за да преминат.

Самият Рай се намирал само на няколко километра от магистралата, която водела на север. Първоначалният затвор, заплашителна грамада от сив камък, се издигал на източния край на комплекса, заобиколен от по-малки сгради и сглобяеми военни бараки. Между периметъра и магистралата, казал Холис, пресекли релси, които вървели в посока север-юг. Железницата очевидно водела направо към планините на север — странно, отбелязал Холис, защо ще им е на железниците да вървят към планина? При първата им среща, когато Питър попитал откъде се снабдяват с гориво за колите си, Олсън споменал за влаково депо. Но докато пътували на юг, казал Холис, те не спрели да заредят, затова не знаел дали има или няма депо за гориво. Все отнякъде се снабдявали с такова. Някъде тук в мисълта на Питър взела да се оформя идеята за напускане на това място, а това означавало да откраднат кола и да намерят гориво, с което да се движи.

Жегата била неистова. Дните на изолация започнали да си казват думата. Всички били нервни и се тревожели за Майкъл. Никой не спял в душните къщурки. Най-будна от всички била Ейми. Питър мислел, че момичето дори очи не е притваряло. По цяла нощ седяла на леглото си, а чертите ѝ се напрягали в очевидно огромна концентрация. Сякаш, мислел си Питър, се мъчела да разреши някаква задача наум.

На третата нощ Олсън дошъл при тях. С него били Били и Джуд. Предишните дни Питър стигнал до извода, че Джуд е повече от онова, за което се представя. Не можел да каже със сигурност откъде идва това усещане. Но имало нещо смущаващо в този мъж. Зъбите му били бели и прави, да се гледа в тях било невъзможно, както и в очите му, които сияели с пронизващо синьо. Придавали на лицето му неподвластен на годините израз, все едно е забавил времето. Освен това винаги, когато Питър поглеждал към Джуд, изпитвал усещането, че гледа във вихър. Питър осъзнал, че все още не е чул Олсън да му дава ясна заповед — Олсън се обръщал със заповеди към Били, Гюс и различните облечени в оранжеви дрехи мъже, които идвали и си отивали — и някъде в ума на Питър се оформила мисълта, че Джуд притежава определена власт, независима от Олсън. На няколко пъти наблюдавал как Джуд говори с мъжете, които ги пазеха.

На смрачаване тримата се появили откъм площадката, запътили се към хижата. Със стихването на жегата Малките дошли при гумите. Когато тримата минали покрай тях, децата изведнъж се пръснали като изплашени птици.

— Време е да видим как сте — казал Олсън, когато стигнал до вратата. Усмихвал се широко с усмивка, която вече им се струвала престорена. Усмивката му изглеждала празна. Застанал до Олсън, Джуд показвал двата си реда съвършени зъби, погледът на сините му очи подминавал Питър и се взирал в притъмнялата барака. Само Били изглеждала имунизирана срещу настроението. Изражението ѝ на стоик не издавала никаква емоция.

— Моля, елате всички — поканил ги Олсън. — Чакането приключи. Всички са нетърпеливи да ви видят.

Повел седмината през празния площад. Алиша се полюлявала на патериците си и държала Ейми близо до себе си. В предпазлива тишина навлезли сред лабиринт от къщурки. Изглеждали подредени като в мрежа, с алеи между редиците постройки, които очевидно имали жители: прозорците били осветени от фенери, в пространствата между сградите висели простори с пране, което съхнело на пустинния въздух. От другата страна грамадата на стария затвор се извисявала като изсечен в небето силует. Навън в тъмнината нямало прожектори, които да ги защитават, нямали дори нож на колана. Питър се чувствал странно като никога в живота си. Някъде отпред идвал дим и мирис на готвени ястия, както и гласове, които се засилвали с наближаването им.

Завили зад ъгъла и изведнъж видели многолюдно множество, събрано под покрива на широк навес, отворен от всички страни и издигнат нависоко с дебели стоманени пръти. Пространството се осветявало от огньове, запалени във варели, от които се виел дим. Варелите обграждали зоната. По краищата били наредени дълги маси и столове, облечени в комбинезони фигури разнасяли съдове с храна от близката постройка.

Замръзнали.

Изведнъж сред морето от лица, които се взирали в тях, се издигнал най-напред един глас, който повлякъл развълнуван порой възклицания: Ето ги! Пътешествениците! Дошлите отдалече!

Когато тълпата ги обкръжила, Питър се почувствал като преглътнат. И за кратко, докато бил залят от вълната човешко присъствие, забравил собствените си тревоги. Ето ги хората, стотици хора, мъже, жени, деца, които очевидно се радвали на присъствието им и той почти се почувствал като чудо, както казал и Олсън. Мъжете го тупали по раменете, ръкували се с него. Някои от жените му подавали бебета, сякаш са дарове. Други чисто и просто го докосвали бързо и се отдръпвали — объркани, изплашени или просто завладени от чувствата, Питър не можеше да каже със сигурност. Някъде в крайчеца на съзнанието си осъзнал, че Олсън приканвал хората да запазят спокойствие, да не се блъскат, но тези предупреждения били безполезни. Така се радваме да ви видим, повтаряли всички. Толкова сме щастливи, че дойдохте.

Изминали няколко минути, достатъчно време, през което Питър вече се чувствал изцеден от случващото се, от усмивките и докосванията, от повторените поздравления. Идеята да се запознае с нови хора, какво ли оставало за цяла тълпа, била нова и непривична за него и умът му едва я осмислял. Имало нещо детинско в тях, започнал да си мисли той, тези мъже и жени с оръфаните си оранжеви комбинезони, с безгрижните си лица и с широко отворените си невинни погледи, почти покорни. Сърдечността на множеството била безспорна, а въпреки това цялото събитие изглеждало нагласено, не приличало на естествена реакция, а на предварително замислено отношение с цел да провокира реакцията, която предизвикало у Питър: пълно обезоръжаване.

Всичките тези мисли минавали през ума му, докато част от него се борела да следва останалите; оказало се трудно. Тълпата ги разделила. Хвърляше само бързи погледи към тях: русата глава на Сара, която се извисявала над жена с бебе на рамене. Смехът на Кейлъб, който се чувал някъде, но той не се виждал. От дясната му страна около Маусами се тълпели жени и гукали одобрително. Питър видял как една протяга ръка, за да докосне корема на Маусами.

Изведнъж до него се появил Олсън. С него била дъщеря му Майра.

— Онова момиче, Ейми — казал Олсън и Питър за пръв път го видял да се мръщи. — Не може ли да говори?

Ейми стояла близо до Алиша, обкръжена от момиченца, които я сочели и с ръце прикривали смеха си. Докато Питър гледал, Алиша вдигнала една от патериците си, за да ги разгони, жестът ѝ бил наполовина шеговит, наполовина сериозен, накарала ги да се разпръснат. Очите ѝ бързо срещнали тези на Питър. Помощ, сякаш му казала. Но дори тя се усмихвала.

Отново се обърнал към Олсън.

— Не.

— Странно. За пръв път чувам за подобно нещо — погледнал към дъщеря си, после отново съсредоточил вниманието си върху Питър със загрижен вид. — Но тя иначе е… в ред, нали?

— В ред ли?

Замълча.

— Моля да ме извините за прямотата. Но жена, която може да носи дете, е голяма ценност. Няма по-важно от това, след като толкова малко от нас са оцелели. А виждам, че една от вашите женски е бременна. Хората са любопитни.

Вашите женски, помислил Питър. Странен начин на изразяване. Погледнал към Маусами, която продължавала да е заобиколена от жени. Осъзнал, че много от тях също са бременни.

— Вероятно.

— Ами останалите? Сара и червенокосата, Лиш?

Въпросите били толкова чудати, толкова неочаквани, че Питър се подвоумил, несигурен какво трябва да каже или да премълчи. Но Олсън го гледал настойчиво, трябвало все някак да му отговори.

— Сигурно.

Отговорът изглежда го удовлетворил. С отсечено кимване Олсън заключил:

— Чудесно.

Женски, отново си помислил Питър. Олсън сякаш говорел за добитък. Имал смътното чувство, че се е разприказвал, че е бил манипулиран да издаде някаква решаваща информация. Застаналата до баща си Майра наблюдавала тълпата, която се движела. Питър си дал сметка, че не е казала и дума.

Всички започнали да се събират около масите. Силните гласове се понижили до тих шепот, докато се раздавала храната — купи със задушено, сипвано с черпаци от гигантски съдове, подноси с хляб, гърнета с масло и кани с мляко. Докато Питър оглеждал сцената, всички говорели и си подавали съдове, хранели се, някои помагали на децата, жените с бебета ги подрусвали в скутовете си или ги кърмели с открити гърди, помислил си, че вижда нещо повече от група оцелели, виждал семейство. За пръв път, откакто напуснали Колонията, усетил тъга по дома и се запитал дали пък подозрителността му не е напразна. Може пък тук наистина да са в безопасност.

И въпреки това имало нещо не както трябва, усещал го. Множеството било непълно, липсвало нещо. Не знаел каква е липсващата брънка, само долавял, че отсъствието ѝ го тормози в периферията на съзнанието му и колкото по-дълго гледал, толкова по-остро усещал тази липса. Алиша и Ейми, видял той, били с Джуд, който ги настанявал. Прав в кожените си ботуши — почти всички били боси, — човекът направо се извисявал над тях. Питър наблюдавал как Джуд се привежда към Алиша, докоснал я по ръката и бързо заговорил в ухото ѝ, тя се разсмяла.

Мислите му били прекъснати, когато Олсън поставил ръка на рамото на Питър.

— Надявам се, че сте избрали да останете при нас — казал той. — Всички се надяваме. Обединението крие сила.

— Трябва да го обсъдим — уклончиво отвърнал Питър.

— Разбира се — съгласил се Олсън без да отмества ръката си. — Никой не бърза. Имате колкото време ви е необходимо.

Четирийсет и девет

Просто беше. Нямаше момчета.

Или почти нямаше момчета. Алиса и Холис твърдяха, че са видели две. Но когато Питър ги поразпита по-внимателно, двамата трябваше да признаят, че не могат да го твърдят със сигурност. С тези къси коси при всички Малки, не беше лесно да се каже, а и изобщо не бяха видели по-големи деца.

Следобеда на четвъртия ден Майкъл най-накрая се събудил. Петимата се събраха в по-голямата от двете бараки. Маусами и Ейми бяха в съседната стая. Питър и Холис тъкмо се върнали от пътуване из полетата с Олсън. Истинската цел на пътуването била отново да огледат периметъра, защото бяха решили да тръгнат веднага, щом Майкъл е в състояние да пътува. Пред Олсън въпросът не се повдигаше. Питър трябваше да признае, че човекът му допада и не можеше да открие явна причина да не му се доверява, прекалено много неща около Рая не се връзваха, а събитията от изминалата нощ заситиха съмненията на Питър към замислите на Олсън. Олсън държа приветствена реч пред останалите, но с напредването на нощта кухата сърдечност на тълпата започна да се струва на Питър тягостна и притеснителна. Имаше някаква насъщна прилика между всички. На сутринта Питър разбра, че не може да си припомни отчетливо никого. Всички лица и гласове се сливаха в съзнанието му. Нито един човек, осъзна той, не го беше попитал за Колонията или как са живели там — факт, който колкото повече обмисляше, толкова по-странен му се виждаше. Не беше ли най-естественото нещо да се прояви любопитство към друго селище? Да го разпитват за пътуването и какво са видели? Сякаш Питър и другите са се материализирали от нищото. Всички само бяха повтаряли имената им.

Трябваше да откраднат кола, по този въпрос спор нямаше. Горивото беше следващият проблем. Можеха да тръгнат по влаковите релси на юг, за да търсят депото с гориво, или пък ако имат достатъчно, да карат на юг към Лас Вегас до летището преди да се отправят отново на север по магистрала 15. Вероятно щяха да ги преследват. Питър се съмняваше, че Олсън ще даде един от вановете си без бой. За да го избегнат, можеха най-напред да се отправят на изток, през района за научни изпитания, но с липсата на градове и пътища, Питър се съмняваше, че ще успеят да се измъкнат, а пък и ако теренът приличаше на този около Рая, не биваше да се озовават на подобно място.

Това поставяше въпроса за оръжията. Алиша вярваше, че някъде имат оръжейна — от самото начало тя твърдеше, че без значение какви ги разправя Олсън, тя е видяла оръжията им заредени — освен това направила всичко възможно да разпита Джуд по този въпрос предишната вечер. Джуд цяла вечер се навърташе около нея, както Олсън се беше навъртал покрай Питър. На сутринта я взе с пикап, за да ѝ покаже останалата част от комплекса. На Питър това не му хареса, но не трябваше да изпускат възможност неусетно да измъкнат информация.

Дори и да имаха оръжейна, Джуд с нищо не се издаде. Може пък Олсън да казваше истината, но не биваше да рискуват. Дори и така, взетите от тях оръжия все трябваше да са някъде. По сметките на Питър имаха три пушки, девет ножа, поне седем пълнителя с патрони и последната от гранатите.

— Ами затвора? — попита Кейлъб.

Питър вече го беше обмислял. С неговите подобни на крепост стени приличаше на място, в което може да се заключи нещо. Но досега никой от тях не се беше приближавал достатъчно, за да види как се влиза вътре. Мястото изглеждаше изоставено, както казваше и Олсън.

— Според мен трябва да изчакаме да мръкне и да му направим един оглед — каза Холис. — Не можем да сме сигурни срещу какво тръгваме, без да сме го направили.

Питър се обърна към Сара.

— Според теб след колко време Майкъл ще е в състояние да пътува?

Тя се намръщи несигурно.

— Дори не знам какво му е. Може пък наистина да е получил топлинен удар, макар аз да не мисля така.

И преди беше споделяла същите съмнения. Топлинният удар е достатъчно силен, за да му докара гърч, беше казала Сара, почти сигурно е щял да причини смъртта му, защото това означавало в мозъка му да има отток. Защитното му състояние на безсъзнание може и да било следствие от това, но сега, след като се събудил, тя не отчела никаква следа от травма. Говорът и двигателната му координация били в ред и реагирал нормално. Изглеждало така, сякаш е изпаднал в дълбок, но иначе нормален сън, от който просто се събудил.

— Продължава да е доста слаб — разказа Сара. — Отчасти причината е обезводняването. Ще минат два дни, преди да можем да го раздвижим, дори повече.

Алиша се свлече обратно на леглото си със стенание.

— Не вярвам да издържа толкова.

— Какъв е проблемът? — попита Питър.

— Джуд е проблемът. Знам, че трябва да се преструваме, но не знам колко още ще издържа.

Смисълът на думите ѝ беше ясен.

— Мислиш ли, че… Не знам, ще можеш ли да го удържиш?

— Не се притеснявай за мен. Мога да се грижа за себе си. Но на него няма да му хареса — замълча внезапно разколебана. — Има и друго, не е свързано с Джуд. Дори не съм сигурна, че трябва да повдигам темата. Някой спомня ли си Лайза Чоу?

Питър си я спомняше, поне по име. Лайза беше племенница на Стария Чоу. Тя и семейството ѝ, брат ѝ и родителите ѝ били изгубени през Тъмната нощ — убити или обсебени, не помнеше. Питър смътно си спомняше очите на Лайза от времето, което бяха прекарали в Убежището. Тя беше от по-големите деца, направо възрастна в неговите очи.

— Какво за нея? — попита Холис.

Алиша се подвоуми.

— Май днес я видях.

— Невъзможно — засмя се Сара.

— Знам, че е невъзможно. Всичко около това място е невъзможно. Но Лайза имаше белег на бузата си, това го помня. От някакъв инцидент, забравила съм какъв. И белегът беше същият.

Питър се приведе. Нещо в тази информация му се струваше важно, част от някакъв оформящ се в мислите му модел, който не беше придобил отчетлива форма.

— Къде?

— В мандрата. Убедена съм, че тя ме видя. Джуд беше с мен, затова не можах да се измъкна. Когато отново погледнах, вече я нямаше.

Възможно беше, предположи Питър, да се е измъкнала и някак да се е оказала тук. Но как младо момиче, каквато по онова време беше Лайза, ще пропътува подобно разстояние?

— Не знам, Лиш. Сигурна ли си?

— Не съм. Не можах да се уверя. Само казвам, че тя много приличаше на Лайза Чоу.

— Бременна ли беше? — попита Сара.

Алиша се замисли за миг.

— Сега като се замислям, беше.

— Много жени са бременни — намеси се Холис. — Има смисъл, нали? Малкото си е Малко.

— Но защо няма момчета? — продължи Сара. — И щом като толкова много от жените са бременни, не трябва ли да има повече деца?

— Няма ли? — попита Алиша.

— И аз си мислех същото. Но снощи не можах да преброя повече от двайсетина. А и децата, които виждаме, изглеждат напълно еднакви.

— Холис каза — продума Питър, — че отвън имало някакви деца.

Едрият мъж кимна.

— Играят си на купчината от гуми.

— Маратонка, я погледни.

Кейлъб стана от леглото си и тръгна към вратата, отвори я със скърцане.

— Нека да отгатна — каза Сара. — Онова със счупеното зъбче и приятелчето му, русичко дребно момиченце.

Кейлъб се обърна от вратата.

— Тя е права. Те са отвън.

— Това имам предвид — настоя Сара. — Винаги се едни и същи. Едва ли не са непрекъснато отвън, за да си мислим, че са повече.

— Какво всъщност означава това? — обади се Алиша. — Добре, съгласна съм, че това с момчетата е странно. Но последното… не знам, Сара.

Сара се обърна към Алиша, изпънала нападателно рамене.

— Ти си тази, която си мислиш, че си видяла момиче, загинало преди петнайсет години. Сега би трябвало да е на колко, около двайсет и пет, нали? Как разбра, че е Лайза Чоу?

— Казах ти. Белегът. А пък и си мисля, че видя ли някой Чоу, ще го позная на мига.

— И това означава, че трябва да вярваме на думите ти?

От тона на Сара Алиша настръхна.

— Не ми е грижа в какво ще вярвате или не. Видях, каквото видях.

Питър беше чул, каквото му трябваше.

— Спрете веднага — двете жени се гледаха яростно. — Кавгата нищо няма да реши. Какво ви става?

Нито едната не отговори. В стаята напрежението беше осезаемо. Изведнъж Алиша въздъхна и се тръшна отново на леглото си.

— Остави. Уморена съм от чакането. Изобщо не мога да се наспя на това място. Такава проклета жега е. Имам кошмари по цяла нощ.

За миг никой не проговори.

— Дебелата жена — каза Холис.

Алиша бързо се надигна.

— Какво каза?

— В кухнята — гласът му беше сериозен. — От Времето Преди.

Кейлъб се приближи откъм вратата.

— Казвам ти, момчето не е просто нямо.

Вместо него довърши Сара:

— … то е втрещяващо нямо. — изумена беше — И аз я сънувам.

Сега всички гледаха Питър. За какво говореха приятелите му? Каква е тая дебела жена?

Поклати глава.

— Съжалявам.

— Но останалите сънуваме един и същи сън — каза Сара.

Холис потри брадата си и кимна.

— Така се оказва.

Майкъл потъваше и изплуваше от безформен сън, когато чу вратата да се отваря. Иззад екрана излезе момиче. По-млада от Били, но със същия странен оранжев костюм и къса прическа. Пред себе си държеше поднос.

— Реших, че може да си гладен.

Докато тя прекосяваше стаята, уханието на топлата храна стигна до Майкъл и му подейства като удар от ток. Изведнъж се почувства страшно изгладнял. Момичето остави подноса в скута му: някакво месо в кафяв сос, варени зеленчуци и най-чудното от всичко: дебела филия хляб, намазана с масло. До тях лежаха метални прибори, увити в груба тъкан.

— Аз съм Майкъл — представи се той.

Момичето кимна леко с усмивка. Защо всички непрекъснато се смееха?

— Аз съм Майра — той видя, че се изчерви. С малкото коса, която имаше, беше съвсем светла, направо бяла, като при Малките. — Аз се грижех за теб.

Майкъл се почуди какво точно означава това. В часовете, след като се събуди, започнаха да му изплуват откъслечни спомени. Гласове, силуети и тела, които се движеха около него, мокреха тялото му и навлажняваха устните му.

— Май трябва да ти благодаря.

— О, радвам се, че го направих — известно време го гледа настоятелно. — Ти наистина си отдалече, нали?

— Далече ли?

Тя леко сви рамене.

— Има тук и далече. — Посочи подноса. — Няма ли да ядеш?

Започна с хляба, мек и превъзходен на вкус, после мина към месото и накрая зеленчуците, корави и нагарчащи, но все пак засищащи. Докато се хранеше, момичето, което се беше настанило на стол до него, го наблюдаваше, погълната от действията му, сякаш всяка хапка, която поемаше, носеше удоволствие и на нея. Какви странни хора.

— Благодаря — каза той, когато в чинията му остана само мазно петно. На колко години си? Шестнайсет? — Страшно вкусно беше.

— Мога да ти донеса още. Само кажи какво искаш.

— Истината е, че повече и хапка не мога да преглътна.

Тя взе подноса от скута му и го сложи настрана. Помисли си, че се готви да си тръгва, но изведнъж тя се приближи към него и застана близо до леглото, което се издигаше доста над пода.

— Харесва ми… да те наблюдавам, Майкъл.

Усети как лицето му пламва.

— Майра? Нали Майра беше?

Кимна, взе ръката му от мястото, където лежеше на чаршафа, и я обви със своята.

— Харесва ми как произнасяш името ми.

— Добре, ами…

Само че не успя да продължи: изведнъж тя го целуна. Вълна от сладка мекота изпълни устата му, усети как сетивата му се взривяват. Целуна го! Майко мила, тя го целуваше! И той също!

— Татко казва, че мога да имам бебе — каза тя, чувстваше топлината на дъха ѝ по лицето си. — Ако имам бебе, няма да се налага да отивам в пръстена. Татко казва, че мога да имам всеки. Може ли да имам теб, Майкъл? Може ли да те имам?

Опитваше се да мисли, да осмисли думите ѝ и случващото се, вкусът ѝ, а също и факта, че вече беше отгоре му, възседнала го, лицето ѝ все така близо до неговото — сблъсък на импулси и усещания, които го бяха въвели в състояние на нямо присъствие. Бебе ли? Тя искаше да има бебе? Ако имала бебе, нямало да се налага да носи пръстен?

— Майра!

Миг на пълно объркване. Момичето изчезна, направо се стопи. Изведнъж цялата стая се изпълни с мъже, огромни мъже в оранжеви комбинезони, които го бяха наобиколили и стопили пространството. Един от тях улови Майра за ръката. Не беше мъж, а Били.

— Ще се престоря — каза тя — че нищо не съм видяла.

— Слушай — каза Майкъл, възвърнал гласа си, — грешката беше моя, каквото и да си мислите, че сте видели…

Били го прикова с хладен поглед. Зад нея един от мъжете се изхили.

— Дори не се прави, че идеята е била твоя — Били насочи поглед към Майра. — Прибирай се — нареди тя. — Веднага се прибирай.

— Той е мой! Той е за мен!

— Достатъчно, Майра. Искам да се прибереш веднага и да чакаш там. Не говори с никого. Ясно?

— Той не е за пръстена! — извика Майра. — Татко каза!

Отново същата дума, помисли си Майкъл. Пръстена. Какво е пръстенът?

— Ако не излезеш от тук, ще бъде. Тръгвай.

Последните думи явно подействаха. Майра притихна и без да погледне Майкъл, се шмугна зад екрана. Усещанията от последните няколко минути — желанието, объркването, омаята — все още бяха в него, докато друга част мислеше: ама и моят късмет! Сега тя вече никога няма да се върне.

— Дани, докарай камиона отзад. Тип, остани с мен.

— Какво ще правите с мен?

Били беше извадила малка метална кутия отнякъде. С палец и показалец тя щипна малко прах от кутията и я поръси в чаша с вода. Подаде му я.

— До дъно.

— Няма да го пия.

Тя въздъхна нетърпеливо.

— Тип, помогни ми малко, а?

Мъжът пристъпи и се извиси над леглото на Майкъл.

— Довери ми се — каза Били. — Вкусът няма да ти хареса, но скоро ще се почувстваш по-добре. И край с дебелата дама.

Дебелата дама, помисли си Майкъл. Дебелата дама от кухнята от Времето Преди.

— Откъде…?

— Пий и толкова. Ще ти обясняваме по пътя.

Явно нямаше друг начин. Майкъл наклони чашата към устните си и я изпи. Рояци, отвратителен вкус.

— Какво беше това?

— Не искаш да знаеш — Били взе чашата от него. — Още ли не чувстваш нищо?

Чувстваше. Сякаш някой е дръпнал дълга, изопната струна в него. Вълни на силна енергия заизвираха от самото му същество. Отвори уста да сподели откритието си, когато мощен спазъм го присви в страховито, разтърсващо го от глава до пети хълцане.

— Това се случва първия или втория път — каза Били. — Дишай.

Майкъл отново изхълца. Цветовете в стаята изглеждаха необичайно ярки, като че всичките повърхности около него бяха част от нов прилив на енергия.

— Той по-добре да млъкне — предупреди Тип.

— Невероятно е — успя да каже Майкъл. Преглътна трудно, сподави надигналото се хълцане.

Другият мъже се беше върнал от коридора.

— Губим от светлината — рязко каза той. — Най-добре е да се размърдаме.

— Дай му дрехите — Били отново спря поглед върху Майкъл. — Питър казва, че си инженер. Че можеш да поправиш всичко. Така ли е?

Сети се за думите, които прочете на бележката на Сара. Нищо не им казвай.

— Е?

— Предполагам.

— Не искам да предполагаш, Майкъл. Важно е. Можеш или не можеш. Погледна двамата мъже, които го наблюдаваха с очакване, едва ли не всичко зависеше от отговора му.

— Добре, мога.

Били кимна.

— Тогава се обличай и прави, каквото ти казваме.

Петдесет

В тъмното Маусами сънуваше птици. Събуди се от бързо и ясно потрепване под сърцето си, като криле, които се разперват в нея.

Бебето, помисли си тя. Бебето се движи.

Усещането отново се появи — отчетлив, воден натиск, ритмичен, като пръстени, които се разширяват на повърхността на басейн. Все едно някой почуква по стъкло вътре в нея. Здравей? Здравей ти там?

Ръцете ѝ обвиха влажната от пот извивка на корема ѝ под ризата. Заля я горещо задоволство. Здравей, помисли си тя. Здравей и на теб.

Бебето беше момче. От самото начало си мислеше, че е момче, още от първата сутрин върху бунището, когато повърна закуската си. Все още не искаше да го нарича по име. По-трудно щеше да е да загуби бебе с име, всички казваха така. Но истинската причина беше друга, защото бебето щеше да се роди. Идеята беше много повече надежда, отколкото убеждение. Маусами си го знаеше. А когато бебето се родеше, когато се появеше сред трудности и болка на света, Тео щеше да е там и заедно щяха да изберат име на сина си.

Това място. Рая. Толкова я уморяваше. Друго, освен да спи, не можеше. И да яде. Бебето беше причината, естествено, заради бебето ядеше непрекъснато. След всичките сухари, бобова паста и онази странна и ужасна храна, която откриха в бункера — стогодишна вакуумирана глупост, беше си чудо, че не са се изтровили, — колко удивително беше да ядат истинска храна. Телешко и мляко. Хляб и сирене. Всъщност маслото беше толкова пухкаво, че чак гърлото ѝ потреперваше. Забиваше пръст в него и после ги облизваше. Можеше да остане на това място завинаги, заради храната.

Веднага усетиха, че тук има нещо странно. Миналата нощ всички онези жени, скупчили се около нея, с бебета на ръце или пък самите те бременни — някои бяха и двете, — със сияещи лица със сестринска възхита от откритието, че и тя е бременна. Бебе! Колко хубаво! Кога трябва да се роди? Дали ѝ е първото? Дали някоя от другите жени в групата също не е бременна? Тогава не ѝ хрумна да се почуди как са разбрали — все пак почти не ѝ личеше, — нито пък защо никоя не попита кой е бащата, нито споменаха бащите на своите деца.

Слънцето залезе. Последното, което Маусами си спомняше, е как ляга да подремне. Питър и останалите вече бяха в другата барака и решаваха какво да правят. Бебето отново помръдна. Лежеше със затворени очи и остави чувството да я изпълни. Дежурствата като Страж сякаш бяха останали в друг живот. Това се случваше, разбра тя, когато човек чакаше бебе. Това странно ново същество, което растеше в нея и което, след като всичко приключи, ще я превърне в друг човек.

Изведнъж осъзна, че не е сама.

Ейми седеше на леглото до нея. Можеше да става невидима като призрак. Маусами се обърна с лице към момичето, притисна колене към гърдите си, докато бебето правеше глум-глум в нея.

— Ей — прозя се Маус. — Май съм позадрямала.

Всички непрекъснато говореха за тази способност на Ейми, очевидния факт, че момичето умее да изпълва тишината от нейната половина от разговора. Начинът, по който гледаше с онзи свой настойчив поглед, като че чете мисли, беше малко изнервящ. Тогава Маусами осъзна какво всъщност гледа момичето.

— Разбрах — каза тя. — Искаш да го почувстваш, нали?

Ейми наклони глава, несигурно.

— Ако искаш, може. Хайде, ще ти покажа.

Ейми стана и се нагласи на ръба на леглото на Маусами. Маусами хвана ръката ѝ и я насочи към корема си. Ръката ѝ беше топла и леко влажна. Връхчетата на пръстите ѝ се оказаха изненадващо нежни, не като на Маусами, които бяха покрити с мазоли от годините стрелба с лък.

— Почакай минута. То допреди секунда се движеше.

Бебето доловимо помръдна. Ейми бързо дръпна ръката си, учудена.

— Усети ли го? — очите на Ейми се бяха разширили от удоволствие. — Всичко е наред, това правят. Ето… — Взе ръката на Ейми и я притисна отново към корема си. Изведнъж бебето се раздвижи и ритна. — Леле, биваше си го този удар.

Ейми вече се усмихваше. Колко странно и прекрасно е, помисли си Маусами, след всичко случило се и с всичко случващо се, да усеща как бебето се движи в нея. Нов живот, нов човек, който щеше да се появи на света.

Тогава Маусами я чу. Две думи.

Тук е.

Отдръпна ръката ѝ, скочи от леглото и седна с гръб, притиснат към стената. Момичето я гледаше пронизващо и втренчено, очите ѝ изпълваха погледа на Маусами с два светли лъча.

— Как го направи? — трепереше, помисли, че може и да е болна.

Той е в съня. С Бабкок. С Безброя.

— Кой е тук, Ейми?

Тео. Тео е тук.

Петдесет и едно

Той беше Бабкок и беше вечен. Той беше един от Дванайсетте и Другият, Онзи най-отгоре и иззад, Нула. Той беше нощта на нощите и беше Бабкок преди да се превърне в онова, което беше сега. Преди неистовия глад, който приличаше на самото време, настанило се в него, в потока на кръвта му, безкраен, настойчив, безграничен и вечен, тъмно крило, което се разпростираше над света.

Той беше съставен от Безброй. Хиляди-хиляди-хиляди пръснати по нощното небе, като звезди. Той беше един от Дванайсетте и също Другият, Нула, но неговите деца също бяха в него, онези, които носеха семето на кръвта му, едно семе от Дванайсетте. Те се движеха, както той се движеше, те мислеха, както той мислеше, в техните умове беше пустото пространство на забравата, където той се настаняваше във всеки един, като казваше: Ти няма да умреш. Ти си част от мен, а аз съм част от теб. Ти ще пиеш кръвта на света и ще ме изпълваш.

Те се подчиняваха на неговата команда. Когато те ядяха, той ядеше. Когато те спяха, той спеше. Те бяха Ние, Бабкок, и бяха вечни, както той беше вечен, всичките част от Дванайсетте и Другият, Нула. Те сънуваха неговия тъмен сън с него.

Помнеше времето, преди той да се Превърне. Времето на малката къщичка, в място наречено Дезърт Уелс. Времето на болката и тишината, на жената, майка му, майката на Бабкок. Помнеше дребни неща — материи, усещания, гледки. Квадрат златиста светлина, която пада върху килима. Износено място на верандата, което пасваше на обутия му в маратонки крак ето така, ивиците ръжда по перилото, които раздираха кожата на пръстите му. Помнеше пръстите си. Помнеше мириса от цигарите на майка си в кухнята, където тя говореше и гледаше историите си и хората по телевизията, огромните им и близки лица, широките им и влажни очи, жените с проблясващо червило на устните, като лъскави късчета плод. И гласа ѝ, неизменно гласа ѝ: Млъквай, по дяволите. Не виждаш ли, че гледам? Такава проклета дандания вдигаш, не знам как не съм превъртяла.

Помнеше, че пазеше тишина, не смееше да помръдне.

Помнеше ръцете ѝ, ръцете на мама Бабкок и избухването на болката, която го удряше и отново го удряше. Помнеше, че лети, тялото му се рееше в облак от болка, и ударите, шамарите, горенето. Неизменно горенето. Не реви. Дръж се мъжки. Ревнеш ли, ще ти дам да разбереш, толкова по-зле за теб, Джайлс Бабкок. Дъхът ѝ с мирис на дим се носеше близо до лицето му. Гледката на червения връх на цигарата ѝ, която тя завърташе върху кожата на ръката му и ясното цвърчене от изгарянето, като зърнена закуска, в която налива мляко, същото пращене и пукане. Миризмата от изгарянето се смесваше със струйките дим, които изпускаше от ноздрите си. И начинът, по който всички думи оставаха в него, за да може болката да премине, за да може да е мъж, както тя казваше.

Най-ясно от всичко си спомняше гласа ѝ. Гласът на майката на Бабкок. Любовта му към нея беше като стая без прозорци, изпълнена с нейните несекващи думи, говореше-говореше-говореше. Подиграваше му се, разкъсваше го, като ножът, който взе от чекмеджето онзи ден, когато тя седеше на масата в кухнята на малката къща в място наречено Дезърт Уелс, говореше и се смееше, смееше се и говореше и поглъщаше цели кълба дим.

Момчето не е просто нямо. Казвам ти, то е втрещяващо нямо.

Щастлив беше, неизмеримо щастлив, като никога в живота си, когато ножът се вряза в нея, в бялата кожа на гърлото ѝ, гладкия външен слой и твърдия хрущял под него. А докато сечеше и натискаше с ножа, любовта, която чувстваше към нея, освободи съзнанието му, така че той видя най-после на какво прилича тя — същество от плът, кръв и кости. Всичките ѝ думи, цялото говорене-говорене-говорене се движеше в него, изпълваше го до пръсване. Думите имаха привкус на кръв в устата му, бяха сладки и живи.

Изпратиха го далече. Все пак не беше момче, а мъж. Мъж с разум и нож, казаха му да умре — умри, Бабкок, заради стореното от теб. Не искаше да умира, нито тогава, нито никога. А после след като мъжът, Улгаст, дойде там, където беше, като предопределена история; след докторите и болестта и Превръщането, той беше един от Дванайсетте, Бабкок-Морисън-Чавез-Бейфъс-Търъл-Уинстън-Соуса-Екълс-Ламбрайт-Мартинез-Райнхарт-Картър — един от Дванайсетте и също Другият, Нула — той взе останалите по същия начин, като изпи думите им от тях, изпи предсмъртните им викове, като сочни късове в устата си. А онези, които не уби, а просто изсмука, един от десет, както повеляваше ритъмът на собствената му кръв, стана негов собствен, присъедини се в ума му. Неговите деца. Неговата страховита и боязлива компания. Безброя. Ние, Бабкок.

И Онова Място. Дошъл беше с усещането за завръщане, за възстановяване. Утолил се беше със света и тук си беше починал, сънувал своите сънища в мрака, докато не се събуди и отново беше обладан от глад и чу Нула, който се наричаше Фанинг и казваше: Братя, умираме. Умираме! Защото почти никой не беше останал по света, почти нямаше хора, нито животни. И Бабкок разбра, че времето му е донесло онова, което е останало от него, че трябва да го познае, че той, да знае, да познае Бабкок и Нула също, те да заемат своето място в него. Разпрострял беше съзнанието си и казал на Безброя, неговите деца: Доведете при мен остатъците от човечеството, няма да ги убиваме, доведете ми тях и техните думи и те ще сънуват съня и ще се превърнат в Нас, Бабкок. И тогава беше дошъл първият, после още един, още един и те бяха сънували съня с него и той им каза, когато сънят свърши: Сега и вие сте мои, като Безброя. Вие сте мои на това място и когато съм гладен, вие ще ме храните, ще храните неуморимата ми душа с кръвта си. Вие ще доведете други при мен от места извън Това място, те трябва да направят същото, а аз ще ви оставя да живеете по този начин и никой друг. А онези, които не се подчинят на волята, които не вземат ножа, когато дойде времето в тъмното място на сънуването, където съзнанието на Бабкок се среща с тяхното, те трябва да умрат, така че другите да видят и да знаят и повече да не се противят.

И така беше изграден градът. Градът на Бабкок, първият в света.

Но сега имаше и Друг. Не Нула, нито Дванайсетте, ами Друг. Същият и различен. Сянка между сенките, надзърташе като птица, която отлиташе от погледа му, опиташе ли да спре своето съзнание над нейното. А Безброят, неговите деца, неговата страховита и боязлива компания, също я чуха, усетиха я как ги тегли от него. Сила от велика мощ ги дърпаше от него. Като безпомощната любов, която беше чувствал много отдавна, когато беше само момче и наблюдаваше горещият, червен връх да се върти и да гори плътта му.

Кой съм аз?, питаха я те. Кой съм аз?

Тя ги караше да искат да си спомнят. Събуждаше у тях желание да умрат.

Сега тя беше близо, много близо. Бабкок го чувстваше. Тя беше драскотина в съзнанието на Безброя, процеп в тъканта на нощта. Той знаеше, че чрез нея всичко създадено от него можеше да бъде разрушено, всичко, което бяха изградили, можеше да бъде съсипано.

Братя, братя. Тя идва. Братя, тя вече е тук.

Петдесет и две

— Съжалявам, Питър — каза Олсън Хенд — Не мога да следя всичките ти приятели.

Точно преди залез Питър научи, че Майкъл го няма. Сара отишла в лечебницата да види как е и заварила леглото му празно. Цялата сграда била празна.

Разделиха се на две групи: Сара, Холис и Кейлъб, които да претърсват района, а Алиша и Питър да намерят Олсън. Къщата му, за която Олсън твърдеше, че някога била използвана за канцелария на надзирателя, беше малка двуетажна постройка, разположена на място от засъхнала земя между работния лагер и стария затвор. Тъкмо излизаше от вратата, когато стигнаха до нея.

— Ще поговоря с Били — продължи Олсън. — Може пък тя да знае къде е отишъл — изглежда бързаше. Посещението им го беше сварило зает с важна задача. Но все пак си направи усилието да им се усмихне успокоително. — Сигурен съм, че е добре. Майра го е видяла в лечебницата само преди няколко часа. Казал, че му е по-добре и иска да се поразходи. Реших, че може да е с вас.

— Едва се държеше на краката си — каза Питър. — Съмнявам се, че изобщо е в състояние да върви.

— Тогава е наблизо, нали?

— Сара каза, че лечебницата била празна. Там няма ли и други хора?

— Ами по принцип няма. Ако Майкъл е решил да си тръгне, те не са имали никакво основание да остават — по лицето му премина тъмна сянка. Вдигна поглед към Питър. — Сигурен съм, че ще се върне. Най-добре според мен е да се приберете във вашите бараки и да го изчакате.

— Не виждам…

Олсън го прекъсна с вдигната ръка.

— Както казах, според мен така е най-добре. Предлагам ви да се вслушате в съвета ми. И се опитайте да не губите повече от приятелите си.

Досега Алиша мълчеше. Опряла се на патериците си, тя тупна Питър по рамото.

— Хайде.

— Но…

— Всичко е наред — после се обърна към Олсън. — Сигурна съм, че е добре. Ако ви потрябваме, знаете къде да ни намерите.

Оттеглиха се през лабиринта от къщурки. Всички бяха странно притихнали, никъде не се виждаха хора. Минаха покрай заслона, където беше тържеството, и откриха, че е пуст. Сградите до една бяха тъмни. Питър усети как настръхва, с настъпването на пустинната нощ захлаждаше, но знаеше, че усещането е причинено от нещо по-различно от спадането на температурата. Чувстваше как през прозорците ги наблюдават очи.

— Не поглеждай — каза Алиша. — И аз го усещам. Не спирай.

Стигнаха до своите бараки, където Холис и останалите се връщаха. Сара беше полудяла от притеснение. Питър им предаде разговора с Олсън.

— Отвели са го някъде, нали? — каза Лиш.

Така изглеждаше. Но къде, с какво цел? Олсън лъжеше, очевидно беше. Още по-странното беше, че Олсън искаше те да разберат, че лъже.

— Кой е отвън, Маратонка?

Кейлъб беше заел позицията си на вратата.

— Както винаги — онези двамата. Висят от другата страна на площадката и се правят, че не ни дебнат.

— Други има ли?

— Не. Навън е мъртвешка тишина. Няма и Малки.

— Иди да събудиш Маус — каза Питър. — Не ѝ казвай нищо. Доведи ги двете с Ейми тук. Да си вземат и раниците.

— Тръгваме ли си? — Кейлъб погледна към Сара, после отново към тях. — Ами Веригата?

— Никъде не тръгваме без него. Ти върви.

Кейлъб се изстреля през вратата. Питър и Алиша се спогледаха: нещо ставаше. Трябваше да се размърдат.

След миг Кейлъб се върна.

— Няма ги.

— Как така ги няма?

Лицето на момчето беше пепелявосиво.

— Бараката е празна. Там няма никой, Питър.

Грешката беше негова. В припряността си да открие Майкъл беше оставил двете жени сами. Той усещаше, че Ейми е сама. Как можа да постъпи така глупаво?

Алиша беше оставила настрана патериците си и развиваше превръзката от крака си. В нощта на пристигането им беше скрила там нож. Патериците бяха хитрина: раната беше почти оздравяла. Изправи се на крака.

— Време е да разберем къде са оръжията — каза тя.

Каквото и да го беше накарала да изпие Били, действието му продължаваше.

Майкъл лежеше отзад в някакъв пикап, покрит с насмолен брезент. На пода в камиона имаше тракащи тръби. Били му каза да лежи и да не мърда, да не издава никакъв шум, но го мъчеха почти непоносими спазми. Какви ги вършеше тя, даваше му някакъв буламач и очакваше да стои и да не шава? Действието на буламача беше като обратно действие на шайна, сякаш всяка клетка на тялото му издаваше една нота. Сякаш мозъкът му минаваше през някакъв филтър, който придаваше на всяка мисъл ярка, трептяща бистрота.

Край на сънищата, беше казала тя. Повече никакви дебели дами с думи, воня и ужасен, дрезгав глас. Откъде Били знаеше за сънищата му?

Спряха веднъж, скоро след като бяха тръгнали от лечебницата, която напуснаха през задния вход. Нещо като контролен пункт. Майкъл чу непознат глас да пита Били на къде се е запътила. Изпод брезента напрегнато изслуша отговорите им.

— Има повредена тръба в източното поле — обясни тя. — Олсън ме помоли да откарам тия тръби за екипа утре.

— Новолуние е. Не бива да си там.

Новолуние, помисли си Майкъл. Какво му беше важното на новолунието?

— Слушай, той ми каза така. Ти ако искаш, можеш и с него да се разбереш.

— Според мен няма да можете да се върнете навреме.

— Нека аз да се тревожа за това. Ще ме пуснеш ли, или не?

Напрегнато мълчание.

— Върнете се до мръкнало и край — чу се накрая.

Измина известно време, Майкъл чувстваше как камионът отново намалява скоростта. Отметна брезента. Тъмносиньо небе на свечеряване и зад тях, по изминатия път от камиона, облаци от прах. Планините се издигаха далече над хоризонта.

— Сега можеш да излезеш.

Били стоеше на задната врата. Майкъл скочи от камиона, щастлив, че може да се раздвижи. Спрели бяха пред масивен метален заслон, дълъг поне двеста метра, с изпъкнал покрив. Видя ръждясалите силуети на резервоари за гориво зад него. Земята беше прорязана с влакови релси, които тръгваха във всички посоки.

Отстрани на сградата се отвори вратичка, от която се показа мъж и се запъти към тях. Косата му беше покрита с масло и нефт, толкова много, че лицето му беше цялото черно. Държеше нещо в ръцете си и го триеше с мърляв парцал. Спря при тях и огледа Майкъл от глава до пети. Носеше кобур с оръжие. Майкъл си го спомни като шофьора на вана, който ги докара от Лас Вегас.

— Това той ли е?

Били кимна.

Мъжът пристъпи и лицата им се озоваха на сантиметри едно от друго. Първо едното око, после другото, въртеше глава напред-назад. Дъхът му вонеше като вкиснало мляко. Имаше почернели зъби. Майкъл се насили да не се отдръпне от него.

— Колко му даде?

— Достатъчно — отвърна Били.

Мъжът я погледна недоверчиво, после се отдръпна и изплю кафява слюнка на земята.

— Аз съм Гюс.

— Майкъл.

— Знам те кой си — подаде предмета на Майкъл, за да го огледа. — Какво е това?

Майкъл го взе.

— Това е соленоид, двайсет и четири волта. Според мен е от горивна помпа, голяма.

— Така ли? Какво не ѝ е наред?

Майкъл му я върна и сви рамене.

— Всичко си ѝ е наред, мен ако питате.

Гюс погледна Били смръщен.

— Става.

— Казах ти.

— Тя казва, че разбираш от електричество. Свързване, генератори, контролни устройства.

Майкъл отново сви рамене. Не му се щеше да се разбъбря, но някакъв инстинкт му подсказа, че може да има вяра на тези двамата. Не го бяха докарали чак до тук напразно.

— Да видя какво имате.

През релсите се запътиха към заслона. Майкъл чуваше идващото отвътре боботене на преносим генератор и тракането на инструментите. Влязоха през същата врата, през която беше излязъл мъжът. Отвътре халето беше просторно, осветено от прожектори, разположени на високи стълбове. Движеха се и други мъже в изцапани с масло комбинезони.

Гледката вкамени Майкъл.

Влак. Дизелов локомотив. И то не някаква ръждясала реликва. Проклетото нещо изглеждаше така, като че ще може да потегли. Покрито беше със защитна метална обвивка, стомана, дебела поне сантиметър. Огромно гребло се издаваше от предната част на машината, други стоманени плоскости бяха занитени върху предното стъкло, като оставяха само тънък открит процеп, през който да гледа машинистът. Зад него имаше три отделения.

— Механиката и пневматиката са в ред — каза Гюс. — Заредихме осемволтовите с преносими генератори. Имаме проблем с електрическата част. Не можем да свържем акумулаторите с помпата.

Кръвта лудееше из вените на Майкъл. Пое си дъх, за да се успокои.

— Имате ли чертежи?

Гюс го поведе към скована маса с разгърнати чертежи, огромни листове крехка хартия, покрита със синьо мастило. Майкъл ги огледа.

— Голяма каша е — каза след миг той. — Може да ми отнеме седмици, преди да открия проблема.

— Нямаме седмици — отвърна Били.

Майкъл ги погледна.

— Откога работите над това?

— Четири години — каза Гюс. — Плюс-минус.

— А колко време имам аз?

Били и Гюс се спогледаха тревожно.

— Към три часа — отвърна Били.

Петдесет и три

— Тео.

Отново беше в кухнята. Чекмеджето беше отворено, вътре проблясваше ножът. Лежеше в чекмеджето, като бебе в люлка.

— Тео, хайде. Казвам ти да го вземеш и да я довършиш. Довършваш я и край на всичко.

Гласът. Гласът, който знаеше името му, който се промъкваше в главата му, буден или спящ. Част от съзнанието му беше в кухнята, другата част беше в тази килия, където стоеше затворен от безброй дни, борещ се със сънуването, борещ се със съня.

— Толкова трудно ли е, по дяволите? Не бях ли напълно ясен?

Отвори очи, кухнята беше изчезнала. Седеше на ръба на леглото. Килията с вратата, вонящата дупка, която поглъщаше урината и изпражненията му. Кой знае колко часът беше, кой ден, кой месец, коя година. От цяла вечност стоеше на това място.

— Тео? Чуваш ли ме?

Облиза устни, усети вкус на кръв. Дали си е прехапал езика?

— Какво искаш?

Въздишка от другата страна на вратата.

— Трябва да призная, Тео, направо ме изумяваш. Никой не е удържал толкова. Мен ако питаш, ти поставяш рекорд.

Тео не отвърна. Какъв смисъл имаше? Гласът не отговаряше на въпросите му. Ако изобщо имаше някакъв глас. Понякога си мислеше, че всичко е в главата му.

— Искам да кажа — продължаваше гласът, — че в някои случаи може да се окаже против природата на човек да съсече дъртата кучка — мрачен кикот, като от дъното на яма. — Но повярвай ми, виждал съм хора, които са правили проклетото нещо.

Ужасно беше, помисли си Тео, какво можеше да направи будуването с ума на човека. Будуваше ли дълго човек, неговият мозък оставаше нащрек и се мотаеше ден след ден, без значение колко уморен е — човек се блъска, става, сяда на студения каменен под, докато мускулите му не прегорят, удря си плесници, дере собствената си плът с окървавени нокти, за да не заспива — не минава много и вече не знае кое какво е, дали е буден, или спи. Всичко се смесва. Усещане, подобно на болка, но по-лошо, защото болка не е в неговото тяло, болката е в неговото съзнание, а съзнанието му е самият той. Човекът е самата болка.

— Запомни думите ми, Тео. Не искаш да попаднеш там. Тази история няма щастлив край.

Усети как съзнанието му отново се унася, отново потъва в сън. Впи нокти в дланта си. Стой. Буден. Тео. Защото имаше и по-лошо от будуването, разбрал го беше.

— Рано или късно всички се оказват там, това ти казвам, Тео.

— Защо непрекъснато повтаряш името ми?

— Моля? Тео, ти попита ли ме нещо?

Преглътна, отново усети привкуса на кръв, горчилката в собствената си уста. Държеше главата си с ръце.

— Името ми. Непрекъснато го повтаряш.

— Просто се опитвам да привлека вниманието ти. В последните дни не си много на себе си, ако ме простиш за думите ми.

Тео не отвърна.

— Ами хубаво — продължи гласът. — Не искаш да използвам името ти. Не разбирам защо, но ще го преживея. Да сменим темата. Какви помисли имаш за Алиша? Защото мисля, че това момиче е специално.

Алиша? Гласът за Алиша ли говореше? Немислимо. Но всичко беше немислимо, там беше работата. Гласът непрекъснато говореше немислими неща.

— Сега си мисля, че май е Маусами, по начина, по който я описваше — весело продължаваше гласът. — Когато преди си побъбрихме. Знаех си, че предпочитанията ми ще натежат в нейна полза. Но в червенокосата има нещо, от което направо кръвта ми кипва.

— Не знам за кого говориш. Казах ти. Не познавам никого с тези имена.

— Мъжкар си, Тео. Ти да не би да се опитваш да ми кажеш, че си опънал и Алиша? И то при състоянието, в което е Маусами?

Стаята се наклони.

— Какво каза?

— О, стига. Не ме ли чу? Изненадан съм, че не ти е казала. Твоята Маусами, Тео — гласът се извиси до напев. — Има самунче във фурничката си.

Мъчеше се да събере мислите си. Да подреди чутите думи и да улови смисъла им. Но умът му беше натежал толкова много, като огромен, хлъзгав камък, по който думите се плъзгаха.

— Знам, знам — говореше гласът. — И аз бях изумен. Но да се върнем на Лиш. Ако ми позволиш да те попитам, как изглежда? Според мен е дива вълчица на лунна светлина. Ами според теб, Тео? Осветли ме в неведението ми.

— Не… знам. Спри да ме наричаш по име.

Мълчание.

— Добре. Щом искаш. Да опитаме с друго име, а? Какво ще кажеш за „Бабкок“?

Съзнанието му се присви. Помисли, че сигурно му е призляло. Би могло, ако в стомаха му имаше още нещо, което да излиза.

— Вече стигаме до някъде. Знаеш за Бабкок, нали, Тео?

Това беше от другата страна на съня. Единият от Дванайсетте. Бабкок.

— Той… какъв е?

— Стига, ти си умно момче. Не знаеш ли? — изпълнена с очакване пауза. — Бабкок си… ти.

Аз съм Тео Джаксън, помисли си той, повтаряше думите наум, като молитва. Аз съм Тео Джаксън, аз съм Тео Джаксън. Син на Деметриус и Прудънс Джаксън. Първо семейство. Аз съм Тео Джаксън.

— Той си ти. Той е мен. Той е всички, поне в тази част. Харесва ми да мисля, че е нещо като наш местен бог. Не като старите богове. Нов бог. Сън за бог, когото всички заедно сънуваме. Повтори с мен, Тео. Аз. Съм. Бабкок.

Аз съм Тео Джаксън. Аз съм Тео Джаксън. Не съм в кухнята. Не съм в кухнята с ножа.

— Престани, престани — умоляваше. — Това е безсмислица.

— Хайде пак започна, търсиш смисъл във всичко. Просто се отпусни, Тео. Този стар наш свят изобщо няма никакъв смисъл през последните сто проклети години. Бабкок не е, за да търсиш смисъл. Бабкок е. Също като Нас. Като Безброя.

Думите се отрониха от устните на Тео.

— Безброя.

Гласът стана по-приласкаващ. Носеше се към него изпод вратата на вълни от мекота и го унасяше в сън. Да се отпусне и да заспи.

— Точно така, Тео. Безброя. Ние. Ние, Бабкок. Направи го. Бъди добро момче, затвори очи и съсечи тая дърта кучка.

Уморен беше, толкова уморен. Топеше се отвън навътре, тялото му ставаше течно около него, изпълнено с непреодолимата нужда да затвори очи и да спи. Искаше да заплаче, но нямаше сълзи за изплакване. Искаше да се моли, но не знаеше за какво. Опита се да си представи лицето на Маусами, но отново затвори очи. Остави клепачите си да се затворят и падаше, падаше в съня.

— Не е толкова лошо, колкото си мислиш. Отначало има малко боричкане. Дъртата фуста се съпротивлява, аз я накарах. Но накрая сам ще видиш.

Гласът беше някъде над него, спускаше се през топлата жълтеникава светлина на кухнята. Чекмеджето, ножа. Жегата, вонята, стягането в гърдите му, тишината, която притискаше гърлото му, мекото място на врата ѝ, където гласът изскачаше от гънките на плътта ѝ. Казвам ти, момчето не е просто нямо. То е втрещяващо нямо. Тео се пресегна за ножа, ножът беше в ръката му.

Но в съня имаше нов човек. Момиченце. Тя седеше на масата, държеше малък, мил наглед предмет в скута си: плюшено животно.

— Това е Питър — каза тя с гласа си на момиченце, без да го поглежда. Той е моето зайче.

— Това не е Питър. Аз познавам Питър.

Но тя не беше момиченце, а красива жена, висока и прекрасна, с кичури черна коса, които обгръщаха лицето като длани, а Тео вече не беше в кухнята. Намираше се в библиотеката, в онази ужасяваща стая с вонята си на смърт и редиците легла под прозорците, всяко с труп на дете, а виралите идваха, идваха по стъпалата.

— Не го прави — каза момиченцето, която сега беше жена. Кухненската маса, на която седеше, някак се беше преместила в библиотеката, а Тео видя, че тя изобщо не е красива. На нейно място седеше стара жена, съсухрена и беззъба, косата ѝ беше призрачно бяла.

— Не я убивай, Тео.

Не.

Потръпна и се събуди. Сънят се пръсна като мехурче.

— Не искам… да го правя.

Гласът стана гръмовен.

— Проклятие, ти да не си въобразяваш, че това е игра? Да не мислиш, че можеш да избираш как да свърши?

Тео не каза нищо. Защо просто не го убиеха?

— Добре тогава, партньоре. Да бъде твоята — Гласът въздъхна за последен път с разочарование. — Имам новина за теб. Ти не си единствения гост на хотела. Следващата част няма да ти допадне много, мен ако питаш — Тео чу как ботушите скърцат по пода, обръщат се и се отдалечават. — Имах по-големи надежди за теб, Тео. Но всъщност май е все едно. Защото ще ги хванем, Тео. Маус, Алиша и останалите. По един или друг начин ще ги хванем всички.

Петдесет и четири

Новолуние беше, осъзна Питър, докато вървяха в тъмнината. Новолуние и наоколо нямаше жива душа.

Да се промъкнат покрай пазачите беше лесната част. Сара измисли плана. Да видим Лиш как ще го направи, каза и се запъти през вратата и площадката към двамата мъже, Хап и Лион, които стояха до варел за огрев и я наблюдаваха да върви към тях. Отиде до двамата, застана между тях и вратата на бараката. Преговаряха известно време. Един от мъжете, Хап, по-дребният, се обърна и си тръгна. Сара прокара ръка през косата си, сигналът. Холис се промъкна навън, прикрит в сянката на сградата, после Питър. Заобиколиха площадката от северната страна и застанаха при алеята. Миг по-късно Сара се появи, повела втория пазач, чието припряно припкане им подсказваха какво му е обещала. Когато мина покрай тях, Холис се изправи от прикритието си иззад празен варел, уловил крак от стол.

— Ей — подвикна Холис и така здраво халоса Лион, че онзи се строполи.

Завлякоха отпуснатото тяло навътре в алеята. Холис го върза. Уви краката му с кожен ремък, а под комбинезона намери скрит малък револвер с къса цев. Кейлъб дойде с въже за простиране. Вързаха ръцете и краката на мъжа и запушиха устатата му с парцал.

— Зареден ли е? — попита Питър.

Холис отвори барабана.

— Три патрона — тръсна китка и го затвори с щракване, после го подаде на Алиша.

— Питър, според мен тези сгради са празни — каза тя.

Така беше. Никъде нямаше светлини.

— Да побързаме.

Приближиха затвора от юг, през празното поле. Холис мислеше, че входът за сградата е от другата страна, обърнат към главния вход на комплекса. Имаше, каза той, нещо като тунел там, вход с извита каменна арка в стената. Щяха да се опитат да проникнат през него, ако се наложеше, но откъм наблюдателните кули този вход се виждаше като на длан. Вановете и пикапите се държаха в гараж от южната страна на сградата. Най-разумно от страна на Олсън и хората му щеше да е да държат най-ценните си притежания накуп, а при някакво събитие първо там да проверят.

Гаражът беше заключен, вратите спуснати и залостени с тежки катинари. Питър надзърна през един от прозорците, но не успя да види нищо. Зад гаража имаше дълъг бетонен път, който водеше към платформа с навес и двукрила врата в стената на затвора. В средата на пътя се виждаше тъмно петно. Питър коленичи и го докосна. Пръстите му се измокриха. Помириса ги. Машинно масло.

Вратите нямаха ръчки, нито видим механизъм, с чиято помощ да се отворят. Петимата се подредиха в редица и притиснаха ръце по гладката повърхност в опит да я вдигнат нагоре. Усетиха, че поддават, стояха затворени само от собствената си тежест, твърде тежки бяха, за да ги повдигнат, без да имат с какво. Кейлъб изтича към гаража. Чуха звън на счупено стъкло и след миг той се върна с лост.

Отново се наредиха. Успяха да повдигнат вратата достатъчно, за да може Маратонката да подпъхне лоста под нея. По бетона се показа ивица светлина. Вдигнаха нагоре вратата, вмъкнаха се един след друг и я затвориха зад себе си.

Озоваха се в нещо като товарна зона. Имаше намотани вериги и стари части от двигатели. Някъде наблизо капеше вода. Въздухът миришеше на масло и камък. Светлината идваше отгоре, трепетлив блясък. Влязоха по-навътре И от мрака се показа познат силует.

Хъмви.

Кейлъб го отвори отзад.

— Само петдесеткалиброва картечница. Има и три кутии патрони за нея.

— Тогава къде са другите оръжия? — попита Алиша. — И кой е докарал това тук?

— Ние.

Обърнаха се и видяха самотна фигура сред мрака: Олсън Хенд. Наизлизаха още фигури, които ги наобиколиха. Шестима облечени в оранжево мъже, всичките въоръжени с пушки.

Алиша беше извадила револвера от колана си и държеше Олсън на прицел.

— Кажи им да се отдръпнат.

— Послушайте я — вдигна ръка Олсън. — Наистина. Свалете веднага оръжията.

Един по един мъжете свалиха оръжията си. Алиша го направи последна, но Питър забеляза, че не върна револвера в колана си, а само отпусна ръка.

— Къде са? — Питър попита Олсън. — Вие ли ги държите?

— Мислех, че само Майкъл липсва.

— Ейми и Маусами също ги няма.

Той се подвоуми, изглеждаше слисан.

— Съжалявам. Не исках да стане така. Не знам къде са. Но приятелят ви Майкъл е с нас.

— Кои „нас“? — поиска да научи Алиша. — Какво става, по дяволите? Защо всички сънуваме един и същ сън?

Олсън кимна.

— Дебелата жена.

— Какво си сторил на Майкъл, кучи сине?

С тези думи тя отново вдигна оръжието, държеше го с две ръце и се целеше в главата на Олсън. Шест пушки се насочиха в отговор към тях. Питър усети как стомахът го присвива.

— Всичко е наред — тихо каза Олсън, погледът му беше прикован в дулото на оръжието.

— Кажи му, Питър — настоя Алиша, — кажи му, че ще му тегля куршума, ако веднага не започне да говори.

Олсън внимателно размаха ръце встрани.

— Да се успокоим всички. Те не знаят. Не разбират.

Палецът ѝ се спусна към спусъка на револвера, за да го издърпа.

— Какво не знаем?

На рехавата светлина от лампата Олсън се беше смалил, помисли си Питър. Почти не приличаше на себе си. Маската му явно се беше свлякла и за пръв път Питър видя истинския Олсън: уморен старец, разкъсван от съмнения и тревога.

— За Бабкок — каза той. — Не знаете за Бабкок.

Майкъл лежеше по гръб, заровил глава под контролното табло. Над лицето му висяха куп жици и пластмасови компоненти.

— Опитай пак.

Гюс завъртя главния ключ, който свързваше таблото и акумулаторите. Отдолу се чу бръмченето на главния генератор, който се задейства.

— И?

— Задръж — каза Гюс, после каза: — Не. Стартерът отново отказа.

Някъде в главното електрическо оборудване имаше късо. Дали заради онова питие, което му беше дала Били, или заради цялото време, прекарано с Елтън, но Майкъл направо можеше да го подуши — неуловим мирис на нажежен метал и стопена пластмаса, някъде в кълбото жици над лицето му. С едната си ръка премести фазомера нагоре и надолу по таблото. С другата ръка притисна леко всяка връзка. Нямаше проблеми.

Изтегли тялото си и седна. От него се лееше пот. Били стоеше над него и го наблюдаваше с тревога.

— Майкъл…

— Знам, знам.

Пи дълго от манерката и избърса лице с ръкава си, като си даде миг, за да размисли. Часове в проверка на електрическите вериги, на издърпване на жици, обратно проследяване на връзките с таблото. И все още ни можеше да открие нищо.

Чудеше се: Какво би направил Елтън?

Отговорът беше очевиден. Налудничав, вероятно, но все пак очевиден. Пък и той вече беше опитал всичко, за което се сети. Майкъл скочи на крака и тръгна по тясната пътека между кабината и двигателното. Гюс стоеше зад стартера, стиснал тънкописец в зъби.

— Нагласи отново релето — нареди той.

Гюс освети с фенерчето ръката си.

— Това вече го правихме. Изтощаваме акумулаторите. Повтаряхме го твърде много пъти, трябва да ги презаредим с портативните генератори. Поне шест часа.

— Направи го, казвам ти!

Гюс сви рамене и посегна към бутоните в гнездото от тръби, като търсеше слепешком мястото.

— Добре, за каквото и да ти трябва, нагласено е.

Майкъл се върна при прекъсвача.

— Искам всички да пазят пълна тишина.

Щом Елтън можеше да го направи, можеше и той. Пое дълбоко дъх и бавно го издиша, като се опитваше да освободи съзнанието си.

После натисна прекъсвача.

В следващия миг — частица от секундата — той чу активирането на акумулаторите и потичането на тока през таблото, звук като от вода, която преминава през тръба. Но имаше нещо нередно, тръбата беше прекалено малка. Водата се удряше в страните ѝ и после напрежението потичаше в друга посока, жестока турбуленция, половината се насочваше в една страна, другата на друга, и се неутрализираха, всичко спираше и веригата се прекъсваше.

Отвори очи и видя Гюс да го наблюдава с отворена уста, която откриваше почернелите му зъби.

— Заради превключвателя е — каза Майкъл.

Измъкна отвертка от колана с инструменти и махна превключвателя от таблото.

— Този е петнайсет ампера — каза той. — Това нещо хич няма сили. Защо, по дяволите, трябва да е петнайсет ампера? — погледна към кутията със стотиците вериги. — На онова място там какъв е? Номер двайсет и шест.

Гюс разгледа схемата, която беше отворена на масичка до двигателя. Погледна таблото, после отново чертежа.

— Вътрешни лампи.

— Рояци, за тях не ви трябват трийсет ампера — Майкъл взе втория прекъсвач и го размени с първия. Отново натисна главния бутон в очакване превключвателят да щракне. Когато не щракна, той каза:

— Това е.

Гюс се мръщеше недоверчиво.

— Това ли е?

— Трябваше да се разместят. Няма нищо общо с главното табло. Нагласи отново релето и ще ти покажа.

Майкъл тръгна напред към кабината, където Били чакаше на един от двата въртящи се стола при предното стъкло. Всички си бяха тръгнали, заминали си бяха точно след залез с пикапа на Били, за да се срещнат на уреченото място.

Майкъл седна на другия стол. Завъртя поставения в таблото ключ зад регулатора, чуха как отдолу стартерът се задейства. Ска̀лите по таблото засветиха в сребристосиньо. През тесния процеп на предпазните пластини Майкъл виждаше звездите извън отворените врати на халето. Добре, каза си той, сега или никога. До стартера или стигаше ток, или не стигаше. Открил беше единия от проблемите, но кой знае още колко други има. Трябваха му дванайсет дни, за да оправи едно хъмви. Всичко, направено от него тук, беше отнело три часа.

Майкъл извиси глас към задната част на машината, където Гюс зареждаше горивната система, като премахваше въздуха от нея:

— Давай!

Гюс включи стартера. Отдолу се разнесе страховит грохот, съпроводен от удовлетворяващия мирис на горящ дизел. Двигателят се разтресе, когато колелата се задвижиха и напънаха спирачките.

— Е — обърна се Майкъл към Били, — как карате това чудо?

Петдесет и пет

Трябваше да се доверят на думите на Олсън. Нямаха друг избор.

Раздадоха си оръжията и се разделиха на две групи. Олсън и хората му щяха да атакуват помещението на приземното ниво, а Питър и останалите да влязат отгоре. Мястото, което наричаха пръстена, навремето бил централния затворнически двор, покрит със сводест покрив. Част от покрива се срутила, останала открита, но оригиналните греди си стояли невредими. Провесени от тези греди, петнайсет метра над пръстена, имало няколко пътеки, някога използвани от пазачите за наблюдение на пространството отдолу. Подредбата им наподобявала спици на колело с тръби над тях, достатъчно широки, за да пропълзи по тях човек.

Щом осигуряха безопасността на пътеката, Питър и останалите щяха да слязат по стълбище от северния и южния край на помещението. То водело към три редици балкони с решетки, обграждащи двора. Там щяла да е по-голямата част от тълпата, обясни Олсън, вероятно и с дванайсет души на земята, за да направят огнената линия.

Виралът Бабкок щял да влезе през отвор на покрива, от източната страна на помещението. Стадото, четири глави, влизало през отсрещния край през пролука в огнената линия, следвано от двамина, определени за жертвоприношение.

Четири и двама, каза Олсън, за всяко новолуние. Докато му даваме четири и двама, той държи настрана Безброя.

Безброя: така Олсън наричаше останалите вирали. Онези на Бабкок, обясни той. Онези от неговата кръв. Той ли ги контролира?, попита Питър, без все още да вярва на чутото; твърде фантастично беше — макар че докато формулираше въпроса си, усещаше скептицизмът му да се стопява. Ако Олсън казваше истината, много неща идваха на мястото си. Самият Рай, необяснимото му съществуване, странното поведение на жителите му, като хора, които пазят ужасяваща тайна, дори самите вирали, и усещането, което Питър хранеше от самото начало, че те са повече от сбор от отделни същества. Той не само ги контролира, отговори Олсън. Докато говореше, все едно от него падна огромен товар, сякаш от години е чакал да разкаже всичко. Той е тях, Питър.

— Съжалявам, че те излъгах преди, но нямах избор. Първите заселници, дошли тук, не са били бежанци. Били са деца. Влакът ги е докарал тук, откъде точно — не знам. Отивали са в планината Юка, в тунелите там. Но Бабкок вече бил тук. Тогава започнал сънят. Някои казват, че това е спомен от времето преди да стане вирал, когато все още бил човек. Но щом веднъж убиеш жената в съня, ти му принадлежиш. Принадлежиш на пръстена.

— Хотелът с блокираните улици — намеси се Холис. — Това е капан, нали?

Олсън кимна.

— От много години изпращаме патрули, които да докарат колкото може повече. Някои просто се скитаха. Други ни ги оставяха виралите, за да ги открием. Като теб, Сара.

Сара поклати глава.

— Още не си спомням случилото се.

— Никой никога не си спомня. Травмата е прекалено голяма. — Олсън отново погледна умоляващо Питър. — Трябва да разбереш. Винаги сме живели по този начин. Това е единственият начин да оцелеем. За мнозина пръстенът е малка цена.

— Ако питате мен, тая работа е въшлива — отсече Алиша. Лицето ѝ беше застинало от гняв. — Чух достатъчно. Тези хора са помагачи. Те са като домашни любимци.

Изражението на Олсън помръкна, но продължи да говори със зловещо спокоен тон.

— Наричайте ни, както си искате. Не може да кажете нищо, което не съм чувал хиляди пъти. Майра не е единственото ми дете. Имах и син. Щеше да е горе-долу на вашата възраст, ако беше жив. Когато беше избран, майка му се възпротиви. В крайна сметка Джуд я изпрати в пръстена с него.

Собственият му син, помисли си Питър. Олсън беше изпратил на смърт собствения си син.

— Защо Джуд?

Олсън сви рамене.

— Защото е той. Джуд винаги го е имало — поклати глава. — да можех, щях да ви го обясня по-добре. Но всъщност сега нищо няма значение. Миналото си е минало, или поне така си казвам. Част от нас се подготвят за този ден от години. Готвим се да избягаме, да живеем живота си като хора. Но ако не убием Бабкок, той ще призове Безброя. С тези оръжия имаме шанс.

— И кой е в пръстена?

— Не знаем. Джуд не казва.

— Ами Маус и Ейми?

— Казах ти, че не знаем къде са.

Питър се обърна към Алиша.

— Те са.

— Не знаем — възрази Олсън. — А и Маусами е бременна. Джуд не би я избрал.

Питър не беше убеден. Всичко, казано от Олсън, засили убедеността му, че Маус и Ейми са в пръстена.

— Има ли друг начин, по който да влезем?

Тогава Олсън им обясни разположението на сградата, тръбите над пътеките, стигащи до пода на гаража, за да влязат в земята.

— В първия отсек ще е тъмно като в рог — предупреди той, докато хората му раздаваха пистолети и пушки от скрития склад. — Просто следвайте шума от тълпата.

— Колко хора още имаш вътре? — попита Холис. Тъпчеше джобовете си с пълнители. Коленичили до отворен сандък, Кейлъб и Сара зареждаха пушките си.

— Ние седмината и четирима други на балконите.

— Само толкова? — попита Питър. Залогът, който и в началото не беше на тяхна страна, сега се оказа далеч по-лош, отколкото си мислеше. — Колко има Джуд?

Олсън се намръщи.

— Мислех, че си разбрал. Той командва всички.

Когато Питър не каза нищо, Олсън продължи:

— Бабкок е по-силен от всеки друг вирал, когото сте виждали, и тълпата няма да е на наша страна. Няма да е лесно да го убием.

— Някой опитвал ли е?

— Веднъж — подвоуми се. — Малка група като нас. Преди много години.

Питър тъкмо щеше да попита какво се е случило, но по мълчанието на Олсън разбра отговора.

— Трябваше да ни кажете.

В изражението на Олсън се появи окаяно смирение. Питър разбра, че вижда товар, далеч по-тежък от съжалението или скръбта. Виждаше вина.

— Питър. Какво щеше да кажеш ти?

Не отговори. Не знаеше. Вероятно нямаше да му повярва. Не знаеше дали и сега да му вярва. Но Ейми беше в пръстена, беше сигурен, усещаше го с всяка своя клетка. Извади пълнителя от пистолета си, за да го нагласи по-стабилно, после отново го върна и издърпа предпазителя. Погледна към Алиша, която кимна. Всички бяха готови.

— Тук сме, за да намерим приятелите си — каза на Олсън. — Останалото е ваша задача.

Но Олсън поклати глава.

— Не се заблуждавайте. Щом се окажете в пръстена, битката ни е една и съща. Бабкок трябва да умре. Ако не го убием, той ще призове Безброя. Влакът ще е без значение.

Новолуние. Бабкок усети как гладът се развихря в него. И простря съзнанието си към Мястото, Мястото на Завръщането с думите:

Време е.

Време е, Джуд.

Бабкок беше готов. Бабкок летеше. Рееше се над пустинята със скокове и извисявания, а грамадният възхитителен глад изпълваше съществото му.

Доведи ми ги. Доведи ми един, после друг. Доведи ги, защото трябва да живееш по този начин и по никой друг.

Във въздуха имаше кръв. Подушваше я, вкусваше я, усещаше как същината ѝ се влива в него. Първо щеше да е кръвта на животните, жива сладост. А после неговият Най-добър и Специален, неговият Джуд, който сънуваше съня по-добре от всички останали, от Времето на Превръщането, чието съзнание живееше с него в съня като брат, щеше да му доведе онези, чиято кръв Бабкок щеше да изпие и да се почувства изпълнен.

Изкачи стената с един-единствен скок.

Тук съм.

Аз съм Бабкок.

Ние сме Бабкок.

Спусна се. Чу ахканията на тълпата. Около него светеха огньовете. Зад пламъците бяха хората, дошли да гледат и да знаят. И през пролуката видя как животните приближават, подкарвани с бич, в очите им нямаше страх, имаше незнание, а гладът у него се надигна като вълна и той се стовари отгоре им, разкъсваше и дереше, първото, а после и останалите, всяко по реда си, великолепно изпълнение.

Ние сме Бабкок.

Сега вече можеше да чуе гласовете. Хорът на тълпата в техните клетки, зад пръстена от пламъци, и гласа на неговия Единствен, неговия Джуд, който стоеше на пътеката отгоре и ги водеше като при песен.

— Доведи ми ги! Доведи ми един, а после и друг! Доведи ми ги, защото трябва да живеем…

Стена от шум, издигащ се в зловещ унисон:

— … по този начин и никой друг!

В пролуката се появиха две фигури. Те се препъваха напред, блъскани от двама мъже, които бързо се отдръпнаха. Зад тях пламъците отново лумнаха, вратата от огън, която ги затвори, за да ги вземе.

Тълпата ревеше.

— Пръстен! Пръстен! Пръстен!

Паника от стъпки. Въздухът трепереше и туптеше.

— Пръстен! Пръстен! Пръстен!

И тогава я почувства. С ясно и ужасно избухване, Бабкок я почувства. Сянката иззад сянката, процепа в тъканта на нощта. Онази, която носеше семето на вечността, но не беше от неговата кръв, не беше от Дванайсетте или Нула.

Единствената на име Ейми.

Питър чу всичко от вентилационната шахта. Напяването, паническите ревове на стадото, а после тишината — притаения дъх, като от някакъв недовършен спектакъл — после експлозията от възгласи. Горещината идваше на вълни към стомаха му и с него задушливия дим на пушек от дизел. Шахтата беше достатъчно широка, за да може един човек да пълзи по нея. Някъде под него, събрани в тунел, свързващ пръстена с главния вход на затвора, бяха хората на Олсън. Нямаше как да съгласуват пристигането, нито да обявят на останалите, разположени в тълпата. Те просто трябваше да се досетят.

Питър видя пред себе си отвор: метална решетка на пода на канала. Притисна лице към нея и погледна надолу. Под решетката виждаше летвите на пътеката, а двайсет метра по-нататък — пода на пръстена, обвит с ров от горящо гориво.

Подът беше покрит с кръв.

По балконите тълпата отново беше подхванала напева си. Пръстен! Пръстен! Пръстен! Пръстен! Питър предположи, че той и останалите се намират вече над източния край на помещението. Щеше да се наложи да преминат по пътеката пред погледите на цялата тълпа, за да стигнат до стълбите на долния етаж. Погледна назад към Холис, който кимна и вдигна решетката, отдръпна я настрана. После дръпна предпазителя на пистолета си и припълзя напред, за да обкрачи отвора.

Ейми, мислеше си Питър, лоша работа, какво има там долу. Свържи се с нас, както можеш, иначе всички сме мъртви.

Той се отблъсна и промуши през отвора първо краката си.

Падаше дълго, достатъчно дълго, за да се чуди: Защо падам? Височината над пътеката беше по-голяма, отколкото беше очаквал — не два метра, а четири или пет, — удари се в метал и се чу звук от размърдване на кости. Претърколи се. Пистолетът го нямаше, беше избит от ръката му. Докато се търкаляше, с крайчеца на окото си видя фигурата отдолу: с вързани китки и покорно отпуснато тяло, с риза без ръкави, която Питър позна. Разумът му се вкопчи в образа, който беше едновременно и спомен за мириса от кладата в деня, в който изгориха трупа на Зандър Филипс, как седеше на слънчевата светлина пред електростанцията и името, избродирано върху джоба. Армандо.

Тео.

Мъжът в пръстена беше Тео.

Брат му не беше сам. Имаше още някой до него, мъж на колене. Той беше гол до кръста, проснат на пода, така че лицето му оставаше скрито. Когато ъгълът пред погледа на Питър се разшири, разбра, че вижда на пода стадото или поне останките от стадото — навсякъде се въргаляха късове, сякаш попаднали в експлозия. Приклекнал в центъра на тази издигаща се маса от плът и кости, с лице, приведено и заровено в останките, с тяло, което потръпваше в движение, сякаш пие, беше виралът, не вирал, като онези, с които Питър си беше имал работа. Това беше най-грамадният вирал, който беше виждал, който някой някога е виждал. С толкова грамадно изкривено туловище, че сякаш туловището беше самостоятелно същество.

— Питър! Дойде навреме, за да гледаш представлението!

Лежеше на гърба си, безполезен като костенурка. Джуд стоеше над него и го наблюдаваше с поглед, за който Питър нямаше определение, безгранично мрачно злорадство, целеше се с оръжие в главата му. Питър долови стъпки, които се приближаваха. От всички посоки по пътеките се втурнаха още мъже в оранжеви костюми.

Джуд стоеше точно под отвора.

— Давай — каза Питър.

Джуд се усмихна.

— Колко благородно.

— Ти не — каза Питър и вдигна поглед. — Холис.

Джуд погледна нагоре в мига, в който куршумът от пушката на Холис го уцели над дясното ухо. Мъгляво розово петно. Питър усети как въздухът се пропи с него. За миг нищо не се случи. После оръжието в ръцете на Джуд падна и издрънча по пътеката. На кръста му имаше голям пистолет. Питър видя как ръцете на Джуд се насочват към него и слепешката го търсят. После нещо се пръсна в него, от очите му рукна кръв, жалостив кървав рев, а той падна на колене, падна по очи с лице, на което беше замръзнало вечно удивление, сякаш казваше: Не мога да повярвам, че съм мъртъв.

Маусами, който управляваше помпата за гориво.

Двете с Ейми бяха влезли през главния тунел точно преди тълпата да пристигне и се криеха под стълбите, които свързваха етажа на нивото на двора с балконите. Чакаха безкрайно, свити на кълбо, показаха се чак когато чуха стадото да влиза и отгоре да избухват неистови възторзи. Въздухът беше нажежен, задушлив от дим и сажди.

Пламъците бяха ужасяващи.

Когато виралът разкъса стадото, тълпата сякаш изригна, всички вдигаха юмруци, припяваха и тропаха с крака, като същество, обхванато от невъобразим и ужасен екстаз. Някои държаха деца на раменете си, за да могат да гледат. Сега стадото ревеше, блъскаше се и тичаше из пръстена, втурваше се към пламъците и се връщаше объркано в налудничав танц между два полюса на смъртта. Докато Маусами наблюдаваше, виралът се протегна и улови едно от животните за задните крака, вдигна го със силно пукане, после го метна във въздуха, за да го запрати в клетките сред порой от кръв. След което остави животното, където беше — предните му крака риеха в пръстта и се мъчеха да придърпат потрошеното му тяло, — вдигна друго за рогата, използва същото движение, за да счупи врата му, после завря лице в умъртвената плът в основата на врата на животното. Туловището на вирала се изпълваше, докато пиеше, трупът на добичето се свиваше при всеки негов дъх, сбръчкваше се пред очите на Маусами, докато изпиваха кръвта от тялото му.

Останалото не видя, извърна лице.

— Доведи ми ги! — призова глас. — Доведи ми един и после друг! Доведи ми, защото ние трябва да живеем…

— … по този начин и по никой друг!

Тогава видя Тео.

Маусами изпита едновременно радост и ужас с такова ожесточение, сякаш излезе от тялото си. Дъхът ѝ спря, почувства се замаяна, прилоша ѝ. Двама мъже в комбинезони бутаха Тео напред, водеха го през пролуката в пламъците. Очите му бяха безжизнени, с почти волски поглед. Той, изглежда, изобщо не осъзнаваше какво се случва около него. Вдигна лице към тълпата и премигна неразбиращо.

Опита се да го извика, но гласът ѝ потъна в бурята от гласове. Погледна към Ейми с надеждата, че момичето ще знае какво да направят, но никъде не я видя. Над нея и около нея гласовете отново припяваха:

— Пръстен! Пръстен! Пръстен!

Тогава въведоха още един човек, двама мъже го държаха за ръцете. Главата му беше приведена, краката му едва докосваха пода, а мъжете, които го влачеха, го поставиха на земята и бързо се ометоха. Поздравленията от тълпата бяха оглушителни, буря от възгласи. Той пристъпи напред, огледа тълпата, като че някой можеше да му помогне. Вторият мъж се изправи на колене.

Беше Фин Даръл.

Изведнъж жената, която седеше до нея: познато лице, с дълъг розов белег на скулата ѝ като шев с издут от корема ѝ на бременна комбинезон, се обърна към нея:

— Познавам те — каза жената.

Маусами се отдръпна назад, но жената я сграбчи за ръката, очите ѝ свирепо се впиха в лицето на Маусами.

— Познавам те, познавам те!

— Пусни ме!

Отдръпна се. Зад нея жената истерично сочеше и крещеше:

— Познавам я, познавам я!

Маусами хукна. Мислеше си само как да стигне до Тео. Но не можеше да мине през пламъците. Виралът почти беше приключил със стадото, последното животно се гърчеше в челюстите му. След няколко секунди щеше да се изправи и да види двамата мъже — да види Тео — и това щеше да е краят.

Тогава Маусами видя помпата. Огромна мазна помпа, свързана с дълги маркучи към два тумбести резервоара за гориво, покрити с ръжда. Мъжът, който я управляваше, носеше оръжие с къса цев през гърдите си, на колана му висеше нож в кожена ножница. Гледаше на друга страна, както всички, обърнат към спектакъла зад стената от лумнали пламъци.

Подвоуми се — не беше убивала човек, — но това не можеше да я спре. Плавно се приближи към пазача откъм гърба му, измъкна ножа и го заби с всичката си сила ниско в гърба му. Усети стягането и опъването на мускулите и стойката му, като при лък. Дълбоко от гърлото му излезе удивено издихание.

Усети как умря.

Издигнал се над врявата, отгоре се чу глас: Питър ли беше?

— Тео, бягай!

Помпата беше бъркотия от лостове и копчета. Къде бяха Майкъл и Кейлъб, когато толкова ѝ трябваха? Маусами улови напълно наслуки най-големия лост, дълъг колкото от китката до лакътя ѝ, обви около него длан и го дръпна.

— Спрете я! — ревна някой. — Спрете тая жена!

Когато Маусами почувства как изстрелът я уцели високо в хълбока — странна тривиална болка като ужилване от пчела, — разбра, че е успяла. Пламъците угасваха, стихваха около пръстена. Изведнъж тълпата се заотдръпва от жиците, всички крещяха, избухна хаос. Виралът се беше отдалечил от последното животно и се изправи — цял пулсираща светлина, очи, хищни нокти, зъби, гладко лице, дълга шия, огромна гръд, обляна в кръв. Тялото му беше подпухнало като на кърлеж. Стоеше на три метра, може би повече. С едно мръдване на главата очите му забелязаха Фин, главата му се наклони настрани, тялото му се стегна, сякаш се целеше, готово да скочи. И скочи. Прелетя във въздуха между тях със скоростта на мисълта, невидим, както куршумът беше невидим, изведнъж се оказа там, където Фин лежеше безпомощен. Какво последва, Маусами не видя ясно и се радваше, че не го е видяла, толкова бързо и ужасно беше, като при животните, но по-бързо, защото беше човек. Ливна кръв като при разкъсано и част от Фин изчезна първия път, останалата на втория.

Тео, помисли си тя, когато болката в крака ѝ изведнъж се усили във вълна от жега и светлина, които я превиха на две. Кракът ѝ се прегъна под нея, тя полетя. Тео, тук съм. Дойдох да те спася. Имаме бебе, Тео. Бебето е момче.

Докато падаше, видя фигура, който спринтираше през пръстена. Ейми. От косата ѝ се носеше пушек, по дрехите ѝ просветваха огнени езици. Виралът се обърна към Тео. Ейми застана между тях, закри Тео като щит. Застана лице в лице с огромното, подуто туловище на съществото, съвсем мъничка, колкото едно дете.

И мигът застина, целият свят застина, докато виралът наблюдаваше фигурката пред себе си. Маусами си помисли: това момиче иска да каже нещо. Момичето ще отвори уста и ще заговори.

Двайсет метра по-горе Холис се спусна през отвора с пушката си, следван от Алиша с РПГ. Тя го наведе към пода и насочи цевта му към мястото, където стояха Ейми и Бабкок.

— Не мога да стрелям!

Кейлъб и Сара се спуснаха зад тях. Питър сграбчи оръжието на Джуд от пътеката и стреля към двамата мъже, които тичаха към тях. Единият извика протяжно и падна надолу с главата на долния етаж.

— Стреляй по вирала! — извика той на Алиша.

Холис стреля и вторият мъж падна по лице на пътеката.

— Тя е много близо! — каза Алиша.

— Ейми — ревна Питър, — махай се оттам!

Момичето не помръдна. Колко време можеше да го удържи по този начин? И къде беше Олсън? Последните пламъци бяха угаснали, хората тичаха надолу по стълбите като лавина от оранжеви костюми. Тео, на ръце и колене, се отдалечаваше от вирала, но го правеше вяло, беше се примирил, нямаше сили да се противи. Кейлъб и Сара хукнаха по пътеката към стълбите и сега слизаха сред бъркотията на балконите. Питър чу жени да пищят, деца да плачат, глас, който приличаше на този на Олсън, се издигаше над данданията:

— Тунелът! Всички да тичат към тунела!

Маусами тръгна към пръстена.

— Насам! — тя се препъваше, падна на пода и се привдигна. Панталоните ѝ бяха целите в кръв. Застана на четири крака и се опита да се изправи. Махаше и крещеше:

— Погледни насам!

Маус, помисли си Питър, отдръпни се назад.

Твърде късно. Магията се разруши.

Виралът се наклони с лице към тавана и приклекна, като набираше сила, за да скочи, а после вече летеше, носеше се във въздуха. Изправи се пред тях с безмилостна неизбежност, надвеси се над главите им, уловил се за една от гредите на тавана, туловището му се люлееше като на дете, което се върти около дърво — странно развеселена и дори игрива картина, — после се приземи на пътеката с разтърсващо тракане.

Аз съм Бабкок.

Ние сме Бабкок.

— Лиш…

Питър усети как изстрелът от противотанковото оръжие профучава покрай лицето му, парване от нагорещен въздух по страната му. Разбра какво ще се случи, преди да е станало.

Гранатата избухна. Взрив, жега, Питър беше отблъснат към Алиша, двамата се прекатуриха на пътеката, но пътеката вече я нямаше. Пътеката падаше. Улови се за нещо, задържа се. И двамата паднаха тежко, за един изпълнен с надежда миг всичко свърши. Тогава пътеката се наклони отново и с пукане на нитове и стенание на огънат метал краят на пътеката се откъсна от тавана, наклони се към пода като глава на чук и започна да пада.

Лион от алеята лежеше по лице на земята. Проклятие, помисли си. Къде отиде момичето?

В устата му имаше кърпа, китките му бяха завързани зад него. Опита се да размърда крака, но и те бяха завързани. Онзи грамадният беше, Холис. Лион си спомни. Холис изникна от мрака, размаха нещо, а след това Лион се оказа сам и овързан неподвижно в тъмното.

Носът му беше подут от сополи и кръв. Онзи кучи син сигурно го е счупил. Само това му липсваше — счупен нос. Май имаше и два счупени зъба, но заради кърпата в устата си, с притиснатия под нея език, нямаше как да провери.

Такъв проклет мрак беше тук, че не виждаше и на две стъпки пред лицето си. Отнякъде се носеше воня на боклук. Хората винаги си изхвърляха боклука по алеите, вместо да го хвърлят на бунището. Колко пъти беше чувал Джуд да казва на хората: Носете шибания си боклук на бунището, нали? Какво, свине ли сме? Майтап, нещо такова, понеже не бяха свине, но имаше ли всъщност разлика? Джуд винаги си правеше такива шеги, за да наблюдава как хората се гърчат. Известно време имаха свине — Бабкок обичаше свинско почти колкото и говеждо, — но една зима измряха от болест. Или пък просто са разбрали какво ги чака и са решили: Какво пък, по дяволите, по-добре да легна и да си умра в калта.

Никой нямаше да дойде да търси Лион, това беше сигурно, той сам трябваше да реши проблема си със ставането. Можеше и да успее да го направи, ако придърпа колене към гърдите си. От движението раменете му го заболяха неистово, така както бяха извити назад, зари глава със счупения си нос и зъби в пръстта. Извика от болка през кърпата, когато го направи, беше замаян и задъхан, целият плувнал в пот. Вдигна лице — раменете го заболяха още по-силно, какво, мамка му, беше направил онзи приятел, та така здраво беше вързал ръцете му — надигна горната част на тялото си, докато не седна с присвити колене под себе си и разбра, че е сгрешил. Нямаше как да се изправи. Помисли си да пристъпи на пръсти, да скочи до изправено положение. Но пак щеше да зарие лице в пръстта. Да беше се изтласкал до стената най-напред и тогава да се издърпа нагоре по нея. А сега беше приклещен с обездвижени крака под себе си, замръзнал като огромно лайно.

Опита се да извика за помощ, нещо просто, като думата „Ей“, но излезе само едно протяжно Аааааааа, от което му се докашля. Вече усещаше как кръвообращението на краката му спира, чувстваше изтръпването, което запълзя от пръстите нагоре като мравки.

Там нещо се движеше.

Гледаше към началото на алеята. От другата ѝ страна имаше площад, потънал в тъмнина, защото огънят във варела беше догорял. Втренчи се в мрака. Може пък да е Хап, който го търси. Който и да беше, той нищо не виждаше. Вероятно разумът му го подвеждаше. Сам навън при новолуние, кой ли не би се изнервил.

Не, нещо се движеше. Лион отново го усети. Усещането идваше от земята, изпод коленете му.

Над него се стрелна сянка. Вдигна глава и видя само звездите, разположени сред разлята чернилка. Усещането в коленете му вече беше по-отчетливо, ритмично разтърсване като пляскане от хиляди криле. Какво, по дяволите…?

През алеята се стрелна силует. Хап.

Аааааааааа, извика през кърпата. Ааааааааа. Но изглежда Хап не го забеляза. Спря на ръба на алеята, задъхан и хукна нанякъде.

После видя Хап да тича обратно.

Пикочният мехур на Лион се отпусна, а после и червата му. Но съзнанието му не можеше да отчете тези факти, защото всичките му мисли бяха заличени от огромен, непосилен ужас.

Краят на пътеката се стовари върху пода с огромен трясък. Свил се при едно от перилата, Питър едва успя да се задържи. Покрай него падна предмет, издрънча, преди да отскочи в пространството: празния РПГ, от чието дуло се виеше спирала от слаб дим. После отгоре му се стовари нещо тежко — Холис и Алиша, вкопчени един в друг — и това беше: тримата падаха свободно, плъзгаха се по наклонената пътека към пода отдолу.

Стовариха се на земята сред бъркотия от крака, ръце и тела, екипировка. Разхвърчаха се по пода като топки, метнати с ръка. Питър падна на гръб, примигна към далечния таван, съзнанието и тялото му гъмжаха от адреналин.

Къде беше Бабкок?

— Хайде! — Алиша го беше сграбчила за ризата и го дърпаше да се изправи. Зад нея стояха Сара и Кейлъб. Холис куцаше към тях, някак успяваше да носи пушката си.

— Трябва да се измъкнем оттук!

— Къде се дяна?

— Не знам! Скочи нанякъде!

Останките от животните бяха пръснати навсякъде. Из въздуха се носеше мирис на кръв и месо. Ейми помагаше на Маус да се изправи. Дрехите на момичето продължаваха да тлеят, но тя май не забелязваше. Част от косата ѝ беше опърлена и откриваше ярка червенина на скалпа ѝ.

— Помогне на Тео — каза Маусами, когато Питър приклекна до нея.

— Маус, простреляна си.

От болка стискаше зъби. Заблъска го.

— Помогни му.

Питър отиде до мястото, където брат му стоеше на колене в мръсотията. Изглеждаше замаян, с объркано изражение. Краката му бяха боси, дрехите му висяха на парцали, рани покриваха ръцете му. Какво са му сторили?

— Тео, погледни ме — нареди Питър и го сграбчи за рамене. — Ранен ли си? Можеш ли да ходиш?

Стори му се, че в погледа на брат му проблесна слаба светлинка. Не целият Тео, но поне проблясък.

— О, боже — каза Кейлъб, — това е Фин.

Момчето сочеше окървавена маса на пода на няколко метра от тях. Питър отначало го взе за част от добитъка, но после се вгледа и разбра, че купчината от плът и кости е наполовина човек, торс, глава и една ръка, която лежеше превита под странен ъгъл, над челото на мъртвия. От кръста надолу нямаше нищо. Лицето, както беше казал Кейлъб, беше на Фин Даръл.

Притисна още по-силно Тео за раменете. Сара и Алиша вдигаха Маусами на крака.

— Тео, искам да се постараеш да вървиш.

Тео примигна и облиза устни.

— Наистина ли си ти, братле?

Питър кимна.

— Дойде… за мен.

— Кейлъб — каза Питър, — помогни ми.

Питър привдигна Тео и обви ръка около кръста му, Кейлъб го пое от другата страна.

Побягнаха заедно.

Влязоха в тъмен тунел, сред бягащата тълпа. Хората се блъскаха през изхода, тъпчеха се, притискаха се. Отгоре Олсън ги насочваше през отвора и крещеше с всички сили:

— Тичайте към влака!

Изскочиха от тунела на двора. Всички хукнаха към главната врата, която беше отворена. Заради тъмнината и объркването беше настъпило задръстване, прекалено много хора се мъчеха да си проправят едновременно път през изхода. Някои се опитваха да се изкатерят по загражденията, хвърляха се към жиците, вкопчваха се и продължаваха нагоре. Докато Питър гледаше, високо отгоре падна мъж и се разпищя с омотан в шиповете крак.

— Кейлъб! — извика Алиша. — Вземи Маус!

Тълпата се блъскаше около тях. Питър видя главата на Алиша да се показва и скрива над бъркотията, знаеше, че развятата руса коса е на Сара. Двете се движеха в друга посока, бореха се с потока на тълпата.

— Лиш! Къде отивате? — вой от единствена, постоянна нота, която раздра въздуха и която като че ли идваше не от една посока, а от всички посоки едновременно, удави гласа му.

Майкъл, помисли си той. Идваше Майкъл.

Изведнъж се оказаха изблъскани напред, енергията на обзетото от ужас множество ги издигна като вълна. Питър някак успяваше да държи брат си. Преминаха през вратата и се вляха в друга група хора, притиснати в прохода между двете огради. Някой се стовари върху него отзад и чу как връхлетелият го стене, препъва се и пада под краката на тълпата. Питър си проправяше път напред, блъскаше, буташе, използваше тялото си като стенобойна машина, докато най-после не излязоха от втората врата.

Релсите водеха право напред. Тео сякаш се събуждаше, полагаше усилия да се движи сам, докато си проправяха път през тълпата. В хаоса и тъмнината Питър не виждаше никого от останалите. Викаше ги по име и не чуваше отговор сред крясъците на тичащите покрай него. Пътят се изкачваше по пясъчно възвишение и с наближаването на върха той видя светлина, която приближаваше от юг. Отново се чу просвирване на сирена и тогава го видя.

Огромен сребрист облак се кълбеше към тях и съсичаше нощта като с нож. Единствен сноп светлина светеше от предната му част и осветяваше струпалите се около релсите хора. Видя Кейлъб и Маусами да тичат към влака. Питър продължаваше да подкрепя Тео, препъна се в насипа, изсвириха спирачки. Хората се втурнаха покрай влака, опитваха се да се вкопчат в него. Когато машината наближи, в предното отделение се отвори капак и от него се надвеси Майкъл.

— Не можем да спрем!

— Какво?

Майкъл направи фуния пред устата си.

— Трябва да продължим да се движим!

Скоростта на влака намаля до пълзене. Питър видя Кейлъб и Холис да вдигат някаква жена към един от трите закрити вагона след локомотива. Майкъл помагаше на Маусами да се изкачи по въжената стълба във влака, Ейми ѝ помагаше отдолу. Питър се затича с брат си, опитваше се да съгласува скоростта им с тази на въжената стълба. Когато Ейми изчезна зад капака, Тео се улови за стълбата и се заизкачва. Щом стигна до върха, Питър се метна към стълбата и се улови за нея, краката му увиснаха във въздуха. Зад него се разнесе стрелба, покрай вагоните профучаха куршуми.

Хлопна вратата след себе си и се оказа в претъпкано отделение, осветено от сто мънички светлинки. Майкъл седеше на контролното табло, Били беше до него. Ейми се беше отдръпнала на пода зад стола на Майкъл с широко отворени очи и притиснала колене към гърдите. Тесен коридор вляво от Питър водеше към фургоните.

— Рояци, Питър — завъртя се Майкъл на стола си. — Тео пък откъде се появи?

Братът на Питър лежеше проснат на пода в коридора. Маусами притискаше главата му към гърдите си, присвила окървавен крак под себе си.

Питър извика към предното отделение.

— Има ли някакъв медицински комплект в това чудо?

Били му подаде метална кутия. Питър я отвори и измъкна тясна превръзка, нави я като марля. Разкъса крачола от панталона на Маусами и откри раната, дупка, пробита кожа и кървава плът, постави отгоре ѝ превръзката и ѝ каза да я притиска.

Тео вдигна лице, очите му просветнаха.

— Сънувам ли ви?

Питър поклати глава.

— Тя коя е? Момичето. Мислех… — гласът му заглъхна.

Откритието го порази, ето че го направи. Грижи се за брат си.

— По-късно ще има време за обяснения, нали?

Тео се усмихна немощно.

— Както кажеш.

Питър отиде в предната част на локомотивната кабина, между двете седалки. През процепа на предното стъкло между пластините виждаше пустинята на светлината от предния фар и релсите, които се скриваха под тях.

— Бабкок мъртъв ли е? — попита Били.

Поклати глава.

— Не го ли убихте?

Въздишката на жената изведнъж го изпълни с гняв.

— Къде, по дяволите, беше Олсън?

Преди Били да успее да отговори, Майкъл се намеси:

— Чакайте, къде са другите? Къде е Сара?

Питър последно я беше видял с Алиша пред вратата.

— Може да е в някой от фургоните.

Отворила вратата на кабината отново, Били се надвеси навън и пак се вмъкна.

— Надявам се, че всички са във влака — каза тя, — защото те идват. Ускори докрай, Майкъл!

— Сестра ми може да е останала отвън! — извика Майкъл. — Ти каза, че ще вземем всички!

Били не чака и миг повече. Нахвърли се върху Майкъл, блъсна го обратно на стола, сграбчи лоста на таблото и го придвижи напред. Питър усети как влакът ускорява. На таблото се събуди цифров датчик, цифрите бързо се увеличаваха: 30, 35, 40. Били хукна покрай Питър по коридора, където имаше стълба към втори капак на покрива. Тя се качи пъргаво, завъртя колелото и извиси глас към задната част на влака.

— Гюс! Горе, давай!

Гюс се втурна, повлякъл торба от мъхеста тъкан, която отвори и от нея се показаха ловни пушки. Подаде една на Били и взе една за себе си, после вдигна омазаното си в масло лице към Питър и му подаде оръжие и на него.

— Ако ще идваш — изхриптя той, — може би ще ти е от полза да вървиш с приведена глава!

Качиха се по стълбата, първо Били, после Гюс. Когато Питър подаде глава през капака, вятърът го връхлетя в лицето и го накара да се сниши. Преглътна, потисна дълбоко в себе си страха и отново се показа навън, промуши се през отвора с лице, обърнато към челото на влака, запълзя по покрива по корем. Майкъл му подаде оръжието отдолу. Присви се, опита се да върви и в същото време да държи пушката. Вятърът го брулеше с постоянен натиск, който заплашваше да го събори. Покривът на локомотива беше объл, с плоска ивица под средата. Сега вървеше с лице към задната част на влака. Били и Гюс бяха доста пред него. Пред погледа на Питър прескочиха празното пространство между първия и втория вагон назад към края на влака и към тътнещия мрак.

Най-напред видя виралите като пулсиращо зелено сияние. Над буботенето на локомотива и скриптенето на колелата по релсите чу Били да вика, но думите ѝ бяха ответи. Пое дъх, задържа го и прескочи празното пространство към първия вагон. Част от него се чудеше: Какво правя тук, какво правя на покрива на движещ се влак, а друга част от него приемаше факта с неговата странност, като неизбежно следствие от нощните събития. Зеленото сияние се приближаваше и се разкъсваше на остри клинове от множество подскачащи точки, като разширяваше площта си. Питър осъзна, че вижда не десет или двайсет вирала, а армия от стотици.

Безброя.

Безброя на Бабкок.

Когато силуетът на първия стана различим и се извиси във въздуха към задната част на влака, Били и Гюс стреляха. Питър вече беше на половината на първия вагон. Влакът се разтресе и той усети, че се плъзга, пушката му отхвръкна и падна. Чу писък, вдигна поглед, отпред вече нямаше никой — мястото където стояха Били и Гюс беше пусто.

Едва се закрепи, когато страховит трясък от предната част на влака го отхвърли напред. Хоризонтът изчезна, небето го нямаше. Плъзгаше се по корем по наклонения покрив на вагона. Миг преди да полети в празното, ръцете му откриха тясна издатина в метала върху една от бронираните пластини. Нямаше време дори да се изплаши. Във фучащия мрак усети, че минава покрай стена. Движеха се през тунел, прокопан през планината. Държеше се здраво, краката му се люлееха, дращеха по стената на влака, после почувства въздушно течение под себе си, вратата на вагона се отвори, нечии ръце го сграбчиха и го издърпаха вътре.

Кейлъб и Холис го издърпаха. Сплели ръце и крака, те се строполиха на пода на вагона. Вътрешността се осветяваше от полюляващ се на кука фенер. Вагонът беше почти празен, имаше само няколко тъмни фигури, скупчени покрай стените и очевидно парализирани от страх. Зад отворената врата пробягваха стените на тунела и изпълваха пространството с фучене и вятър. Питър скочи на крака, от сенките изникна позната фигура: Олсън Хенд.

У Питър лумна гняв. Улови мъжа за гърба на комбинезона, бутна го до стената на вагона и притисна гърлото му с ръка.

— Къде бяхте, по дяволите? Оставихте ни сами!

Лицето на Олсън побеля като сняг.

— Съжалявам. Друг начин нямаше.

Питър проумя, че Олсън ги е пратил в пръстена като примамка.

— Знаел си кой е, нали? През цялото време си знаел, че ми е брат.

Олсън преглътна, адамовата му ябълка подскачаше под дланта на Питър.

— Да. Джуд мислеше, че и останалите ще се появят. Затова ви причакахме в Лас Вегас.

От предната част на влака се разнесе нов трясък. Всички се втурнаха напред. Олсън се освободи от хватката на Питър. Отново бяха на открито, вън от тунела. Питър чу изстрели отвън, погледна и видя хъмвито да се движи успоредно на влака. Зад волана беше Сара, отгоре Алиша стреляше неспирно към задната част на влака.

— Махайте се оттам! — разгорещено махаше Алиша към последния вагон. — Точно зад вас са!

Изведнъж всички във фургона закрещяха, заблъскаха се и запълзяха към отворената врата. Олсън сграбчи една от фигурите и я изблъска напред. Майра.

— Вземи я! — изкрещя той. — Отведи я в локомотива. Дори да превземат вагоните, там е сигурно.

Сара се движеше успоредно, изравняваше скоростта на хъмвито и влака, опитваше се да се приближи плътно.

Алиша им махаше с ръка:

— Скачайте!

Питър се наклони към вратата.

— Приближи се още!

Сара се доближи. Между двете движещи се машини вече имаше само два метра, хъмвито се движеше по наклона на насипа за релсите.

— Подай ръка! — крещеше Алиша на Майра. — Ще те хвана!

Момичето стоеше на прага на вратата, сковано от страх.

— Не мога! — проплака то.

Нов трясък от разцепване. Питър разбра, че влакът минава през отломки върху релсите. Хъмвито се отклони, когато огромен метален къс се насочи към пролуката между машините, точно тогава една от присвитите фигури се изправи и се втурна към вратата. Преди Питър да успее да проговори, мъжът се хвърли в разширяващата се пролука в отчаян скок. Тялото му се стовари върху хъмвито, разперените му ръце се вкопчиха в покрива, за миг изглеждаше, че ще успее да се закрепи. Но после единият от краката му докосна земята, повлече се в прахта и мъжът изчезна с вик.

— Не отпускай! — крещеше Питър.

Хъмвито се приближи още два пъти. Всеки път Майра отказваше да скочи.

— Така няма да стане — каза Питър. — Трябва да се качим на покрива — обърна се към Холис. — Ти си пръв. Двамата с Олсън ще те избутаме.

— Тежък съм. Да се качи първо Маратонката, после ти. Аз ще вдигна Майра.

Холис се присви. Кейлъб се покачи на раменете му. Хъмвито отново се беше отдалечило, Алиша стреляше към задната част на влака. С Маратонката на раменете си, Холис застана под ръба на вратата.

— Добре! Давай!

Холис се провря, като с една ръка държеше Кейлъб за крака. Питър сграбчи другия. Двамата повдигнаха момчето нагоре, докато не стигна до отвора на вратата.

Питър се изкачи по същия начин. От покрива на вагона виждаше множеството вирали, преминали през тунела и разделили се на три групи — едната се движеше право към тях, две ги следваха отстрани. Тичаха като в галоп, използваха ръцете и краката си, за да се движат с огромни скокове. Алиша стреляше към главата на средната група, която се доближаваше до десетина метра. Някои падаха, мъртви или просто зашеметени, не беше сигурен. Роякът се приближаваше с всеки миг. Зад тях двете групи също ставаха все по-ясно различими една от друга като воден поток, който повторно се разделя, за да промени първоначалната си посока.

Лежеше по корем до Кейлъб, протегнал ръце надолу, където Холис вдигаше Майра. Уловиха ръцете на изплашеното момиче и я издърпаха на покрива.

Алиша беше под тях:

— Приведете се!

На покрива на последния вагон имаше три вирала. От хъмвито избухна пламък и те отскочиха. Кейлъб вече се носеше през процепа към локомотива. Питър протегна ръка към Майра, която замръзнала лежеше с прилепено към покрива на вагона тяло, вкопчила се в него като единствено спасение.

— Майра — опита се да я освободи Питър, — моля те.

Тя не се пускаше.

— Не мога, не мога, не мога.

Отдолу се протегна ръка с хищнически нокти и я улови за глезена.

— Татко!

Изчезна.

Повече нищо не можеше да стори. Питър се втурна към празнината между вагона и локомотива, скочи, през капака се вмъкна вътре зад Кейлъб. Каза на Майкъл да поддържа скоростта, отвори вратата и погледна назад.

Виралите бяха вече над третия вагон, налетели го като рояк насекоми. С такова настървение му се нахвърлиха, сякаш се биеха помежду си, удряха се и ръмжаха кой първи да влезе вътре. Питър чу писъците на ужасените души от вътрешността му.

Къде беше хъмвито?

Видя го, движеше се към тях под ъгъл, диво отскачаше по терена. Холис и Олсън се поклащаха на покрива му. Вече нямаха муниции за картечницата отгоре му. След секунда виралите щяха да ги настигнат.

Питър се провеси през вратата.

— По-близо!

Сара ускори и насочи колата успоредно. Холис първи се улови за стълбата, последван от Олсън. Питър ги изтегли в кабината и се провикна:

— Ти си, Алиша!

— Ами Сара?

Хъмвито отново се отдалечаваше, Сара се опитваше да се приближи, без да се сблъскат. Питър чу трясък, когато вратата на последния вагон се откъсна, запремята се и изчезна в сгъстяващия се мрак.

— Аз ще я хвана! Ти само се улови за стълбата!

Алиша скочи от покрива на хъмвито, извила тяло над празното пространство. Изведнъж разстоянието се увеличи, в ума си Питър я видя как пада, ръцете ѝ сграбчили нищото, тялото ѝ се стоварва и разбива в пространството между машините. По чудо успя да се улови за стълбата и се заизкачва напречник по напречник към влака. Когато краката ѝ стигнаха последния, тя се обърна, извила тяло над пролуката.

Сара държеше волана с една ръка, с другата неистово се мъчеше да закрепи дъсчица, с която да притисне педала на газта.

— Изплъзва се!

— Остави я, ще те хвана! — крещеше Алиша. — Отвори вратата и хвани ръката ми!

— Няма да стане!

Изведнъж Сара форсира двигателя. Хъмвито се изстреля напред пред влака. След миг Сара вече беше на ръба на колата. Вратата на шофьора се отвори. Тя удари спирачки.

Ръбът на греблото на локомотива закачи вратата, откъсна я и тя се запремята в далечината. За един секващ дъха момент хъмвито се олюля на десните си колела, хлъзна се по насипа, но после лявата страна на колата падна. Сара се движеше напред, люлееше се над земята под ъгъл от четирийсет и пет градуса към влака. Питър видя как политна за миг, но пак се протягаше. Алиша стоеше с протегната ръка над празното пространство.

Питър извика:

— Лиш, няма друга възможност!

Как Алиша успя, Питър никога нямаше да разбере. Когато я разпитваше по-късно, Алиша само свиваше рамене. Действията ѝ били инстинктивни, така му каза. Просто следвала инстинктите си. Щеше да дойде време, в което Питър да се научи да очаква подобни действия от нея — изумителни постъпки, немислими. Но в онази нощ, в увеличаващото се пространство между хъмвито и влака, Алиша извърши изумително чудо. Никой от тях не беше в състояние да разбере какво се гласеше да направи Ейми напред в отделението на локомотива или пък какво имаше между локомотива и първия вагон. Дори Майкъл не го знаеше. Може би Олсън беше наясно, може би затова каза на Питър да вземе дъщеря му в локомотива, където щяла да е в безопасност. Или поне така считаше Питър, когато по-късно обмисляше случилото се. Само че Олсън нищо не беше споменал и при създалите се обстоятелства, в краткото време, което прекараха с него, никой от тях не се сети да пита.

Когато първият вирал връхлетя хъмвито, Алиша протегна ръка, сграбчи китката на Сара от волана и я дръпна. Сара прелетя, уловена за ръката от Алиша, в широка дъга, отдели се от колата, която зави. За един ужасяващ миг погледът ѝ срещна този на Питър, когато кракът ѝ докосна земята — поглед на жена, която знае, че ще умре. Но Алиша отново я дръпна силно и нагоре, свободната ръка на Сара се улови за стълбата и двете се заизкачваха по нея. Сара и Алиша бяха вече горе и се претърколиха в кабината на локомотива.

Миг по-късно се разнесе оглушителен, гръмотевичен тътен: локомотивът диво се устреми напред, свободен от всякаква тежест. Всичките в кабината политнаха. Прав до отворения капак, Питър загуби равновесие и се стовари върху преградата. Помисли си: Ейми. Къде е Ейми? Пълзеше по пода, чу нов взрив, по-силен от първия. Разбра какво означава шумът: оглушителен тътен и скърцане на метал, сякаш вагоните зад тях са дерайлирали, излетели са във въздуха и са се стоварили като желязна лавина върху пустинята, а всички в тях бяха мъртви, мъртви, мъртви.

Спряха по пладне. Релсите свършиха, каза Майкъл и намали скоростта. Картите, които Били му показала, сочели, че релсовият път свършва при град Калиенте. Извадили късмет, че влакът ги докарал толкова далече. Колко далече?, попита Питър. Четиристотин километра плюс, минус, отвърна Майкъл. Виждаш ли тези планини?, сочеше през пролуката на предното стъкло. Това е Юта.

Слязоха от влака. Намираха се в нещо като разпределителна гара — навсякъде имаше релси, изоставени локомотиви, цистерни, спални вагони, фургони. Земята тук не беше така суха. Растяха високи треви, тополи, нежен бриз носеше прохлада. Наблизо течеше вода, чуваха птичи песни.

— Не разбирам — каза Алиша и наруши безмълвието. — Къде са се надявали да се озоват?

Питър беше заспал във влака, щом стана ясно, че виралите вече не ги преследват. Събуди се призори, свит на пода до Тео и Маус. Майкъл беше будувал цяла нощ, но изпитанията от последните няколко дни най-накрая бяха довели всички им до предела. Колкото до Олсън, може би и той беше спал, но Питър се съмняваше. Мъжът не беше проговорил дума на никого, сега седеше на земята вън от локомотива и гледаше с празен поглед. Когато Питър му разказа за Майра, той не поиска да научи подробности, само кимна и каза:

— Благодаря, че ми каза.

— Където и да е — отвърна след пауза Питър. Объркан беше донякъде. Събитията от предходната нощ — четирите дни в Рая — приличаха на кошмар от треска.

— Според мен са искали да отидат… Някъде другаде.

Ейми се беше отделила от групата и навлязла в полето. Наблюдаваха я известно време как върви през разветите от вятъра треви.

— Мислиш ли, че разбира какво направи? — попита Алиша.

Ейми беше махнала куплунга. Превключвателят беше в задната част на локомотива до основната секция. Вероятно е бил свързан с резервоар с дизелово гориво или керосин, предположи Майкъл, и с някакво запалително устройство. Само това е трябвало да се направи. Подсигуряване в случай че вагоните бъдат завладени от вирали. Замислеше ли се човек, виждаше смисъла.

Питър предполагаше, че такъв има. Но никой не можеше да обясни как Ейми беше разбрала какво да направи, нито пък какво я е накарало да натисне ключа. Действията ѝ изглеждаха, както и всичко около нея, напълно необясними. И все пак се оказваше, че за пореден път е спасила живота им.

Питър я наблюдава дълго. Сред високите до кръста ѝ треви тя сякаш плуваше, разперила ръце встрани, докосваше леко мъхнатите им върхове. Много дни бяха изминали, без да се замисля за случилото се в Лечебницата, но сега, докато я наблюдаваше как въври сред тревите, споменът за онази странна нощ го завладя. Чудеше се какво ли е казала на Бабкок, докато стоеше пред него. Момичето сякаш принадлежеше на два свята: единият, който той можеше да види, и онзи, който не можеше. А смисълът на тяхното пътуване се криеше в онзи, скрития свят.

— През изминалата нощ загинаха много хора — каза Алиша.

Питър пое дъх. Въпреки слънцето, изведнъж му стана студено. Погледът му все още следваше Ейми, но в ума си видя Майра — тялото ѝ, притиснато към покрива на влака, ръката на вирала, която я застига и издърпва. Празното място и писъците ѝ, докато падаше.

— Мисля, че те отдавна са били мъртви — каза той. — Едно е сигурно, тук не можем да останем. Да видим с какво разполагаме.

Прегледаха провизиите си, наредиха ги на земята до локомотива. Нямаха много: шест ловни пушки, два пистолета с по няколко патрона у всеки, една автоматична пушка, два резервни пълнителя за нея плюс двайсет и пет патрона за ловните пушки, шест ножа и трийсетина литра вода в бутилки, плюс още в резервоар във влака, няколкостотин литра дизел, но без кола, с която да го използват, два импрегнирани брезента, три кутии кибрит, медицински комплект, керосинов фенер, дневника на Сара — измъкнала го от раницата си, преди да напуснат бараката. Нямаха никаква храна. Холис каза, че може би има дивеч някъде, но не трябваше да пилеят мунициите си, затова можеха да заложат капани. Може би щяха да намерят някаква храна в Калиенте.

Тео спеше на пода в локомотива. Разказал им беше случилото се с него, така както си спомняше събитията. Спомените му бяха откъслечни — от нападението в търговския център, после времето в килията, сънят с жената в кухнята и борбата му да остане буден, мъчителните посещения на мъжа, за когото Питър беше почти сигурен, че е Джуд, но за Тео беше мъчително да разказва и накрая заспа толкова дълбоко, че се наложи Сара да уверява Питър, че брат му диша. Раната на крака на Маусами се оказа по-тежка, отколкото тя твърдеше, но не беше опасна за живота. Куршумът — или по-скоро сачма от ловна пушка — беше преминала през външната част на бедрото ѝ, прорязала грозна вдлъбнатина, но излязла чисто. Предишната нощ Сара заши плътно раната с игла и конец от медицинския комплект, а после я дезинфекцира със спирт, открит в бутилка под умивалника в малката тоалетна в локомотива. Болката вероятно е била неистова, но Маусами я понесе със стоическо мълчание, стиснала зъби и уловила ръката на Тео. Докато е чиста раната, каза Сара, няма опасност. С малко късмет до ден-два ще може да ходи.

Въпросът беше къде ще отидат. Холис повдигна темата, а Питър се почувства изненадан. Никога не му беше хрумвало, че няма да могат да продължат напред. Каквото и да ги делеше от Колорадо, той се чувстваше по-уверен отвсякога, че трябва да открият какво има там, а вече му се струваше прекалено късно да се връщат назад. Наложи му се да признае обаче, че Холис има право. Тео, Фин, жената, която Алиша първа беше разпознала, а после и Маусами, като Лайза Чоу — те всички бяха от Колонията. Каквото и да се случваше с виралите — а беше очевидно, че нещо се случва, оказваше се, че хората им трябват живи. Дали да се върнат и да предупредят останалите? Ами Маусами, дори кракът ѝ да беше здрав, можеше ли да продължи да върви? Нямаха коли, мунициите им бяха недостатъчни за оръжията, които имаха. Вероятно някак щяха да намерят храна, но това щеше да ги забави. Скоро щяха да се озоват сред планините, където теренът беше много по-труден. Бременна жена щеше ли да е в състояние да извърви целия път до Колорадо? Само задавал въпросите, каза Холис, защото някой трябвало да ги зададе, не знаел какво да мисли. От друга страна, извървели дълъг път. Бабкок, каквото и да представлявал, все още го имало, както и Безброя. Да се върнат обратно си имало свои рискове.

Седяха на земята до локомотива, седмина — Тео все още спеше във влака — и обсъждаха. За пръв път от тръгването им Питър долови несигурност в групата. Бункерът с неговото изобилие от провизии им беше създал усещане за сигурност — фалшиво може би, но достатъчно, за да ги накара да продължат. Сега без оръжия и коли, без друга храна, освен онази, която са в състояние да открият сами, захвърлени на четиристотин километра сред непозната пустош, идеята за Колорадо беше станала далеч по-несигурна. Събитията в Рая ги разтърсиха. Никога не им беше хрумвало да предвидят сред очакващите ги опасности оцелели хора, нито че може да съществува създание като Бабкок — вирал, но и далеч повече, притежаващ силата да контролира всички останали.

Алиша, както можеше да се очаква, заяви, че иска да продължи, същото каза и Маусами, дори и само, помисли си Питър, за да докаже, че Алиша не е по-силна от нея. Кейлъб каза, че е съгласен да направи, както групата реши, но докато говореше, погледът му беше прикован към Алиша. Стигнеше ли се до гласуване, Кейлъб щеше да я подкрепи. Майкъл също искаше да продължат пътя си, като напомни на всички за угасващите батерии на Колонията. Всичко се свежда до това, каза той. Ако питаха него, съобщението от Колорадо беше единствената им истинска надежда, особено сега, след като бяха видели Рая.

Оставаха Холис и Сара. Холис очевидно беше на мнение, че трябва да се върнат. Изказа се кратко, което навеждаше на мисълта, че и той като Питър мисли, че решението трябва да е единодушно. Седнала до него в сянката на влака и подвила крака под себе си, Сара изглеждаше по-несигурна. Погледът на присвитите ѝ очи се рееше над полето, където Ейми продължаваше самотното си бдение в тревата. Питър осъзна, че от дълги часове не я е чувал да говори.

— Сега си спомням някои неща — каза след миг Сара. — Когато виралът ме отвлече. Откъслеци и отрязъци само. — Наполовина повдигна, наполовина присви рамене и Питър разбра, че повече нищо няма да сподели. — Холис казва истината. И ми е все едно какво приказваш ти, Маус, но ти в никакъв случай не бива да си навън. Съгласна съм обаче и с Майкъл. Ако ме питаш за мнението ми, Питър, ето това е отговорът ми.

— Тогава продължаваме.

Тя погледна към Холис, който кимна.

— Да. Продължаваме.

Другият проблем беше Олсън. Недоверието на Питър към този човек не беше намаляло и въпреки че никой друг не им беше доверил толкова много неща, той беше истински риск — за самоубийство, ако не друго. След спирането на влака едва беше помръднал от мястото си на земята до локомотива, зареял пуст поглед в посоката, от която дойдоха. От време на време пръстите му се зариваха в рохкавата пръст, пълнеше шепа и я пускаше да изтече през тях. Изглеждаше като човек, който претегля възможностите си, а никоя от тях не е добра. Питър предполагаше накъде клонят мислите му.

Холис дръпна Питър настрана, докато събираха провизиите си. Всички пушки лежаха увити в един от брезентите до купчината муниции. Решили бяха да прекарат нощта в локомотива, който предлагаше сигурност, колкото и всяко друго място, и на другата сутрин да поемат на път пеша.

— Какво да правим с него? — тихо попита Холис и посочи с глава към Олсън. Холис държеше един от пистолетите. Другият беше у Питър. — Не можем да го зарежем тук.

— Предполагам, че идва с нас.

— Може да не иска.

Питър се замисли за момент.

— Да го оставим на мира — каза най-накрая. — Нищо не можем да направим.

Стана късен следобед. Кейлъб и Майкъл бяха отишли към задната част на локомотива, за да източат с маркуч малко вода от резервоара, който откриха в едно от предните отделения на локомотива. Питър се обърна и видя как Кейлъб оглежда прикрепено с панти табло, около един квадратен метър, от долната част на влака.

— Какво е това? — попита Майкъл.

— Това е отвор за достъп. Свързано е с тясно пространство под пода.

— Там има ли нещо, което да ни е от полза?

Майкъл сви рамене, зает с маркуча.

— Не знам. Погледни.

Кейлъб коленичи и завъртя ръчката.

— Заключен е.

Питър наблюдаваше от около пет метра, когато цял настръхна от предчувствие. У него нещо се присви. Нащрек.

— Маратонка…

Панелът се отвори и блъсна Кейлъб назад. Отвътре се показа фигура.

Джуд.

Всички посегнаха към оръжията си. Джуд пристъпи тежко с вдигнат пистолет. Половината му лице липсваше, на негово място имаше каша от открита плът и лъскащи кости, едното му око липсваше, на негово място зееше тъмна дупка. За един безкраен момент той изглеждаше нереален, полумъртъв, полужив.

— Шибани хора! — програчи Джуд.

Стреля точно когато Кейлъб застана пред него, докато посягаше за пистолета си.

Куршумът улучи момчето в гърдите, то се завъртя от удара. В същия миг Питър и Холис натиснаха спусъците на оръжията си и стреляха по тялото на Джуд от различно разстояние.

Изпразниха оръжията си, преди тялото му да рухне.

Кейлъб лежеше по очи на земята, едната му ръка притискаше мястото, където куршумът го беше улучил. Гърдите му се издигаха и спускаха в повърхностни потръпвания. Алиша се хвърли на земята до него.

— Кейлъб!

Кръвта течеше през пръстите на момчето. Очите му гледаха към чистото небе и бяха влажни.

— Да му се не види! — каза то и примигна.

— Сара, направи нещо!

Смъртта започна да изписва покой по лицето на момчето.

— О — изохка то. — О.

После сякаш нещо притисна гърдите му и то остана неподвижно.

Сара плачеше, всички плачеха. Сара коленичи на земята до Алиша и я докосна по лакътя.

— Мъртъв е, Лиш!

Алиша свирепо я отблъсна.

— Не говори така! — притисна отпуснатото тяло на момчето до гърдите си. — Кейлъб, слушай ме! Отвори очите си! Веднага отвори очите си!

Питър се приведе до нея.

— Обещах му — ридаеше Алиша и здраво прегръщаше Кейлъб. — Обещах му!

— Знам — едва успя да каже. — Всички знаем. Всичко е наред. Сега го пусни.

Питър внимателно освободи трупа от ръцете ѝ. Очите на Кейлъб бяха затворени, неподвижното му тяло лежеше на земята. Все още носеше жълтите маратонки — една от връзките се беше отвързала, — но момчето, което беше, вече го нямаше. Кейлъб си беше отишъл. Всички мълчаха сякаш цяла вечност. Единствените шумове идваха от птиците, вятъра във върховете на тревата и сподавените хлипове в дишането на Алиша.

Изведнъж полудяла от ярост, Алиша скочи на крака, сграбчи пистолета на Джуд от земята и тръгна към Олсън, който седеше на мястото си в прахта. Погледът ѝ беше див. Оръжието беше огромно, револвер с дълга цев. Когато Олсън погледна нагоре, присвил очи към извисяващата се над него тъмна фигура, тя пристъпи и го халоса през лицето с дръжката на оръжието, почти го просна на земята, издърпа чукчето с палец, насочи дулото към главата му.

— Проклет да си!

— Лиш… — приближи се към нея Питър с вдигнати ръце. — Той не е убил Кейлъб. Свали оръжието.

— Видяхме Джуд да умира! Всички го видяхме!

От носа на Олсън потече тънка струя кръв. Не направи никакъв опит да се защити.

— Той беше близък.

— Близък? Това какво значи? Писна ми от двусмислените ви приказки. Говори нормално, мътните те взели!

Олсън преглътна, облиза кръвта от устните си.

— Означава… че човек не може да е с тях, без да е един от тях.

Пръстите на Алиша побеляха от притискането на дръжката на пистолета. Питър знаеше, че тя ще стреля. Сякаш нищо не можеше да я спре, неизбежно беше.

— Давай, щом искаш, стреляй — лицето на Олсън беше безразлично. За него животът му не струваше нищо. — Няма значение. Бабкок ще дойде. Ще видите.

Дулото се задвижи, насочвано от гнева на Алиша.

— Кейлъб имаше значение! Струваше колкото целият ви шибан Рай! Никого си нямаше! Аз отговарях за него! Аз отговарях за него!

Алиша изплака с дълбок, животински вой, изпълнен с болка и натисна спусъка, но изстрел не се чу. Ударникът изщрака над празния патронник.

— Мамка му! — натискаше и натискаше, оръжието беше празно. — Мамка му! Мамка му! Мамка му!

Извърна се към Питър, безполезният пистолет падна от ръката ѝ, тя се наклони към гърдите му и заплака.

На сутринта Олсън беше изчезнал. Релсите продължаваха в подлез под магистралата. На Питър не му трябваше да оглежда, за да разбере накъде се е запътил.

— Да идем ли да го търсим? — попита Сара.

Стояха до празния влак и събираха последните си муниции.

Питър поклати глава.

— Няма смисъл.

Събраха се около мястото под сянката на топола, на което бяха погребали Кейлъб. Отбелязали го бяха с парче метал, което Майкъл беше подпрял на дънера и издълбал с връх на отвертка, а после прикрепил с метални винтчета.

КЕЙЛЪБ ДЖОУНС

МАРАТОНКАТА

ЕДИН ОТ НАС

Всички бяха там с изключение на Ейми, която стоеше настрана сред високата трева. До Питър бяха Маус и Тео. Маусами се подпираше на патерица, която Майкъл беше направил от тръба. Сара беше прегледала раната ѝ и заяви, че може да върви, стига да не я карат да бърза. Тео спа цяла нощ, събуди се призори и вече изглеждаше ако не по-добре, то поне в съзнание. Въпреки че докато стоеше до него, Питър долавяше у брат си някаква липса, усещаше промяна. Някаква сломеност. Отнели бяха част от него в килията. В съня. С Бабкок.

Най-много от всички скърбеше Алиша. Тя стоеше до гроба с Майкъл, притиснала пушката до гърдите си. Лицето ѝ беше подпухнало от плач. Дълго време, остатъка от деня и през цялата нощ, тя не промълви и дума. Сигурно всички си мислеха, че просто скърби за Кейлъб, но Питър знаеше, че не е така. Знаеше, че тя обичаше момчето и това обясняваше част от скръбта ѝ. Всички го обичаха. Отсъствието на Кейлъб им се струваше не просто странно, а погрешно, все едно бяха откъснали част от тях. Но когато се вглеждаше в очите на Алиша, Питър виждаше по-дълбока скръб. Кейлъб не загина по нейна вина, Питър ѝ го каза. Но в нейните очи тя го беше подвела. Убийството на Олсън нямаше да промени нищо. Всъщност Питър си мислеше, че чак толкова безсмислено не е. Вероятно затова не беше настоял по-упорито — не беше настоял изобщо — да ѝ вземе оръжието на Джуд.

Разбра, че по навик очаква брат му да заговори, да даде команда, с която да поемат на път. Когато брат му не го направи, Питър преметна раницата си и със свито гърло каза:

— Добре, май е време да вървим. Да използваме дневната светлина.

— Четирийсет милиона пушеци навън — унило рече Майкъл. — Имаме ли изобщо шанс пеша?

Тогава Ейми влезе в кръга, който оформяха.

— Той греши — каза тя.

Онемяха. Никой не знаеше накъде да гледа — към Ейми, един към друг — размениха си учудени и изумени погледи.

— Тя може да говори, така ли? — попита Алиша.

Питър бързо се приближи до нея. Лицето на Ейми му се виждаше различно, след като беше проговорила.

— Какво каза?

— Майкъл греши — настоя момичето. Гласът ѝ не беше глас на жена, нито на момиче, а нещо средно. Говореше монотонно, без интонация, все едно четеше думите от книга. — Не са четирийсет милиона.

На Питър му се прииска да се смее или да плаче, не знаеше кое точно. След всичко случило се точно в този миг да проговори!

— Защо преди не говореше, Ейми?

— Струва ми се, че не си спомнях как се говори — мръщеше се замислено, учудена на мислите си. — Но си спомних.

Зяпнаха я притихнали и изумени.

— Не са четирийсет милиона, така ли? — каза Майкъл. — Колко са тогава?

Огледа ги един по един.

— Дванайсет — отвърна Ейми.

IX

Последният от експедицията

От всички дъщери и синове

на бащината къща, само аз съм

на тоя свят.

Шекспир

Дванайсета нощ

Петдесет и шест

От Дневника на Сара Фишър („Книга на Сара“)

Представена на Третата световна конференция по Северноамериканския период на карантина

Център за изучаване на човешките култури и конфликти Университетът на Нови Южен Уелс, Индо-Австралийска Република

16-21 април 1003 Сл. В.

[Начало на откъса]

… и тогава открихме овощната градина — гледка, която носи радост, защото от три дни, след като Холис беше застрелял елен, не бяхме яли. Сега се натоварихме с ябълки. Дребни са и червиви, а като прекалиш с тях, те заболява стомах, но пък е добре стомахът ти отново да е пълен. Тази вечер ще нощуваме в ръждив метален заслон, пълен със стари коли, където мирише на гълъбарник. Изглежда, вече съвсем сме загубили пътя, но Питър твърди, че ако продължаваме да вървим на изток, до ден-два ще се излезем на магистрала 15. Картата, която открихме в бензиностанцията в Калиенте, е единствената, по която се ориентираме.

Ейми с всеки ден говори все повече. Изглежда да има с кого да говори е ново усещане за нея, понякога май се затруднява над думите, все чете в книга в ума си и търси верните. Но съм сигурна, че говоренето я прави щастлива. Много често използва имената ни, дори когато е ясно на кого говори, което е странно, но всички свикнахме с това и дори започнахме да правим като нея. (Вчера ме видя да минавам зад едни храсти и ме попита какво съм правила, а когато ѝ казах, че е трябвало да пишкам, тя засия, сякаш съм ѝ съобщила най-щастливата новина на света и високо обяви: И аз трябва да пишкам, Сара. Майкъл се разсмя, но Ейми изобщо не се впечатли, а когато приключихме с работата си, тя много учтиво — винаги е учтива — каза: Бях забравила как се нарича. Благодаря, че пишка с мен, Сара.)

Което не означава, че винаги я разбираме, половината от времето не е така. Майкъл каза, че приказките ѝ му напомняли тези на Леля, но били по-зле, защото с Леля човек винаги знаеше, че тя го подкача. Ейми, изглежда, изобщо не помни откъде идва, освен че там имало планини и валяло сняг, вероятно Колорадо, но всъщност не сме сигурни. Не изглежда да я е страх от виралите, дори от онези като Бабкок, които тя нарича Дванайсетте. Когато Питър я попита какво е направила в пръстена, за да го спре да не убие Тео, Ейми сви рамене и все едно е най-обикновеното нещо в света, каза, че го помолила да не го убива. Този не ми хареса, каза. Пълен е с лоши сънища. Помислих си, че е по-добре да използва моите, моля и благодаря.

На вирал, тя му се помолила!

Но най-много ме порази отговорът ѝ на въпроса на Майкъл, как е разбрала, че трябва да дръпне куплунга. Един мъж на име Гюс ми каза, отговори Ейми. Дори не бях чувала, че във влака е имало мъж на име Гюс, но Питър разказа какво е сполетяло Гюс и Били, как виралите ги убили, а Ейми с кимане продължи: Тогава беше. Питър притихна за миг, вперил поглед в нея. Какво искаш да кажеш с това, че е било тогава?, попита той, а тя отговори: Тогава ми каза, след като падна от влака. Виралите не го убиха, мисля, че си счупи врата. Но известно време беше наблизо. Той е поставил бомбата между вагоните. Видял какво ще стане с влака и помислил, че трябва да каже на някого.

Майкъл предположи, че трябва да има друго обяснение, че Гюс може би ѝ е казал, преди да падне. Но съм убедена, че Питър ѝ повярва, а сега и аз ѝ вярвам. Питър е убеден повече от всякога, че сигналът от Колорадо е ключът към всичко и аз съм съгласна. След видяното в Рая започвам да мисля, че Ейми е единствената останала надежда за всички ни.

Ден 31

Истински град, първият след Калиенте. Настанили сме се за през нощта в някакво училище, което прилича на Убежището. Има същите малки чинове, подредени в редици във всички стаи. Притеснявах се, че ще има и повече скелети в него, но изобщо не открихме такива. Стояхме на пост на смени по двама. Аз съм във втората смяна с Холис. Реших, че ще е тежко да спя няколко часа, после да будувам, накрая да се опитам да поспя още два часа преди зазоряване. Но Холис ме улесни много. Говорихме си за дома, Холис ме попита кое ми липсва най-много, първото, което ми хрумна, беше сапунът, а Холис се разсмя. Попитах: Какво му е смешното, а той отвърна: Мислех, че ще кажеш светлините. Защото, Сара, прожекторите липсват, и още как. Аз казах: А на теб какво ти липсва, той притихна, аз реших, че ще каже Арло, но не го направи. Отговори ми: Малките, Дора и останалите. Гласовете им в двора, мирисът на Голямата стая нощем. Може би това място донякъде ми напомня тях. Но тази нощ Малките ми липсват.

Все още вирали не са се появили. Всички се чудим още колко ще трае късметът ни.

Ден 32

Изглежда ще прекараме тук още една нощ, на всички ни трябва почивка.

Голямата новина е търговският център, на който се натъкнахме, пълен с всевъзможни провизии, които могат да са ни от полза, включително лъкове. (Рафтът за оръжия беше празен.) Взехме си ножове, секири, манерки, раници, два бинокъла, туристически котлон и гориво, което да използваме, за да затоплим вода. Намерихме карти, компас, спални чували и топли якета. Вече всички носим нови панталони, топли чорапи и термобельо, което сега всъщност не ни трябва, но скоро ще ни влезе в работа. Имаше един скелет в търговския, чак накрая го видяхме, лежеше под щанда с биноклите. Поразвали ни настроението, защото бяхме тършували по рафтовете и дори не бяхме видели, че е там. Знам си, че Кейлъб щеше да се пошегува, за да ни ободри. Не ми се вярва, че вече го няма.

Алиша и Холис ходиха на лов и се върнаха с друг елен, годинак. Искаше ми се да се позадържим тук, за да сготвим както трябва месото, но Холис мисли, че по пътя ни ще има и други. Излишно беше да казва, че вероятно ще има и пушеци.

Тази нощ е студено. Май това е есента.

Ден 33

Отново на път. Излязохме на магистрала 15 и вървим на север. Магистралата е разрушена, но поне знаем, че вървим в правилната посока. Много изоставени коли. Сякаш са насъбрани на групи, виждаме една купчина, после пътят е чист, а след това отново се натъкваме на редица от двайсет и дори повече. Спряхме да съберем сили до някаква река. Надяваме се да стигнем Пароуан късно следобед.

Ден 35

Продължаваме да вървим. Питър казва, че изминаваме по 25 километра на ден. Изтощени сме. Притеснявам се за Маус. Как изобщо издържа? Вече ясно ѝ личи. Тео не се отделя от нея.

Изведнъж отново стана топло, направо изпепеляващо. През нощта имаше светкавици на изток, към планините, но изобщо не заваля. Холис уби заек с лъка, така че имахме какво да ядем, печен заек, разделен на осем части, плюс малко останали ябълки. Утре ще потърсим някоя бакалия и ще видим дали няма останали консерви, които още да стават за ядене. Ейми твърди, че има много за ядене, щом си гладен. Храна на повече от 100 години.

Как така виралите ги няма?

Ден 36

Доловихме мириса на дима миналата нощ и на сутринта знаехме, че гората гори по билото на изток. Спорихме дали трябва да заобиколим, да изчакаме или да се опитаме да се промъкнем някак, но това означаваше да се отклоним от магистралата, а никой от нас не го искаше. Решихме да продължим, а ако димът стане много гъст, да вземем решение тогава.

Ден 36

Грешка. Сега пожарът е наблизо, няма как да се измъкнем. Намерихме подслон в гараж извън магистралата. Питър не е сигурен кой е градът, дори дали това е град. Използвахме брезентите, пирони и чук, който открихме, за да закрием счупените прозорци в предната част, а сега всичко, което можем да правим, е да седим, да чакаме и да се надяваме, че вятърът ще промени посоката си. Димът е толкова гъст, че едва виждам какво пиша.

[Липсващи страници]

Ден 38

Подминахме Ричфийлд, по магистрала 70. На места е напълно разрушена, но Холис имаше право за главните пътища, как следват проломите. Пожарът е преминал оттук. Навсякъде има мъртви животни, а във въздуха се носи мирис на овъглено месо. Всички мислят, че звукът, който чухме миналата нощ, е бил писъци на вирали, уловени от пожара.

Ден 39

Първите мъртви вирали. Под мост, скупчени тримата заедно. Питър мисли, че не сме ги виждали преди, защото са били привлечени от дивеча на по-голямата височина. Щом вятърът е променил посоката си, те са попаднали в капан.

Може би заради вида им, целите овъглени и с лица, притиснати към земята, дожаля ми за тях. Ако не знаех, че са вирали, бих се заклела, че са човешки същества, а знам, че като нищо на тяхно място можехме ние да лежим мъртви. Попитах Ейми дали според нея са били изплашени, а тя потвърди, според нея са се страхували.

В следващия град, до който стигнем, ще останем един ден повече, за да си отпочинем и да съберем провизии. (Ейми се оказа права за консервите. Когато се окажат здраво затворени и тежат в ръката, стават за ядене.)

[Липсващи страници]

Ден 48

Отново тръгваме на изток, пред нас са планините. Холис мисли, че дълго няма да видим дивеч. Прекосяваме сухо, открито плато, прорязано от дълбоки оврази. Осеяно е с кости — не само дребни животни, но и елени, антилопи, кози и понякога скелети на животни като крава или дори по-големи, с огромен топчест скелет. (Майкъл казва, че били бизони.) По пладне спряхме за почивка до група обли камъни и видяхме издълбани надписи в скалите, „Дарън оби4а Лекси “ и „Гимназия Грийн Ривър, ПИРАТИТЕ ПОМИТАТ!!!“ Всички разбрахме първата част, но никой не знаеше за какво се отнася останалото. Понатъжих се, не съм много сигурна защо, сигурно защото думите стоят толкова отдавна, без да има кой да ги прочете. Чудя се дали Лекси е отвръщала на любовта на Дарън?

Отклонихме се от магистралата и се подслонихме близо до град Емъри. Тук всъщност нищо не е останало, само основи и няколко заслона с ръждясало земеделско оборудване, пълно с мишки. Не открихме помпа, но Питър каза, че наблизо има река и утре ще я потърсим.

Цялото небе е в звезди. Красива нощ.

Ден 49

Реших да се омъжа за Холис Уилсън.

Ден 52

Вървим на юг от Кресънт Джанкшън, по магистрала 191. Поне си мислим, че е 191. Всъщност минахме точно покрай отклонението и вървяхме поне пет километра, наложи се да се връщаме. От пътя не се вижда много, затова пропуснахме и отклонението. Попитах Питър защо трябва да напускаме 70-а, а той ми отвърна, че сме се отдалечили твърде много на север от целта си. Рано или късно ще трябва да тръгнем на юг, затова сега може би било подходящо.

С Холис решихме да не казваме на никого. Странно как, като взех решението за него, си дадох сметка, че отдавна съм го обмисляла, без да го осъзнавам. Иска ми се да го целувам непрекъснато, но или някой все се навърта наоколо, или сме на пост. Все още изпитвам нещо като вина за онази нощ. Пък и той трябва да се изкъпе. (Аз също.)

Градове няма. Питър мисли, че чак до Моуб няма да се натъкнем на град. За през нощта сме се настанили в недълбока пещера, просто ниша със скален навес, но е по-добре от нищо. Скалите тук са в най-различни нюанси на оранжевото и розовото. Красиви са и странни.

Ден 53

Днес попаднахме на цяло стопанство.

Отначало го взехме за развалина, като всички останали, които видяхме. Но наближихме и видяхме, че е в далеч по-добро състояние — група дървени постройки с хамбари, пристройки и кошари за животните. Две от къщите бяха празни, но в едната, най-голямата, сякаш доскоро някой беше живял. Масата в кухнята беше подредена с чинии и чаши, имаше пердета на прозорците, сгънати дрехи в скриновете. Имаше мебели, съдове, тигани, книги по рафтовете. В хамбара заварихме стара кола, покрита с прах, по рафтовете се редяха туби с газ за осветление, празни буркани за консерви, инструменти. Има и място, което прилича на гробище, четири места, оградени с камъни. Майкъл каза, че трябва да разкопаем едно, за да погледнем. Но никой не взе предложението му сериозно.

Намерихме кладенеца, но помпата беше съвсем ръждясала, трябваше трима, за да я раздвижим, но пък щом успяхме, потече чиста и студена вода, най-хубавата, която имахме от много дълго време. В кухнята също има помпа, която Холис все още опитва да раздвижи, и готварска печка на дърва. В избата намерихме още рафтове с консерви боб, тикви и царевица, капачките им още здрави. Имаме и от консервите, които намерихме в Грийн Ривър, плюс пушено еленско и парче сланина. Първото ни истинско хранене от седмици. Питър казва, че недалеч има река и утре ще отидем да я потърсим. За спане сме приготвили най-голямата къща, използваме матраците, които смъкнахме от горните етажи и наредихме около огнището.

Питър мисли, че мястото е изоставено преди десет години, но не повече от двайсет. Кой ли е живял тук? Как ли са оцелели? Цари някакво призрачно усещане, по-силно, отколкото във всички предишни градове, които видяхме. Сякаш живелите тук един ден са излезли с намерението да се приберат за вечеря и никога не са се върнали.

Ден 54

Оставаме още един ден. Тео настоя, каза, че Маус не може да издържа на темпото ни, но Питър заяви, че трябва скоро да тръгваме, ако искаме да стигнем до Колорадо преди снега. Сняг. За това не бях помисляла.

Ден 56

Още сме в стопанството. Решихме да останем още няколко дни, но Питър е изнервен и иска да продължим. Двамата с Тео се посдърпаха. Мисля

[не се чете]

[Липсващи страници]

Ден 59

Утре тръгваме, но Тео и Маус остават. Според мен всички знаехме, че ще се стигне дотук. Обявиха решението си точно след вечеря. Питър възрази, но накрая се оказа, че нищо казано от него не може да промени решението на Тео. Имат подслон, наоколо е пълно с дребен дивеч, плюс консервите в избата, могат да изкарат зимата тук и да изчакат раждането на бебето. Ще се видим напролет, братко, каза Тео. Просто не забравяй на връщане да спреш, независимо от онова, което може да откриеш.

След няколко часа трябва да съм на пост, наистина трябва да спя. Мисля, че Маус и Тео постъпват правилно, дори Питър го осъзнава. Но е тъжно да ги оставим. Според мен ни напомня за Кейлъб, особено на Алиша, съвсем млъкна, след като Маус и Тео съобщиха новината и все още не е казала никому нито дума. Според мен всички се сещат за гробовете в двора и се чудят дали отново ще видят Маус и Тео.

Да беше буден Холис. Зарекох се да не плача. По дяволите, зарекох се.

Ден 60

Отново на път. За едно Тео беше прав, без Маус напредваме по-бързо. Шестимата стигнахме до Моуб много преди залез. Тук няма нищо, реката е отнесла всичко. Огромна стена от развалини блокира пътя: дървета, къщи, коли, стари гуми, всевъзможни предмети, задръстват тесния каньон, където някога е бил градът. За през нощта се прислонихме в една от малкото оцелели постройки горе на хълмовете. Пълна развалина — само стопанска постройка и закърпен покрив над главите ни. Можехме да останем и на открито и се съмнявам, че някой ще спи тази нощ. Утре ще прехвърлим билото, ще се опитаме да намерим пътя от другата страна.

[Липсващи страници]

Ден 64

Открихме още един труп на животно днес, някаква огромна котка. Висеше от клоните на дърво, като останалите. Трупът беше прекалено разложен, за да сме сигурни, но всички сме на мнение, че животното е убито от вирал.

Ден 65

Все още сме в планините Ла Сал, вървим на изток. Небето промени цвета си от бяло на синьо, цветът на есента. Носи се влажно и сладко ухание. Листата на дърветата падат, нощем е мразовито, сутрин тежка сребриста мъгла обгръща хълмовете. За пръв път виждам такава красота.

Ден 66

Снощи Ейми пак имаше кошмар. Отново нощувахме на открито, под брезентите. Тъкмо ми беше свършила смяната на пост с Холис, събувах си ботушите, когато я чух да мърмори в съня си. Помислих си, че може би трябва да я събудя, а изведнъж тя рязко се изправи и седна. Омотала се беше в спалния си чувал, само лицето ѝ стоеше открито. Дълго ме гледа невиждащо, сякаш не знаеше коя съм. Той умира, каза тя. Продължава да умира, не може да спре. Кой умира, попитах, Ейми, кой? Мъжът, отвърна ми тя. Мъжът умира. Какъв мъж? Разпитвах я аз. Но тя отново си легна и пак заспа.

Понякога се чудя дали не вървим към нещо ужасно, по-ужасно, отколкото можем да си представи който и да било от нас.

Ден 67

Днес минахме покрай ръждясала табела до пътя, която гласеше „Перъдокс, население 2387“ Мисля, че стигнахме, каза Питър и показа на всички ни картата.

В Колорадо сме.

Петдесет и седем

Най-накрая планините се спуснаха в огромна долина, ширнала се под есенното слънце и лазурния свод на небето. Тревата беше висока и само тук-таме по клоните на дърветата имаше останали листа, последните бяха съвсем загубили цвят. Издигаха се като ръце на лекия повей и се трошаха като стара хартия. Земята беше суха, но в деретата течеше вода, толкова студена, че зъбите им изтръпваха. Напълниха манерките си. Ухаеше на зима.

Сега бяха шестима. Движеха се през пуста земя като посетители на забравен свят, свят без памет, застинал във времето. Тук и там виждаха по някой навес от постройките на някое стопанство, оголената, подобна на череп решетка на ръждясал камион, чуваха се единствено вятърът и жуженето на щурците, стрелкащи се из тревите, докато вървяха. Теренът беше равен, но скоро щеше да се промени. Далечен бял силует се издигаше на хоризонта и предупреждаваше, че наближават планините.

Пренощуваха в хамбар до една река. По стените висяха стари конски хамути, седла, съдове за мляко, вериги. Стар трактор стоеше на спадналите си гуми. Къщата я нямаше, срината до основи, вероятно стените ѝ се бяха срутили една върху друга като страни на кутия, не толкова разрушени, колкото приплеснати. Разделиха си намерените консерви и се настаниха да се нахранят на пода. През процепите в покрива виждаха звездите, после нощта се спусна, луната беше обкръжена от бързо носещи се облаци. Първи на пост застанаха Питър и Майкъл. Когато Холис и Сара застъпиха, звездите бяха изчезнали, а луната едва се виждаше изпод закриващите небето облаци. Питър спа, без да сънува, на сутринта се събуди и видя, че през нощта е навалял сняг.

До средата на деня отново се затопли, снегът се стопи. Следващият град на картата се наричаше Плейсървил. Минаха осем дни, откакто бяха видели трупа на котката сред клоните на дърветата. Усещането, че някой ги дебне, се беше разсеяло след дългите дни на преходи и тихите звездни нощи. Стопанството беше далечен спомен, Раят и преживяното там също, като че се беше случило преди векове.

Сега вървяха покрай река. Питър мислеше, че това е река Долорес или Сан Мигел. Път отдавна нямаше, погълнат от тревите, заличен от земята и времето. Вървяха безмълвно, в две редици по трима. Какво търсеха, какво щяха да открият? Пътуването вече имаше свой собствен смисъл: да вървят и да не спират. Мисълта да спрат, преди да стигнат до края, се струваше немислима на Питър. Ейми вървеше след него, приведена от тежестта на раницата си, спалния чувал и зимното яке, привързани най-отдолу за стойката. И тя като всички тях носеше дрехите, които взеха от търговския център: пристегнати с колан панталони и широка блуза с бели и червени карета, ръкавите висяха и се развяваха около китките ѝ. На краката си носеше кожени спортни обувки, шапка нямаше. Отдавна беше захвърлила очилата. Гледаше напред, присвивайки очи на ярката светлина. След като напуснаха стопанството, в нея настъпи промяна — тънка, но доловима. С всеки изминал ден, усещането се засилваше. Питър си мислеше за съобщението, което Майкъл му показа в онази далечна нощ във Фара. Крачеше в ритъма на тези думи, всяка крачка го приближаваше към свят, който не познаваше, в скритото сърце на миналото, към мястото, откъдето беше дошла Ейми.

Откриете ли я, доведете я. Откриете ли я, доведете я.

В изминалите от раздялата в стопанството дни разбра, че Тео не му липсваше така, както предполагаше. Както със спомените за Рая и всичко, което се случи преди това — дори споменът за Колонията, — мислите за брат му сякаш изчезнаха, погълнати от обраслия с трева път. Вечерта, когато Тео и Маус ги събраха и обявиха решението си, Питър отначало се ядоса. Не го показа или се надяваше да не му е проличало. Още тогава знаеше, че ядът му е неоснователен, очевидно беше, че Маус не може да продължи. Част от него просто не искаше брат му отново да ги напуска толкова скоро. Но в крайна сметка фактите бяха на страната на Тео, Питър трябваше да отстъпи.

Но дните минаваха и той проумя една по-дълбока истина в решението на брат си. Неговият път и пътят на Тео бяха предначертани отново да се разделят, защото вървяха към различна цел. Тео не даде вид, че се съмнява в разказа им за Ейми, или поне не направи нищо, което да наведе Питър на тази мисъл. Приел беше разказа на Питър с цялата му фантастичност, без капка скептицизъм повече или по-малко от необходимото. Но в отстъпчивостта на брат си Питър долови и незаинтересованост. За него Ейми беше без значение или пък не беше много важна. Изглеждаше и малко уплашен от нея. Ясно беше, че е стигнал до стопанството само защото отрядът е следвал пътя си. При първа възможност и с бременността на Маусами той бързо се отдели от тях. Себично беше, но Питър очакваше повече, искаше му се Тео да е изказал съжаление, колкото и малко да е, за раздялата им. Но това не се беше случило. Сутринта на заминаването им, докато шестимата се отдалечаваха от къщата на стопанството, Питър се обърна с очакване да види как брат му и Маусами ги изпращат. Дребен жест, но за него беше важно да види Тео, застанал на прага, докато шестимата изчезват от погледа му. Когато беше погледнал назад, брат му го нямаше, там стоеше само Маусами.

Слънцето се издигна високо, спряха да починат. Силуетът на планината вече се виждаше ясно, начупена грамада, издигаща се фона на източното небе, с бели върхове. Затоплило се беше достатъчно, за да се изпотят, но там високо горе, накъдето се бяха запътили, зимата вече беше дошла.

— Горе има повече сняг — каза Холис.

Седеше до Питър на паднал дънер, чиято загнила кора тъмнееше от влагата. От поне час никой не беше проронил и дума. Останалите се пръснаха наблизо, всички, освен Алиша, която продължи напред да проучи терена. Холис отвори консерва с ножа си и започна да яде някакво смляно месо. Едра капка падна на оплетената му брада, той я избърса и изяде, нахрани се и пи дълго и гъргорещо вода, подаде консервата на Питър.

Питър я взе и започна да се храни. Срещу него седеше Сара, облегнала гръб на едно дърво, и пишеше в дневника си. Спря и съсредоточено зачете написаното, моливът ѝ вече беше съвсем окъсял, едва се улавяше в ръка. Докато Питър я наблюдаваше, тя извади ножа от колана си и подостри върха му, после отново търпеливо започна да пише.

— За какво пишеш?

Сара сви рамене и преметна кичур от косата си зад ухото.

— За снега. Какво ядем, къде спим — вдигна лице към дърветата, примижала на слънчевата светлина, която се процеждаше сред мокрите клони. — Колко красиво е тук.

Усети, че се усмихва. От кога не се беше усмихвал?

— Красиво е, нали?

У Сара се беше появило ново чувство, откакто бяха напуснали стопанството, мина през ума на Питър, търпеливо спокойствие. Сякаш е взела някакво решение и с това се е отдръпнала в себе си, отвъд всяко притеснение и страх. У него трепна съжаление. Докато я наблюдаваше, осъзна колко глупав е бил. Косата ѝ беше дълга и сплъстена, по лицето и голите ѝ ръце имаше мръсотия. Ноктите ѝ бяха черни и изцапани с пръст, а въпреки това за пръв път изглеждаше така лъчезарна. Сякаш всичко видяно от нея се е превърнало в част от същността ѝ и я е изпълнило със сияйна невъзмутимост. Да обичаш някого беше нещо изключително. Такъв дар му беше предложила, винаги му беше предлагала. А той не пожела да го приеме.

Погледът на Сара срещна неговия. Наклони глава учудена.

— Какво има?

Объркан отговори с поклащане.

— Нищо.

— Зяпаш.

Сара погледна към Холис. По устата ѝ пробяга едва видима усмивка. Беше само миг, но Питър остро долови връзката между двамата. Естествено. Как можеше да е толкова сляп?

— Нищо особено — успя да промълви… — Просто… изглеждаш толкова щастлива, седнала там. Изненадах се, това е.

От храсталака излезе Алиша. Подпря пушката си на едно дърво, измъкна консерва от купчината раници и я отвори. После се намръщи на съдържанието ѝ.

— Праскови — простена тя. — Защо винаги ми се падат праскови?

Намести се на дънера и започна да мята меките жълти плодове в устата си.

— И какво има надолу? — попита Питър.

По брадичката ѝ потече сок. Посочи с ножа си в посоката, откъдето дойде.

— На половин километър на изток реката се стеснява и тръгва на юг. От двете страни има хълмове, трудно е за прикриване, има много високи точки. — Прасковите изчезнаха, тя допи сока от консервата и я метна настрани, после избърса ръце в панталоните си. — Посред ясен ден като днешния сигурно ще сме в безопасност. Но не бива да се задържаме.

Майкъл седеше на няколко метра встрани на мократа земя, подпрял се на пън. От дните на ходене се беше източил и заякнал, по брадичката му беше набола светла брада. На краката му лежеше оръжие, пръстът му беше близо до спусъка.

— Няма следа от колко, седем дни? — заговори с притворени очи, обърнал лице към слънцето. Носеше само тениска, якето беше увито около кръста му.

— Осем — поправи го Алиша. — Това не означава, че трябва да се отпускаме.

— Само казвам — отвори очи, погледна Алиша и сви рамене. — Котката може да е била убита от какво ли не. Може дори да е умряла от старост.

Алиша се изсмя.

— Добре ми звучи — каза тя.

Ейми седеше сама в края на една поляна. Винаги се отдалечаваше така. Известно време този ѝ навик беше притеснявал Питър, но тя никога не се отдалечаваше много и вече всички бяха привикнали с него.

Стана и се приближи до нея.

— Ейми, хапни нещо. Скоро тръгваме.

Момичето не отвърна. Погледът ѝ беше зареян към планините, които се извисяваха на слънчевата светлина отвъд обраслата в треви равнина на отсрещния бряг на реката.

— Спомням си снега — каза тя. — Какво е да лежиш на него. Колко е студен — погледна към него, присвила очи. — Близо сме, нали?

Питър кимна.

— Няколко дни път май.

— Телърайд — каза Ейми.

— Да, Телърайд.

Тя отново се обърна към планините. Питър видя как потръпна, въпреки че беше топло.

— Дали пак ще вали сняг? — попита тя.

— Според Холис ще вали отново.

Ейми кимна доволна. Лицето ѝ грееше в топла светлина, споменът беше щастлив.

— Иска ми се отново да легна на снега и да правя снежни ангели.

Често говореше с подобни мъгляви загадки. Но този път беше различно. Сякаш миналото се изправяше пред погледа ѝ, тя влизаше в него както елен в храсталак. Дори едно движение щеше да я изплаши.

— Какви снежни ангели?

— Движиш ръце и крака в снега — обясни тя. — Като онези в рая. Като призрака Джейкъб Марли.

Питър знаеше, че сега и другите слушат. Вятърът развя пред очите ѝ самотен кичур черна коса. Докато я наблюдаваше, го обхвана споменът за онази нощ в Лечебницата, когато Ейми промиваше раната му. Искаше му се да я попита: Как разбра, Ейми? Как разбра, че моята майка тъгува за мен и че аз тъгувам за нея? Защото аз никога не ѝ го казах, Ейми. Умираше, а аз не ѝ казах колко много ще ми липсва, когато вече няма да я има.

— Кой е Джейкъб Марли? — попита той.

Намръщи чело внезапно натъжена.

— Един, който носи веригите, изковал през живота си — отвърна тя и поклати глава. — Тъжна история беше неговата.

Следобеда продължиха да вървят покрай реката. Вече бяха в подножието, равнината оставаше зад тях. Започнаха да се изкачват сред все по-гъсти дървета — голи, разклонени трепетлики и огромни, извисяващи се над главите им стари борове с грамадни колкото къща дънери. Под балдахина от покрива на клоните им земята беше открита и засенена, обсипана с иглички. Въздухът беше студен и пропит с влага от реката. Вървяха както винаги в пълно мълчание и оглеждаха дърветата. Целите нащрек.

Нищо не беше останало от Плейсървил, лесно беше да се предположи какво се е случило. Реката си пробиваше път през тясната долина. През пролетта, когато се топеше снегът, реката сигурно ставаше буйна и опасна. Както и Моуб, градът беше заличен.

Пренощуваха близо до реката, опънали брезента между дърветата, за да направят покрив и разтворили спалните си чували на меката земя. Питър се падаше трета смяна на пост с Майкъл. Заеха позиции. Нощта беше студена и спокойна, чуваше се само реката. Докато стоеше на пост и се опитваше да не мърда, въпреки студа, Питър мислеше за Сара и чувството, което беше забелязал между нея и Холис. Осъзна, че от сърце се радва за двама им. Все пак той беше пропуснал своя шанс, а Холис очевидно я обичаше, а и тя заслужаваше да бъде обичана. Холис сам му го беше казал онази нощ в Милагро, когато виралът отвлече Сара: Питър, ти ще разбереш защо трябва да вървя. Личеше не толкова в думите, колкото в погледа му, в който нямаше и капка страх. Тогава се беше освободил от страха, заради Сара.

Небето тъкмо просветляваше, когато Алиша излезе от подслона и тръгна към него.

— Е — каза тя и се прозя широко, — още си тук.

Кимна.

— Още съм тук.

Всяка нощ, изминала без знак от виралите, го караше да се чуди колко още ще издържи късметът им. Гледаше да не мисли много-много, струваше му се като игра със съдбата да го поставя под въпрос.

Алиша каза:

— Обърни се, трябва да свърша една работа.

Извърна се, чу как Алиша разкопчава панталоните си и прикляква. Десет метра по-нагоре Майкъл лежеше на земята, подпрян на камък. Беше задрямал.

— Какво ще кажеш за цялата работа? — попита Алиша. — Разни там призраци и ангели.

— Мисля, каквото и ти.

— Питър — Алиша го захока, — и на една дума не вярвам. — Измина минута и я чу: — Добре, вече можеш да се обърнеш.

Обърна се с лице към нея. Алиша закопчаваше колана си.

— В края на краищата сме тук заради теб — каза тя.

— Не бяхме ли тук заради Ейми?

Алиша насочи поглед през дърветата от другата страна на реката. Мълча известно време.

— Приятели сме, откакто се помня. Нищо не може да промени приятелството ни. Затова нека онова, което ще ти кажа, си остане между нас. Ясно?

Питър кимна.

— В нощта, преди да тръгнем, двамата бяхме в камиона пред затвора. Попита ме какво виждам, когато погледна Ейми. Май не ти отговорих, вероятно защото по онова време не знаех. Сега ще ти отговоря. Виждам теб.

Гледаше го отблизо, изражението ѝ беше такова, сякаш я болеше. Питър се обърка.

— Не… разбирам.

— Напротив. Може и да не си съвсем наясно, но разбираш. Никога не говориш за баща си или за Дългите походи. Никога не съм настоявала. Но това не означава, че не знам какво са означавали за теб. Ти чакаше в живота ти да се появи знак като Ейми. Ако искаш, можеш да го наречеш съдба или предопределение. Леля сигурно щеше да го нарече ръката на Бог. Повярвай ми, и тия приказки съм ги слушала. За мен няма значение как ще го наречеш. Каквото — такова е. Затова ако ми питаш защо сме тук, естествено, ще отговоря, че сме тук заради Ейми. Но тя е едва половината причина. Странното е, че всички освен теб го знаят.

Питър не знаеше какво да каже. Откакто Ейми се появи в живота му, той сякаш беше уловен в силно течение, което го носеше към нещо, което трябваше да открие. С всяка стъпка го научаваше. Но истина беше и че всеки от тях изпълняваше своя роля, а огромен дял се падаше и на късмета.

— Не знам, Лиш. Онзи ден в търговския център на моето място можеше да е всеки. Можеше да си ти. Или Тео.

Тя махна с ръка.

— Твърде много се уповаваш на брат си, открай време е така. А къде е той сега? Не ме разбирай погрешно, според мен той постъпи правилно. Маус не беше в състояние да върви, още в самото начало го казах. Но това не е единствената причина, поради която той остана в стопанството — сви рамене. — Говоря така, защото може би имаш нужда да го чуеш. Това е твоят Дълъг поход, Питър. Каквото и да има горе в планината, на теб се полага да го откриеш. Надявам се да имаш възможност да го направиш, независимо какво ни чака.

Отново потънаха в мълчание. Думите ѝ го разтревожиха. Приличаха на думи на раздяла. Като че тя се сбогуваше.

— Според теб дали с тях всичко е наред? — попита той. — Тео и Маус.

— Не знам. Надявам се.

— Знаеш ли — каза той и се закашля. — Мисля, че Холис и Сара…

— Са заедно? — засмя се тихо. — А пък аз си мислех, че не си забелязал. Трябва да им кажеш, че знаеш. Лично. Ще олекне на всички.

Остана напълно изумен.

— Всички ли знаят?

— Питър — погледна го намръщена. — Точно затова ти говоря. Похвално е и правилно да се спасява човечеството. Може да се каже, че подкрепям идеята. Но не е лошо да обръщаш малко повече внимание на онова, което е по носа ти.

— Мислех, че обръщам.

— Само си мислил. Ние сме хора и толкова. Не знам какво има горе в планината, но много искам да науча. Живеем, умираме. Някъде по пътя с малко късмет може и да попаднем на някого, който да олекоти товара ни. Трябва да им кажеш, че няма проблем от твоя страна. Очакват да го чуят от теб.

Не проумяваше как толкова късно беше забелязал какво се случва със Сара и Холис. Може би, помисли си той, не е искал да го види. В този момент, докато гледаше Алиша и как косата ѝ сияе на утринната светлина, той се улови, че мисли за нощта, която прекараха двамата на покрива на електростанцията, когато си говореха за събирането, да имат Малки, в онази странна и удивителна нощ, когато Алиша му беше поднесла дара на звездите. В онзи миг дори самата идея да води нормален живот, дори такъв, който прилича на нормален, му се струваше далечна и недостижима като самите звезди. А ето ги сега на повече от хиляда километра от дома — дом, който вероятно никога повече нямаше да видят — същите хора, каквото са били, но и различни, защото беше настъпила промяна. Любовта беше сред тях.

Това му казваше сега Алиша, това се опитваше да му каже онази нощ на покрива на електростанцията, в последния безгрижен час, преди да започне всичко. От нея се бяха водили, от любовта. Не само Сара и Холис, а всички.

— Лиш… — подхвана той.

Но тя поклати глава и го прекъсна. По лицето ѝ се появи тревога. Зад нея Сара и Холис излязоха изпод навеса.

— Казах ти вече, всички сме тук заради теб — повтори Алиша. — Аз повече от всеки друг. Сега ти ли ще събудиш Веригата, или аз?

Събраха лагера и тръгнаха надолу по реката. Слънцето се издигаше високо над долината и обгръщаше клоните на дърветата с влажна светлина.

Беше почти пладне, когато Алиша, която вървеше напред, изведнъж спря. Вдигна ръка, за да накара всички да млъкнат.

— Лиш — обади се отзад Майкъл, — защо спираме?

— Тихо.

Душеше въздуха. Питър също го подуши: странен и натрапчив мирис, който защипа ноздрите му.

Зад тях Сара прошепна:

— Какво е това?

Холис посочи с пушката си над главите им.

— Погледнете…

Провесени за крайниците над главите им висяха десетки продълговати нанизи от дребни, бели предмети, насъбрани като в гроздове.

— Какво е това, по дяволите?

Алиша вече с тревожен поглед оглеждаше покритата като с килим земя под краката им. Спусна се на едно коляно и отмахна дебелата покривка от окапали листа.

— Мамка му.

Питър чу тупване. Не успя и да проговори, когато ги обгърна мрежа, издигнаха се, увиснаха във въздуха. Всичките викаха и се дърпаха, уловени в мрежата, която се издигаше и спадаше. Стигнаха до най-високата ѝ точка, всички се залюляха провесени за миг безтегловност, а после тежко се спуснаха, телата им се блъскаха едно в друго, докато въжетата ги увиваха здраво в една обща, гърчеща се, уловена маса.

Питър висеше надолу с главата. Някой, Холис, беше отгоре му. Холис, а също Сара и една обувка, съвсем близо до лицето му, разбра че е на Ейми. Невъзможно беше да се каже къде приключваше едното тяло и започваше другото. Въртяха се в кръг. Гръдният му кош беше така здраво притиснат, че едва дишаше. Бузата му опираше във въжетата, направени от някакъв груба, влакнеста сплитка. Под него земята се въртеше във вихрушка от неразличими цветове.

— Лиш!

— Не мога да мръдна!

— Някой може ли?

— Май ми прилошава! — каза Майкъл.

— Само да си посмял, Майкъл! — в гласа на Сара прозвуча паника.

За Питър нямаше никаква възможност да стигне до ножа си, а дори и да стигнеше и да успееше да пресече въжетата, това щеше да означава всички да се изсипят надолу с главата. Въртенето се забави, после спря, после отново започна с по-голяма скорост, защото се завъртяха в противоположната посока.

Въртяха се и се въртяха. Чак на шестото завъртане, с ъгълчето на окото си, Питър забеляза несигурно раздвижване сред шубрака. Храсталаците се раздвижиха и оживяха. Но тогава вече му се виеше свят и не можеше да говори. Обзе го страх, но май не можеше да открие какъв точно страх.

— Майко мила — чу се изпод тях глас, — това са скитници.

И тогава Питър видя под себе си войниците.

Петдесет и осем

През първите дни Маусами спеше непробудно по шестнайсет, осемнайсет, двайсет часа. Тео прогони мишките от спалнята на етажа с метла и голямо викане. В шкафа бяха намерили сгънати с непонятна грижливост, ухаещи на застояло и прах куп чаршафи и одеяла, дори две възглавници за Маусами: една, която поставяше под главата си, и друга, която прегъваше под коленете си, за да изправи гърба си. По краката ѝ започнаха да се появяват схващания, които бяха много болезнени — бебето притискаше гръбначния ѝ стълб. Тя го прие като знак, че бебето прави каквото се полага, прави си местенце в тясното пространство на тялото ѝ. Тео влизаше и излизаше, суетеше се около нея като медицинска сестра, носеше ѝ храна и вода. Следобедите спеше на стария, хлътнал диван долу, а когато падаше нощта, той довличаше стол отвън на верандата, където седеше по цяла нощ с пушка в скута си, вперил поглед в мрака.

Една сутрин тя се събуди свежа, изпълнена с нова сила. Изтощението го нямаше, продължилата с дни почивка свърши работата си. Въздухът беше студен и сух, духаше лек ветрец, от който завесите се вееха. Не помнеше да е отваряла прозорците, но може би Тео го беше направил по някое време през нощта.

Бебето притискаше пикочния ѝ мехур. Тео ѝ беше оставил кофа, но тя вече не искаше да я използва, вече нямаше нужда от нея. Щеше да извърви дългото разстояние до тоалетната, за да покаже на Тео, че най-накрая се е събудила.

Дори сега долавяше движенията му някъде из къщата долу. Стана, облече пуловер над дългата си риза — изведнъж се оказа много наедряла за единствените си панталони — и слезе по стъпалата. През нощта явно центърът на тежестта ѝ се беше преместил. Видимо издутият ѝ корем я караше да се чувства тромава и непохватна. Вероятно щеше да свикне. Нямаше още и шест месеца, а ето че беше огромна.

Влезе в стая, която смътно си спомняше. Трябваше ѝ известно време да осъзнае колко много неща са се променили. Диванът и столовете, които преди бяха наредени до стените, сега стояха в средата на стаята под прав ъгъл с огнището, един към друг. Между тях имаше малка дървена маса, на която лежеше раздърпана вълнена покривка. Подът под нозете ѝ беше чист и пометен. Тео беше застлал дивана с още одеяла, подпъхнал краищата им, за да прикрие местата, където бяха изцапани или протрити.

Над камината имаше изправени снимки, които привлякоха вниманието ѝ. Пожълтели фотографии на едни и същи хора, на различна възраст и в различен състав, всичките снимани пред същата къща, в която се намираше тя. Мъж, неговата съпруга и трите им деца, момче и две момичета. Снимките явно бяха правени в интервал от година, на всяка следваща децата бяха по-големи. Най-малкото, което на първата фотография беше бебе, което майката гушкаше — уморена на вид жена с тъмни очила, вдигнати над челото, — на последната снимка беше момче на шест или седем години. Момчето стоеше пред по-големите си сестри, засмяно с цялото си същество, с усмивка, която разкриваше един паднал зъб. На тениската му имаше непонятен надпис: ЮТА ДЖАЗ.

— Има нещо в тях, нали?

Маусами се обърна и видя Тео да я наблюдава от вратата на кухнята.

— Къде ги откри?

Приближи се към камината и взе последната снимка, с усмихнатото момченце.

— Бяха в мазето под стълбите. Виждаш ли тук? — почука по стъклото, за да ѝ покаже: на заден план в края на снимката имаше автомобил, натъпкан до горе с багаж чак до покрива. — Това е колата, която открихме в хамбара.

Маусами разглежда снимката още минута. Колко щастливи изглеждаха. Не само усмихнатото момче, но и родителите и сестрите му, всички.

— Мислиш, че са живели тук ли?

Тео кимна, върна снимката на полицата над камината при останалите.

— Предполагам, че е така, дошли са преди избухването на епидемията и са се оказали в безизходица заради нея. Или пък просто са решили да останат. А и не забравяй за четирите гроба отзад.

Маусами щеше да възрази, че гробовете са били четири, а не пет, но тогава осъзна грешката си. Четвъртият гроб трябва да е бил изкопан от последния оцелял, който не би могъл сам да се погребе.

— Гладна ли си? — попита Тео.

Прокара ръка през мръсната си коса.

— Всъщност най-много ми се иска да се изкъпя.

— Сетих се, че може да поискаш да се изкъпеш — усмихна се многозначително. — Ела.

Поведе я към двора.

Огромен железен котел висеше на верига над купчина горяща жарава, до нея имаше метална вана, достатъчно дълга и дълбока, за да седне в нея човек. С пластмасова кофа Тео напълни коритото с вода от помпата, после хвана дръжката с дебел парцал, вдигна котела и изля горещата вода в коритото.

— Хайде, влизай — каза Тео.

Изведнъж се смути.

— Добре — засмя се леко той, — няма да гледам.

Глупаво изглеждаше след всичко да се стеснява от тялото си. И въпреки това се стесняваше. След като Тео се обърна, тя бързо се съблече и за миг остана гола под есенното слънце. Въздухът беше студен и кожата ѝ над изпъкналия, заоблен корем настръхна. Тя се отпусна във водата, която се издигна и покри стомаха ѝ, наедрелите ѝ гърди, по които се преплитаха множество сини вени.

— Вече мога ли да се обърна?

— Чувствам се огромна, Тео. Не вярвам, че искаш да ме видиш такава.

— И по-голяма ще станеш, преди отново да се смалиш. Може пък и да привикна към гледката.

От какво се страхуваше тя? Двамата чакаха бебе, а тя не искаше той да я вижда гола, така ли? Не бяха се докосвали с дни, осъзна, че е чакала той да го стори, да прекрачи бариерата, която ги разделя, сега, когато са сами.

— Добре, може да се обърнеш.

За миг веждите му се извиха, когато я видя. Но само за момент. Видя, че държи някакъв почернял тиган, пълен с тежка, проблясваща субстанция. Тео я остави на земята до ваната, приклекна и отряза късче от нея с ножа си.

— Господи, Тео. Сапун ли си направил?

— Понякога правехме с мама. Но не знам дали съм използвал достатъчно пепел. А мазнината е от дивеча, който застрелях при лова вчера сутринта. Мършав кучи син се оказа, но ми стигна за няколко калъпа.

— Застрелял си дивеч ли?

Кимна.

— Едва го довлякох дотук — каза той. — Поне пет километра. А в реката има колкото искаш риба. Струва ми се, че можем да се запасим с достатъчно, за да презимуваме — изправи се и изтупа ръце в панталоните си. — Хайде, изкъпи се, а аз ще направя закуска.

Когато приключи, водата беше помътняла от мръсотия и покрита с тънък слой мазнина от сапуна. Изправи се и използва остатъка от топлата вода, за да се изплакне. Остана гола на двора, за да я изсуши есенното слънце, усещаше как влагата се отдръпва от кожата ѝ на сухия въздух. Не помнеше откога не се беше чувствала толкова чиста.

Облече се — усети дрехите си мръсни по кожата си, трябваше да намери начин да ги изпере — и отново влезе в къщата. Чакаха я още изненади. Тео беше подредил масата — истински порцеланови съдове, прибори и чаши с помътняло от времето стъкло. Готвеше някакво месо в тигана с прозрачни резени лук. В стаята беше топло, горяха цепеници от купчината, която беше струпал при вратата.

— Остатъка от сърната — обясни той. — Другото е готово за пушене.

Обърна пържолите и се извърна към нея, като подсушаваше ръцете си с кърпа.

— Малко е жилаво, но не е лошо. При реката има див лук и храсти, които ми се струва, че са къпини, но трябва да почакаме да се запролети.

— Рояци, Тео, какво друго? — Въпросът беше шеговит, удиви се на стореното от него.

— Картофи.

— Картофи ли?

— Повечето са се стопили до семе, но все пак можем да използваме част от тях. Събрах малко в кошове в мазето — с дълга вилица набоде и постави пържолите в чиниите им. — Няма да гладуваме. Огледаш ли се, виждаш, че има храна.

След закуска той изми чиниите в мивката, а тя наблюдаваше. Искаше да помогне, но той настоя да си почива.

— Искаш ли да се поразходим? — попита я Тео.

Изчезна в хамбара и се върна с кофа и две въдици, на които все още висеше влакно. Даде ѝ да носи малка лопата, пушка и шепа патрони. Когато стигнаха до реката, слънцето вече беше високо в небето. Намираха се на място, където реката забавяше течението си, разширяваше се в широк, плитък завой. Бреговете бяха гъсто обрасли с високи треви, пожълтели с цвета на есента. Тео нямаше кукички, но откри натъпкан в кухненския шкаф малък несесер за шев, в който имаше кутия с безопасни игли. Докато Маус копаеше за червеи, Тео привърза иглите към краищата на въдиците им.

— И как точно се лови риба? — попита Маус. Ръцете ѝ бяха пълни с гънеща се пръст, накъдето и да погледнеше, почвата гъмжеше от живот.

— Ами май просто ги пускаш във водата и чакаш какво ще стане после.

Така и направиха. След известно време им се стори глупаво. Куките им стояха в плиткото, където ги виждаха.

— Дръпни се назад, ще се опитам да метна моята по-далеч.

Издърпа ключалката на макарата, вдигна въдицата над рамото си и я хвърли напред. Тя описа дълга дъга над водата и изчезна с цопване. Почти веднага върхът на въдицата остро се изви.

— Мамка му! — очите му се разшириха от слисването. — Сега какво правя?

— Дръж я здраво!

Рибата изхвърча над повърхността с проблясващо пляскане. Тео започна да навива влакното.

— Май е огромна!

Докато Тео издърпваше рибата към брега, Маус нагази в плитчините — изпълнилата ботушите ѝ вода беше изненадващо студена, — наведе се, за да улови рибата. Рибата се отметна, а в следващия момент глезените ѝ бяха омотани във влакното на въдицата.

— Тео, помощ!

Смееха се и двамата. Тео грабна рибата и я обърна по гръб, което явно оказа своето въздействие, защото тя престана да се мята. Маус успя да се освободи и издърпа кофата от брега, докато Тео вадеше рибата от реката — дълга и проблясваща, като мускул, покрит с бляскав цвят, съставен от стотици дребни скъпоценни камъни, поставени в плътта му. Карфицата беше закачена в долната ѝ устна, червеят все още висеше на нея.

— Коя част от нея се яде? — попита Маус.

— Мен ако питаш зависи от това, колко си гладен.

И я целуна. Обзе я щастие. Той все още беше Тео, нейният Тео. Усети го в целувката му. Преживяното от него в килията не ѝ го беше отнело.

— Мой ред е — отблъсна го тя и вдигна въдицата си, за да я хвърли като него.

Напълниха кофата с мятащи се риби. Изобилието в реката изглеждаше невероятно, като прекалено щедър подарък. Необятното синьо небе и обсипаната със слънчеви лъчи река, забравеното място и те двамата заедно в него, някак всичко изглеждаше като чудо. На път към къщата Маус се замисли за семейството на снимките. Майката, бащата, дъщерите и сина им с победоносната усмивка и пролука от липсващия зъб. Тук бяха живели и загинали. Но тя беше сигурна, че най-вече бяха живели.

Изчистиха рибата и окачиха крехкото ѝ месо в помещението за опушване. Утре щяха да я изнесат, за да се изсуши на слънце. Едно парче запазиха за вечеря, сготвиха го в тигана с малко лук и един от картофите.

На залез Тео взе пушката от мястото в ъгъла на кухнята. Маус подреди останалите чинии в шкафа. Обърна се и го видя да вади куршумите, които бяха три, в дланта си, издуха праха от връхчето на всеки и отново ги постави в магазина на оръжието. После измъкна ножа и го избърса в панталоните си, за да го почисти.

— Е — прочисти той гърлото си, — време е май.

— Не, Тео.

Тя остави ястието, което носеше и се приближи към него, взе оръжието му и го остави на кухненската маса.

— Тук сме в безопасност, знам го — още докато изричаше думите си, усети истината в тях. В безопасност бяха, защото тя вярваше, че са в безопасност. — Не стой там.

Поклати глава.

— Не ми се струва добра идеята, Маус.

Тя доближи лице до неговото и отново го целуна, бавно и дълго, за да може и той да почувства как тя, как и двамата нищо не ги грози. В нея бебето зарита с крачета.

— Ела да си легнеш, Тео — каза Маусами. — Моля те. Ела да си легнем заедно.

Страхуваше се да спи. Призна ѝ го онази нощ, докато лежаха, сгушени заедно. Знаеше, че не може да не спи. Да не спиш е все едно да не се храниш, обясни ѝ той, или да не дишаш. Сякаш задържаш дъха в гърдите си колкото можеш, докато пред погледа ти не затанцуват звезди и всяка част от теб не започне да изрича една дума: дишай. Ето това беше преживял в килията в безкрайната върволица от дни.

Сега сънят беше изчезнал, но не и чувството. Страхът, че ще затвори очи и ще се озове отново в съня. Защото в крайна сметка, ако не било момичето, щял да се пречупи. Тя влязла в съня му и държала ръката му, но вече било много късно. Той щял да убие жената, да убие всеки. Каквото и да поискали от него, щял да го направи. А когато го осъзнаеш, каза той, повече никога не можеш да го забравиш. Имал си се за един човек, а си се оказал съвсем различен от представата си.

Тя го прегръщаше, докато той говореше, гласът му се носеше в тъмнината, а после и двамата дълго мълчаха.

— Маус? Будна ли си?

— Тук съм. — Но всъщност не беше така, тя се беше унесла.

Той се размърда, прехвърли ръката ѝ над гърдите си като одеяло, което да го топли. Остани будна заради мен, каза той. Можеш ли? Докато не заспя.

— Да — отвърна тя. — Мога.

Тео замълча. В пространството между телата им бебето помръдна и ритна.

— Тук сме в безопасност, Тео — каза тя. — Докато сме заедно, ние сме в безопасност.

— Дано е така — отвърна той.

— Знам, че е така — настоя Маусами. Но дори когато долови, че дишането му се успокоява, как най-накрая се отпуска в съня, тя остана с отворени очи, взряна в мрака. Така е, мислеше си, защото така трябва да бъде.

Петдесет и девет

Докато стигнат до гарнизона, следобедът преполовяваше. Върнаха им раниците, но не и оръжията. Не бяха затворници, но не бяха и свободни да правят, каквото решат. Майорът беше използвал израза „под закрила“. От реката тръгнаха на север през билото. В подножието на втора долина бяха стигнали до разкаляна пътека, по която личаха следи от копита и гуми от камион. Чист късмет беше, че те я бяха пропуснали. От запад се задаваха гъсти облаци. Във въздуха се носеше предчувствие за дъжд. Когато паднаха първите капки, Питър долови мирис на горящи дърва.

Майор Гриър дойде до него. Майорът беше висок, добре сложен мъж с набраздено от мръщене чело. Сигурно беше към четирийсетгодишен. Носеше широка камуфлажна униформа на зелени и кафяви петна, пристегната в кръста с широк колан, джобовете му бяха пълни с муниции. Под вълненото кепе главата му беше гладко обръсната. Като всичките си хора, взвод от петнайсет души, лицето му беше намазано с кал и въглищен прах, от което бялото на очите му ярко се открояваше. Приличаха на вълци, на горски същества, бяха като самата гора. Отряд за продължително патрулиране, обхождаха горите от седмици.

Гриър спря на пътеката и вдигна пушката на рамо. На кръста си носеше черен пистолет. Дълго пи от манерката си и махна към склона. Приближаваха вече, Питър го усещаше по забързаните стъпки на хората на Гриър. Топла храна, легло, на което да спят, и покрив над главите си.

— Точно след билото — каза Гриър.

В последвалите часове между тях се породи отношение, което на Питър му приличаше на приятелство. След пълното объркване при залавянето им, ситуацията се усложняваше от факта, че и двете групи упорстваха да разкрият преди другата кои са и какви са. Майкъл наруши безизходицата, като вдигна омазаното си в повръщано лице от земята, където мрежата ги беше стоварила, с думите:

— Мамка му. Предавам се. Ние сме от Калифорния и какво? Нека някой ме застреля най-после, за да спре земята да се върти.

Докато Гриър затваряше манерката си, Алиша ги настигна по пътеката. От самото начало тя беше необичайно притихнала. Не се противопостави на заповедта на Гриър да пътуват без оръжие. Факт, който напълно слиса Питър с противоречието в нейната природа. Може пък да беше от изумлението. Докато вървяха към лагера, тя се движеше близо до Ейми. Питър предположи, че е объркана, защото ги вкара направо в капана на войниците. Колкото до Ейми, тя явно приемаше този нов обрат на събитията, както гледаше на всичко с безразлично, будно самообладание.

— Как изглежда? — попита той Гриър.

Майорът сви рамене.

— Както си го представяте. Като огромен кенеф. Обаче вън на дъжда е кофти.

Когато стигнаха билото на хълма, гарнизонът изникна, скътан в дъното на долината под тях: куп палатки и коли, оградени от дървени стълбове, високи поне петнайсет метра и със заострени краища. Сред колите Питър видя над десетина хъмвита, две огромни цистерни и много по-малки камиони, пикапи и петтонни возила с огромни, омазани с кал гуми. В периметъра дузина мощни прожектори се издигаха на високи стълбове, в другия край на лагера на поляна пасяха коне. Войници се движеха сред палатките и по пътеката на върха на стената. В средата на лагера, извисяващ се над всичко, плющеше флаг в червено, бяло и синьо и една-единствена бяла звезда. Целият лагер не заемаше повече от половин квадратен километър и въпреки това, докато стоеше на билото, Питър се чувстваше така, сякаш гледа към целия град, сърцето на света, в което винаги беше вярвал, но никога не си беше представял.

— Имат прожектори — каза Майкъл. Хората от отряда на Гриър ги подминаха и заслизаха по склона.

— По дяволите, синко — каза един на име Мънси — ефрейтор, гологлав като останалите с широка усмивка и стърчащи счупени зъби. Повечето от хората на Гриър по войнишки мълчаха, говореха само когато се обърнеха към тях, но не и бъбривия като птица Мънси. Работата му беше съвсем подходяща за него: отговаряше за радиото, което носеше на гръб, механизъм с генератор, задвижван от ръчна манивела, висяща от дъното като опашка.

— Зад оградата? — ухили се Мънси. — Тази земя е Тексас. Да не я държахме ние, не ти и трябва.

Не бяха от редовната армия, обясни им Гриър. Поне не бяха американската армия. Вече нямало армия на Съединените щати. Тогава от коя армия били?, беше попитал Питър.

И Гриър му беше обяснил за Тексас.

Когато слязоха от хълма, долу ги чакаха насъбрали се хора. Въпреки студа и ромолящия дъжд, някои бяха голи до кръста. Виждаха се тесните им талии, здравите им мускули на раменете и гърдите. Всичките бяха гладко избръснати, главите им също. Бяха въоръжени с пушки и пистолети, а някои с арбалети.

— Хората ще зяпат — тихо каза Гриър. — Най-добре свиквайте.

— Колко… скитници обикновено водите? — попита Питър. Терминът се отнасял, обясни им Гриър, за нещо като бродници.

Гриър се намръщи. Тръгнаха към входа.

— Такива няма. Далеч на изток все още се намират. Нагоре към Оклахома Трети батальон веднъж се натъкнал на цял един прокълнат град. Но насам? Дори не търсим такива.

— Тогава за какво беше мрежата?

— Съжалявам — каза Гриър. — Мислех, че сте се сетили. За демоните. Които вие наричате пушеци. — Завъртя пръст във въздуха. — Въртенето им замотава главите. В мрежата заприличват на патки в каца.

Питър си спомни думите на Кейлъб, как виралите странели от полето на турбините. Зандър винаги твърдеше, че движението ги замотава. Разказа го на Гриър.

— Има смисъл — съгласи се майорът. — Въртенето не им харесва. Но за турбини не бях чувал.

Майкъл вървеше до тях.

— И какви са тогава тези работи? Които висят по дърветата и миришат лошо.

— Чесън — засмя се Гриър. — Най-старият номер. Шибаните дракони много го обичат.

Разговорът прекъсна, когато влязоха през вратата сред шпалир от чакащи ги хора. Отрядът на Гриър се беше смесил с тълпата. Всички мълчаха. Докато Питър вървеше, усети как очите им го оглеждат. Тогава осъзна кого гледат войниците: гледаха към жените.

— Мир-но!

Всички се изпънаха. Питър видя фигура, която стегнато се движеше към тях от една от палатките. На пръв поглед не се оказа такъв, какъвто Питър очакваше да бъде високопоставен военен: възпълен мъж с цяла глава по-нисък от Гриър, с поклащаща се крива походка. Изпод ниско обръснатото му теме чертите на лицето му изглеждаха присвити, сякаш са твърдо наблизо разположени. Но Питър приближи и усети силата на авторитета му, тайнствена енергия, като зона на статично електричество, която се носеше около него. Очите му, малки и тъмни, притежаваха открита, пронизваща наситеност, сякаш бяха поставени на погрешно лице.

С ръце на хълбоците дълго оглежда Питър, после насочи поглед покрай него и огледа всички един по един.

— Проклет да съм.

Гласът му беше изненадващо дълбок. Говореше със същия отворен акцент като Гриър и останалите.

— Свободно.

Всички се отпуснаха. Питър не знаеше какво да каже, най-добре беше да чуе какво ще каже първо мъжът.

— Бойци от Втори — заяви той, повиши глас към насъбралите се, — научих, че някои от тези скитници са жени. Няма да гледате към жените. Няма да говорите с тях, нито да ги приближавате, нито да минавате в близост до тях, ще ги избягвате всячески и ще се държите далече — вие от тях и те от вас. Нито са ви приятелки, нито съпруги. Нито са ви сестри, нито майки. Не са ви никакви, не съществуват и не са тук. Ясен ли съм?

— Сър, да, сър!

Питър погледна към Алиша, която стоеше до Ейми, но не можа да срещне погледите им. Холис го стрелна със скептично намръщване: явно беше, че не знае какво да прави.

— Вие шестимата, оставете раниците си и елате с мен. Майоре, вие също.

Последваха го в палатката, в която имаше едно помещение с пръстен под изпод хлътналия покрив на тентата. Единствените мебели бяха тумбеста печка, две сковани от шперплат маси, покрити с хартия и покрай другата стена на по-малка маса имаше радио, управлявано от войник със слушалки на ушите. На стената над него висеше огромна цветна карта, по която имаше забодени десетки карфици, образуващи неправилна стрелка. Питър приближи и видя, че върхът на стрелката беше в централен Тексас, едното ѝ рамо се протягаше северно през Оклахома и към южен Канзас, другата сочеше към Ню Мексико, но преди това се отклоняваше на север и спираше точно на границата с Колорадо — мястото, където бяха сега. Най-отгоре на картата, с жълто на тъмна лента пишеше ПОЛИТИЧЕСКА КАРТА НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ ЗА СРЕДНИЯ КУРС, а под този надпис имаше друг, Фокс и Синове, Училищни карти, Синсинати, Охайо.

Гриър дойде до него.

— Добре дошли във войната — измърмори той.

Командирът който беше влязъл след тях, се обърна към радиста, който както и мъжете отвън, открито зяпаше жените. Явно се беше нагледал на Сара, но после погледът му се премести към Алиша, после към Ейми. Не спираше да шари с очи.

— Ефрейтор, моля да ни извините.

С очевидно усилие той извърна очи и свали слушалките от главата си. По лицето му се четеше пълно слисване.

— Сър. Простете, сър.

— Сега, синко.

Ефрейторът стана и изскокна навън.

— И така — командирът гледаше Гриър. — Майоре. Има ли нещо, което не сте ми доложили?

— Три от скитниците са жени, сър.

— Да. Жени са. Благодаря, че ми напомнихте.

— Простете, генерале — сякаш трепна. — Трябваше да го съобщим.

— Така е, трябваше. Понеже вие ги намерихте, оставям ги под ваша отговорност. Можете ли да се справите?

— Разбира се, сър. Няма проблем.

— Постави часови, настани ги. Трябват им и отходни места.

— Да, генерале.

— Върви.

Гриър кимна, бързо погледна към Питър — Късмет, сякаш казваше погледа му, и излезе от палатката. Генералът, чието име, осъзна Питър, все още не знаеше, отново ги заоглежда. Сега бяха сами, отношението му беше омекнало.

— Вие сте Джаксън, така ли?

Питър кимна.

— Аз съм бригаден генерал Къртис Ворхис. Втори Експедиционен корпус от Армията на Република Тексас — бегла усмивка. — Аз съм злото куче тук, ако майор Гриър е забравил да го спомене.

— Не е споменал, сър. Всъщност, напротив. Спомена го.

— Добре — Ворхис кимна и отново ги заоглежда. — И така, да разбирам ли, и моля да простите недоверчивостта ми, че шестимата сте извървели целия път от Калифорния?

Всъщност, помисли си Питър, известна част от него изминахме с кола. А за друга ползвахме влак. Но вместо това само отговори:

— Да, сър.

— И защо, ако ми позволите да попитам, някой ще се наеме да ги върши такива?

Питър понечи да отговори, но отново истината изглеждаше твърде сложна. Навън дъждът се усили и затрополи по покрива на палатката.

— Дълга история — успя да каже.

— Не се съмнявам, че е такава, господин Джаксън. И с нетърпение очаквам да я чуя. Засега трябва да се погрижим за някакви подготвителни действия. Вие сте цивилни гости на Втори Експедиционен. За периода на престоя ви сте под мое командване. Дали ще го преживеете?

Питър кимна.

— След още шест дни този взвод ще поеме на път за среща с Трети батальон в град Розуел, Ню Мексико. Оттук можем да ви изпратим обратно в Кървил с продоволствен конвой. Предлагам да приемете предложението, но този избор си е напълно ваш. Несъмнено ще поискате да го обсъдите с вашите хора.

Питър погледна към останалите, които сякаш отразяваха собствената му изненада. И през ум не му беше минавало, че пътуването им може и да е приключило.

— Сега за другия въпрос — продължи Ворхис, — за който ме чухте да говоря с майора. Изисквам да наредите на жените във вашия отряд да се държат далече от моите хора, с изключение на крайна необходимост. Да стоят в палатките си и да не излизат, освен до тоалетната. Ако имат нужда от нещо, нека го съобщят на вас или на майор Гриър. Ясно ли е?

Друга причина, освен че предложението е крайно нелепо, Питър нямаше, за да го отхвърли.

— Не съм сигурен, че мога да им го кажа, сър.

— И защо?

— Не мога, сър — сви рамене. По друг начин не можеше да го съобщи. — Ние всички сме заедно. Такова е положението.

Генералът въздъхна.

— Може би не сте ме разбрали. Аз ви моля само заради учтивостта. Мисията на Втори Експедиционен е такава, че за тях ще е крайно неприемливо, дори опасно да се движат спокойно между войниците.

— И какво ги заплашва?

Той се навъси.

— Нищо. Опасенията ми не се отнасят до жените, — Ворхис търпеливо пое дъх и отново заговори: — Ще ви го обясня просто, доколкото съм в състояние. Ние сме доброволческо формирование. Присъединяването към Експедиционния е до живот, полага се кръвна клетва и всеки от тези мъже се е заклел да умре. Прекъснал е всякакви връзки със света и е свързан само с хората от взвода. Всеки път, когато някой напусне този лагер, той го прави с ясното съзнание, че повече няма да се завърне. Приел го е. Нещо повече, пожертвал се е. Мъжът ще умре с радост в името на своите приятели, но една жена — жената го кара да иска да живее. Случи ли се това, уверявам ви, щом мине през тази врата, повече няма да се върне.

Докато Ворхис говореше, Питър разбра, че става дума за отказ от себе си. Но след всичко, което бяха преживели, дори не можеше да си представи как ще им каже, особено пък на Алиша, да се крият в палатките си.

— Убеден съм, че тези жени са добри бойци — продължи Ворхис. — Не бихте стигнали толкова далеч, ако не беше така. Но нашият устав е много стриктен и държа да проявите уважение към него. В противен случай ще ви върна оръжията и ще ви изпратя да продължите.

— Добре — каза той, — продължаваме пътя си.

— Чакай, Питър.

Думите бяха на Алиша. Питър се обърна.

— Всичко е наред, Лиш. Подкрепям те. Каза да си вървим, ще си вървим.

Но Алиша не го слушаше. Погледът ѝ беше насочен към генерала. Питър осъзна, че тя стоеше мирно, изпънала ръце до тялото си.

— Генерал Ворхис. Полковник Нийлс Кофи от Първи Експедиционен ви изпраща почитанията си.

— Нийлс Кофи ли? — лицето му просветна. — Онзи Нийлс Кофи ли?

— Лиш — каза Питър, когато смисълът на думите му стигна до съзнанието му — ти за… Полковника ли говориш?

Но Алиша не му отвърна. Дори не го погледна. Питър за пръв път виждаше подобно изражение на лицето ѝ.

— Млада госпожо. Полковник Кофи заедно с хората си загина преди трийсет години.

— Не е така, сър — каза Алиша. — Той оцеля.

— Кофи жив ли е?

— УПН — убит при нападение, сър. Преди три месеца.

Ворхис огледа помещението преди отново погледът му да попадне на Алиша.

— А коя, ако мога да попитам, сте вие?

Тя отривисто кимна с брадичка.

— Осиновената му дъщеря, сър. Редник Алиша Донадио, Първи Експедиционен. Кръстена и положила клетва.

Никой не проговори. Питър знаеше, че се случваше нещо, от което нямаше връщане. Нещо, което не можеше да се върне назад. У него се надигна объркана паника, сякаш насъщен факт от живота му, насъщен като гравитацията, изведнъж без никакво предупреждение се оказваше махнат.

— Какви ги говориш, Лиш?

Най-накрая тя се обърна към него, очите ѝ плуваха в сълзи.

— О, Питър — каза тя, когато първата сълза се отрони по омазаната ѝ с кал страна. — Прости ми. Трябваше да ти кажа.

— Не можете да я отведете!

— Съжалявам, Джаксън — каза генералът. — Не ти вземаш решенията. Никой не взима такова решение — отсечено отиде до вратата на палатката. — Гриър! Някой да изпрати майор Гриър в палатката ми, веднага.

— Какво става? — попита Майкъл. — Питър, тя какво говори?

Изведнъж всички заговориха в един глас. Питър сграбчи Алиша за ръцете и я накара да го погледне.

— Лиш, какво правиш? Помисли какво правиш.

— Вече е направено — каза през сълзи, а по лицето ѝ сякаш светеше облекчение, сякаш най-после се беше отървала от някакво бреме. — Стана, преди да те познавам. Много преди това. В деня, в който Полковникът влезе в Убежището и ме взе. Накара ме да обещая да не казвам на никого.

Той проумя какво се беше опитала да му каже онази сутрин.

— Ти си ги следвала.

Тя кимна.

— Да, през последните два дена. Когато разузнавах надолу по течението, видях един от камионите им. Пепелта в огнищата им не беше изстинала. Знаех със сигурност, че по тези места могат да са само те. — Леко поклати глава.

— Честно, Питър, не знаех дали искам да ги открия. Част от мен вярваше, че са само приказки на старец. Трябва да ми повярваш.

Гриър се показа на входа на палатката, прогизнал от дъжда.

— Майор Гриър — каза генералът, — тази жена е от Първи Експедиционен.

Гриър зяпна.

— Какво е?

— Дъщеря на Нийлс Кофи.

Гриър втренчи поглед в Алиша, широко отворените му очи гледаха с изумление, сякаш вижда някакво чудато животно.

— Проклятие! Кофи дъщеря ли е имал?

— Каза, че е положила клетва.

Гриър озадачено се почеса по обръснатата си глава.

— Исусе. Тя е жена. Какво искате да сторя?

— Няма какво да се прави. Положила е клетва и това е. Ще се наложи мъжете да се научат да живеят с това. Отведи я при бръснаря, впиши я.

Всичко се случваше със светкавична бързина. Питър се чувстваше така, сякаш у него зейна пропаст.

— Лиш, кажи им че лъжеш!

— Съжалявам. Така трябва да е. Майоре?

Гриър кимна със сериозно лице и застана до нея.

— Не можеш да ме оставиш — чу се Питър да казва, но с чужд глас.

— Трябва, Питър. Това съм аз.

Без да осъзнава, го беше прегърнала. Усещаше буца в гърлото си.

— Няма… да се справя без теб.

— Напротив. Знам, че ще се справиш.

Нямаше никаква полза. Алиша го оставяше, усещаше как се изплъзва от него.

— Няма да мога, няма да мога.

— Всичко е наред — прошепна му. — Сега се успокой!

Дълго стояха прегърнати, обвити в мехурче от тишина, все едно съвсем сами. После Алиша обгърна лицето му с ръцете си, целуна го веднъж и бързо по челото. Целувка, която търсеше прошка и даваше такава: целувка за сбогом. Между тях се отвори пролука. Тя го беше пуснала и се отдалечаваше.

— Благодаря, генерале — каза тя. — Майор Гриър, вече съм готова.

Шейсет

Дъждовни дни, в които Питър им разказа всичко.

Цели пет дена се изливаше проливен дъжд. Питър прекарваше часове на дългата маса в палатката на Ворхис, понякога бяха само двамата, но обикновено присъстваше и Гриър. Разказа им за Ейми, за колонията, за сигнала, който бяха уловили, за Тео и Маусами, за Рая и преживяното там. Разказа им, че на шестстотин километра на върха на една планина в Калифорния деветдесет души чакат прожекторите да угаснат.

— Няма да ви лъжа — каза Ворхис, когато Питър го попита дали могат да изпратят там войници. Беше късен следобед. Алиша беше заминала да патрулира сутринта. Изведнъж беше възприела живота на бойците на Ворхис.

— Не казвам, че не ви вярвам — обясни Ворхис. — А пък и само този бункер, за който разказвате, сякаш си заслужава пътуването. Но ще трябва да докладвам по-нагоре, а това означава Дивизия. Едва следващата пролет най-рано ще можем да обмислим подобно пътуване. Нататък земите са неизследвани.

— Не вярвам, че могат да чакат толкова.

— Ами ще им се наложи. Най-голямата ми тревога е как да се измъкна от тази долина, преди да паднат снеговете. Този порой не спира, тук сме като в капан. Горивото за прожекторите ни е за още трийсет дни.

— Аз пък искам да науча за това място, Рая — намеси се Гриър. Извън стените на палатката и в присъствието на други отношенията на Гриър и Ворхис бяха строго формални, но вътре, както бяха сега, те очевидно се отнасяха приятелски един към друг. Гриър погледна към генерала със замислен поглед. — Прилича ми на онази история с хората в Оклахома.

— Какви хора? — попита Питър.

— Място, наречено Омир — отвърна Ворхис, който подхвана нишката. — Трети батальон се натъкнал на тях преди десетина години. Цял град оцелели, повече от хиляда и сто мъже, жени и деца. Не съм бил, но слушах разкази. Приличало на завръщане в миналото със сто години назад, те явно не знаели какво представляват драковете. Вършели си работата, възпитано и любезно, нямало прожектори, нито заграждения, щастливи, че наминали, но не им пречели да си тръгнат. Командващият им предложил да ги превози, те му отказали учтиво, а пък и в действителност Трети батальон не разполагал с необходимата екипировка, за да превози толкова много хора до Кървил. Проклета история. Оцелели, а не искали да бъдат спасени. Трети батальон оставил един отряд и продължил на север към Уичита, където претърпели големи поражения. Загубили половината си хора, останалите се върнали назад. Когато стигнали в града, той бил пуст.

— Какво искате да кажете „пуст“? — попита Питър.

Ворхис остро изви вежди.

— Искам да кажа пуст. Жива душа нямало, нямало и трупове. Всичко чисто и спретнато по конец, масите наредени за вечеря. От взвода, който оставили, също нямало следа.

Питър трябваше да признае, че звучеше загадъчно, но не виждаше връзката с Рая.

— Може да са решили да се преместят другаде — предположи Питър.

— Може. Може драковете да са ги отнесли толкова светкавично, че да не са имали време да си измият чиниите. Задавате въпрос, чийто отговор не знам. Но ще ви кажа едно. Преди трийсет години, когато Кървил изпрати Първи Експедиционен, не можехте и сто метра да извървите, преди да се натъкнете на драк. Първи Експедиционен загуби шестима посред бял ден, а когато отрядът на Кофи изчезна, хората си мислеха, че всичко е свършило. Искам да кажа, че човекът е легенда. Експедиционният малко или повече беше разформирован веднага след това. А ето ви сега вас, извървели целия път от Калифорния. В онези години нямаше да можете да изминете и двайсетте стъпки до клозета.

Питър погледна към Гриър, който потвърди думите му е кимване, после отново погледна към Ворхис.

— Да не казвате, че измират?

— О, гъмжи от тях, вярвайте ми. Трябва само да знаете къде да гледате. Друго искам да ви кажа. Настъпила е някаква промяна. През последните шейсет месеца направихме два снабдителни похода до Кървил, един нагоре до Хътчинсън, Канзас, другия през Ню Мексико към Колорадо. Установихме, че вече са на купове. Окопават се надълбоко, използват мини, пещери, места като планината, която вие сте открили. Понякога така са се натъпкали, че ви трябва железен лост, за да ги разтървете. Все още вършеят из градовете с всичките пусти сгради, но има открити пространства, където с дни може да не да видите ни един.

— Ами Кървил? Защо там е в безопасност?

Генералът се намръщи.

— Всъщност не е. Не и на сто процента. Върху по-голямата част от Тексас положението е лошо. Ларедо не е място, където ще ви се прииска да отидете, нито Далас. Хюстън, по-скоро онова, което е останало от него, е като проклет осарник от кръвопийци. Мястото е толкова замърсено с химикали и петролни продукти, че изобщо не знам как оцеляват там, но оцеляват. Сан Антонио и Остин са били почти изравнени през първата война, както и Ел Пасо. Шибаното федерално Правителство се е опитвало да изгори драковете. Така се е стигнало до Декларацията, някъде по времето, когато Калифорния се отцепва.

— Отцепила ли се е? — попита Питър.

Ворхис кимна.

— От Съюза. Обявили са независимост. Историята с Калифорния си е кървава баня, почти открита война за дълго време, сякаш не е имало за какво друго да се притесняват. Но Тексас изгубил много в бъркотията. Може пък федералните да не са искали да воюват на два фронта. Губернаторът поел военното командване, което не било трудно по онова време, армията била в състояние на свободно падане, всичко се разпадало. Преместили столицата в Кървил и се окопали. Изградили стена, като във вашата Колония, с тази разлика, че ние сме разполагали с петрол, а и с много други неща. Долу близо до Фрийпорт има около двайсет милиона барела, които се съхраняват в изоставени солни мини, стария Стратегически нефтен резерв. Имаш ли нефт, имаш и ток. Имаш ли ток, има и прожектори. Зад стените има около трийсет хиляди души, плюс петдесет хиляди акра напоявани земи и укрепена продоволствена линия, която води към работещата рафинерия на брега.

— Брега — повтори Питър. Изговори тромаво думата. — За океана ли говорите?

— За Мексиканския залив всъщност — сви рамене Ворхис. — Да го наречем океан, ще е проява на деликатност. Прилича на химическа пързалка. Всичките платформи в морето, които продължават да изпомпват гадостта, плюс разливите в Ню Орлиънс. Океанските течения също докарват доста боклук. Танкери, товарни кораби, може да ги наречете. На места човек направо може да си върви по него, без да си измокри краката.

— Но все още можете да отплувате от там — предположи Питър. — Ако имате кораб.

— На теория. Но не бих го препоръчал. Преминаването на бариерата е проблем.

— Мини — обясни Гриър.

Ворхис кимна.

— Пълно е с тях. В последните дни на войната съюзниците от НАТО, или така наречените приятели, ни обградили и направили последно усилие да спрат заразата. Бомбардирали бреговете и не само с конвенционални експлозиви. Взривявали каквото имат във водата. Останките се виждат още долу в Корпуса. После поставили мини, за да затръшнат вратата.

Питър си спомни разказите на баща си. Историите за океана и Лонг Бийч. Ръждясалите скелети на огромните кораби, простиращи се докъдето стига погледът. Не се беше замислял как се е стигнало до там. Живял беше в свят без история, без кауза, свят, който беше такъв и толкова. Разговорите с Ворхис и Гриър му действаха така, сякаш погледът му обхожда редовете на страницата и изведнъж вижда написаните думи.

— Ами още по на изток? — попита той. — Натам изпращали ли сте хора?

Ворхис поклати глава.

— От години не сме. Първи експедиционен изпрати два батальона в тази посока, един на север към Луизиана през Шривърпорт, друг през Мисури към Сейнт Луис. Никой не се завърна. — Сви рамене. — Може пък някой ден. Засега имаме само Тексас.

— Иска ми се да го видя — каза след миг Питър. — Този град. Кървил.

— Ще го видиш, Питър — Ворхис се усмихна, което си позволяваше рядко. — Ако приемеш този конвой.

Все още не бяха дали отговор на Ворхис и Питър се чувстваше разкъсван. Те бяха в безопасност, имаха прожекторите си, в крайна сметка бяха открили армията. Може би нямаше да стане до пролетта, но Питър вярваше, че Ворхис ще изпрати експедиция до Колонията и ще доведе останалите. Открили бяха онова, което търсеха, с други думи — открили бяха и нещо повече. Да иска от приятелите си да продължат своя път му се струваше излишен риск. А и без Алиша, част от него искаше да приеме предложението, за да сложи край на цялата история.

Но когато го спохождаха такива мисли, веднага се сещаше и за Ейми. Алиша имаше право: да стигнат толкова близо и да се върнат, означаваше да съжалява, и то по всяка вероятност да съжалява до края на живота си. Майкъл направи опит да улови сигнала от радиото в палатката на генерала, но цялото им оборудване беше за къси вълни и не вършеше работа в планините. В крайна сметка Ворхис каза, че няма причина да се съмнява в разказаното от тях, но кой знае какво означава сигналът?

— Какви ли не боклуци са оставили военните. А и гражданите. Повярвай ми, виждали сме го вече. Не можеш да тръгваш по следите на всяко писукане — говореше със загрижеността на човек, видял много, преживял повече от достатъчно. — Това ваше момиче, Ейми. Може и да е на ето години, както казвате, а може и да не е. Нямам причина да не ви вярвам, освен факта, че изглежда на петнайсет и направо бере душа от страх. Не можете непрекъснато да разказвате тази история. Лично аз предполагам, че е бедна наранена душа, която по някакъв начин е оцеляла и с чист късмет се е натъкнала на вашия лагер.

— Ами предавателя във врата ѝ?

— Какво за него? — гласът на Ворхис не беше подигравателен, той по-скоро изреждаше фактите. — Може пък да е руски или китайски, по дяволите. Чакаме тези хора да се обадят, ако приемем, че там има оцелели.

— Има ли?

Ворхис замълча и с Гриър се спогледаха предпазливо.

— Истината е, че не знаем. Някои хора твърдят, че карантината е свършила работа, че останалата част от света е продължила да съществува без нас. Това ни навежда на въпроса защо не улавяме никакъв сигнал от тях, но предполагам, че е възможно те да са изградили някаква форма на електронна бариера в добавка към мините. Има и хора, които вярват — а мисля, че двамата с майора споделяме това мнение, — че всички са мъртви. Всичко това са умозаключения, обърнете внимание, но истината е, че карантината не е била толкова непробиваема, колкото си мислят хората. Пет години след избухването на епидемията континенталната част на Съединените щати била вече в голямата си част обезлюдена, готова за разграбване. Златният резерв във Форт Нокс. Подземното хранилище на Федералния резерв в Ню Йорк. Всички музеи, бижутерски магазини и банки чак до спестяванията и заемите, всички си седели там, никой не се интересувал от тях. Истинската загадка обаче се крие в цялото налично там американско военно оборудване, включително възлизащите на десет хиляди ядрени бойни глави, всяка от които била в състояние да промени разположението на силите в света без Съединените щати, които да ги дундуркат. Честно, за мен това не означава, че никой не се е добрал до тях, но колко са били и кои. Има вероятност те да са отнесли вируса обратно с тях.

Питър обмисля известно време чутото. Ворхис му казваше, че светът е празно, пусто място.

— Не вярвам Ейми да е тук, за да открадне нещо — най-накрая заяви той.

— Ако ще ти помогне и аз не го вярвам. Тя е само едно дете, Питър. Чудно е само как е оцеляла навън. Може би тя ще намери начин да ти каже.

— Според мен тя вече ми го е казала.

— Така мислиш ти. Аз не искам да ти противореча. Но ще ти кажа нещо. Като дете познавах една жена, стара смахната дама, която живееше в колиба зад къщите, голям боклучарник беше мястото. Старицата беше сбръчкана като пергамент, имаше около сто котки, а цялото място вонеше на котешка пикня. Тази жена твърдеше, че може да чуе какво мислят драковете. Ние, децата, как ли не я тормозехме, но не можахме да изкопчим достатъчно от нея. Човек се чувства зле от подобни неща по-късно, но не и по онова време. Тя беше онова, което наричаш Бродница, един ден изникна пред вратите. — Ворхис приключи със свиване на раменете. — От време на време се чуват истории като тази. Най-вече от стари хора, позагубили разсъдък мистици, никога от млади хора като момичето. Но това не е новост.

Гриър се приведе. Интересът му изведнъж се беше пробудил.

— Какво се случи с нея?

— С жената ли? — генералът потри брада, докато ровеше в спомените си. — Доколкото си спомням, тя се спомина. Обеси се във вонящата си на котешка урина къща. — Когато нито Питър, нито Гриър казаха нещо, генералът продължи: — Трудно е да осмислим подобни истории. Или поне не можем. Сигурен съм, че майорът ще се съгласи с мен. Тук сме, за да унищожим колкото се може повече дракове, да намерим провизии, да открием скривалищата им и да ги изпепелим. Може всичко това да доведе до нещо. Но съм сигурен, че аз няма да го доживея.

Генералът се отдръпна от масата, както и Гриър, времето за разговори беше приключило, поне за днес.

— Междувременно обмислете предложението ми, Джаксън. Пътуване до дома. Заслужили сте си го.

Докато Питър беше вече на вратата, Гриър и Ворхис вече се бяха привели над масата, където лежеше разгърната огромна карта. Ворхис вдигна намръщен лице.

— Има ли и друго?

— Ами… — какво искаше да каже? — Чудех се за Алиша. Как върви при нея.

— Добре е, Питър. Както и да го е направил Кофи, добре я е тренирал. Няма да я познаеш.

Замръзна.

— Бих искал да я видя.

— Знам. Но точно сега идеята не е добра — когато Питър не мръдна от вратата, Ворхис с очевидно изчерпало се търпение попита. — Това ли беше?

Питър поклати глава.

— Кажете ѝ, че съм питал за нея.

— Обещавам, синко.

Питър мина през отвора на палатката в преминаващия във вечер следобед. Дъждът беше престанал, но въздухът беше влажен, натежал от леденостудена влага. Зад стените на гарнизона над билото се носеше гъста мъгла. Всичко беше омазано в кал. Уви се по-плътно в якето си и прекоси откритото пространство между палатката на Ворхис и общата палатка, където съгледа Холис да седи сам на една от дългите маси и да яде боб от овехтяла пластмасова купа. Из помещението имаше и други войници, които тихо си говореха. Питър си взе купа, напълни я от тенджерата и се настани до Холис.

— Заето ли е?

— Всички са заети — мрачно каза Холис. — Моето място ми го дадоха назаем.

Питър се настани на пейката. Знаеше за какво говори Холис, тук бяха излишни като пето колело, отломка някаква, безцелна и безсмислена в замисъла си. Сара и Ейми бяха изпратени в палатката им, но заради цялата тази относителна свобода Питър се усещаше като в клетка. Никой от войниците не искаше да се занимава с тях. Негласно се приемаше, че с тях няма какво да се говори, а пък и скоро щяха да си тръгват.

Разказа на Холис какво е научил, после зададе въпроса, който го мъчеше.

— Тя обади ли се?

— Тази сутрин ги видях да тръгват с взвода на Рейми.

Взводът на Рейми, един от шестте, правеше кратки разузнавателни походи в югоизточна посока. Когато Питър попита Ворхис колко ще отсъстват, той загадъчно отвърна:

— Колкото е необходимо.

— Тя как ти се видя?

— Като една от тях — Холис замълча. — Махнах ѝ, но май не ме забеляза. Знаеш ли как я наричат?

Питър поклати глава.

— Последният от експедицията — Холис се навъси. — Много на място, мен ако питаш.

Замълчаха, нямаше какво да кажат. Те може и да бяха като пето и излишно колело, но Питър като че беше останал без едно. Той продължаваше да мисли за нея, да се връща към мислите си, свързани с Алиша. Не вярваше някога да привикне със случилото се.

— Според мен не ни вярват за Ейми — каза Питър.

— Така ли?

Питър поклати глава и призна.

— Не ни вярват.

Отново потънаха в мълчание.

— И какво мислиш? — попита Холис. — За евакуирането.

Заради дъжда потеглянето на батальона беше отложено с още една седмица.

— Ворхис ни насърчава да тръгнем. Може и да е прав.

— Но ти си на друго мнение — Когато Питър се подвоуми, Холис остави вилицата си и го погледна в очите. — Познаваш ме, Питър. Ще постъпя както кажеш.

— Защо аз да отговарям? Не искам да решавам за всички.

— Не казвам, че решаваш. Само мисля, че случаят е такъв, че ти решаваш, Питър. Ако не знаеш, значи не знаеш. Ще изтрае, докато дъждът спре.

Вина жегна Питър. Откакто бяха пристигнали в гарнизона, така и не беше намерил удобен случай да каже на Холис, че знае за двама им със Сара. Сега, когато Алиша ги беше напуснала, някак не искаше да се изправи пред факта, че всичко се разпадаше. Тримата мъже бяха настанени в палатка, съседна на палатката на Сара и Ейми, където те убиваха времето с игра на карти в очакване дъждът да спре. Две поредни нощи Питър се беше събуждал и заварвал леглото на Холис празно. Но на сутринта винаги беше там и хъркаше. Питър се чудеше дали Холис и Сара не се държаха така заради него или заради Майкъл, който все пак ѝ беше брат. Колкото до Ейми, имаше период, около ден, в който изглеждаше много притеснена, дори малко уплашена от войниците, които им носеха храна и ги съпровождаха до клозетите, но сега у нея се забелязваше някакво изпълнено с очакване и дори с ведрина състояние, доволна да чака подходящото време, след което без съмнение да продължат. Скоро ли тръгваме?, беше попитала Питър с леко настойчив глас. Защото ми се иска да видя снега. На въпроса ѝ Питър беше отговорил: Не знам, Ейми. Ще видим, когато спре дъждът. Истината беше, че още докато ги изричаше, думите вече му звучаха като лъжа.

Холис наклони глава към чинията на Питър.

— Добре е да ядеш.

Той изблъска подноса си настрана.

— Не ми се яде.

Към тях се присъедини Майкъл, който се отпусна на масата с наметало, по което имаше капки дъжд. Подносът му беше пълен с храна. От всички тях само той използваше времето си добре: Ворхис го беше зачислил към моторната част с надеждата, че ще успее да приготви колите за пътуване на юг. Майкъл постави подноса на масата и седна пред него. Лакомо загреба, използвайки царевичен хляб, за да тъпче фасула в устата си с изцапани от смазка ръце.

— Какво има? — огледа ги той. Преглътна хапката от хляб и фасул. — И двамата имате вид, като че някой е умрял.

Един от войниците се премести на масата им с подноса си. Редник с огромни уши, по голата му глава се виждаше коса като мъх.

— Здрасти, Скоба — каза той на Майкъл.

Майкъл просия.

— Санчо, благодаря, че питаш. Какво ново?

— Слушай. Тук си говорехме, че може да искате да се присъедините към нас по-късно.

Майкъл отново се усмихна с пълна уста.

— Не ще и дума.

— В деветнайсет часа в столовата — войникът погледна към Питър и Холис, сякаш за пръв път ги виждаше. — Вие, скитниците, също може да дойдете, ако искате.

Питър така и не можеше да свикне с това име. Криеше присмехулна нотка.

— Къде да дойдем?

— Благодаря, Санчо — каза Майкъл. — Ще им предам.

Когато войникът се премести, Питър присви очи към Майкъл.

— Скоба?

Майкъл продължи да се храни.

— Умират си за такива имена. На мен това по ми харесва от Верига — обра и последните бобови зърна от чинията си. — Момчетата не са лоши, Питър.

— Не съм казвал такова нещо.

— Какво има довечера? — попита Холис след миг.

— Това ли? — Майкъл сви пренебрежително рамене и се изчерви. — Не съм изненадан, че никой не ти е казал. Довечера е вечерта за кино.

В 18:30 всички маси от столовата бяха извадени, а пейките подредени в редици. С падането на нощта чувствително застудя и въздухът стана по-сух. Дъждът отмина. Всички войници се бяха насъбрали отвън, шумно разговаряха един с друг, така както Питър досега не ги беше виждал, смееха се, шегуваха се и си подаваха бутилки с шайн. Настани се на пейка до Холис в дъното на залата, с лице към екрана, направен от шперплат и боядисан в бяло. Майкъл беше някъде напред с новите си приятели от моторизираната част.

Майкъл беше дал всичко от себе си, за да им обясни как работи киното, но Питър така и не знаеше какво да очаква точно, идеята му се струваше леко притеснителна, противоречеше на всяка физическа логика. Прожекторът, който стоеше на висока маса зад него, щеше да излъчва поток от движещи се образи на екрана — но ако беше така, откъде щяха да се вземат всички тези образи? Ако бяха отражения, какво отразяваха? Дълги електрически кабели излизаха от прожектора, минаваха под вратата към един от генераторите. Питър непрекъснато мислеше какво прахосничество беше да се използва безценното гориво за развлечение. Но когато майор Гриър излезе пред развълнуваните викове на шейсет мъже, Питър също го усети: чисто очакване, почти детски трепет.

Гриър вдигна ръка, за да накара мъжете да замълчат, което ги накара да се разкрещят още по-силно.

— Млъкнете, кръвници!

— Дай ни Графа! — извика някой.

Още викове и крясъци. Застанал пред екрана, Гриър тънко и прикрито се усмихваше. За момент твърдата черупка на военната дисциплина се пропука позволено. Питър беше прекарал достатъчно време в компанията на Гриър, за да знае, че не е случайно.

Гриър остави вълнението да утихне от само себе си, после се прокашля и каза:

— Добре, така да бъде. Първо, обявление. Знам колко неимоверно щастливи сте до един от престоя ни в северните гори…

— Да им го начукам!

Гриър се навъси по посока на обадилия се мъж.

— Прекъсни ме отново, Мънси, и цял месец ще чистиш клозети.

— Само казвам колко щастлив съм да требя дракове, сър!

Отново смехове. Гриър не му отговори.

— Както казвах, промяната на времето донесе и някои новини. Генерале?

Ворхис пристъпи от мястото, на което чакаше и излезе напред.

— Благодаря, майоре. Добър вечер, Втори батальон.

Отговор в хор:

— Добър вечер, сър!

— Изглежда ще имаме нещо като пролука във времето, така му викам. Нула-пет-сто, докладвайте на вашите взводни командири утре след закуска в отделните части. Трябва да съберем и очистим мястото утре до мръкване. Когато се върне Синият взвод, тръгваме на юг. Въпроси?

Един войник вдигна ръка. Питър позна мъжа, който говори с Майкъл в столовата. Санчо.

— Ами тежката механика, сър? Няма да се справи в калта.

— Взето беше решение да я оставим на място. Ще пътуваме леко натоварени и бързо. Взводните ви командири ще ви го разяснят. Друго?

Множеството мълчеше.

— Много добре. Забавлявайте се.

Фенерите угаснаха, в задната част на помещението колелата на прожектора се завъртяха. Това беше значи, помисли си Питър, дошло беше време да вземат решение. Седмицата изведнъж вече я нямаше. Питър усети как някой се настанява на пейката до него: Сара. До нея беше Ейми, увита в тъмно, вълнено наметало на раменете си, за да я пази от студа.

— Не бива да сте тук — пошушна Питър.

— Да вървят по дяволите — отговори Сара тихо. — Да не мислиш, че ще ми липсват?

Екранът просветна. Завъртяха се числа в низходящ ред: 5, 4, 3, 2, 1. И после надпис:

Карл Ламел

представя

ДРАКУЛА

От БРАМ СТОКЪР

По пиесата, адаптирана от

ХАМИЛТЪН ДИЙН и ДЖОН Л. БОЛДЪРСТОУН

Продукция на ТОД БРАУНИНГ

От пейките се надигна невероятен хор от аплодисменти, екранът се изпълни с движещия се образ на теглена от коне карета, която пътуваше по планински път. Картината беше избледняла, цялата в сиви тонове, палитрата на полузабравен сън.

— Дракове — каза Холис. Обърна се към Питър намръщен. — Дракула ли?

— Звук! — извика един от войниците пред тях, последваха го и други. — Звук! Звук!

Войникът, който работеше на прожектора, трескаво проверяваше връзки, въртеше бутони. Притича бързо напред и коленичи до кутия, поставена под екрана.

— Чакайте, ето, мисля че е това…

Силно пращене, Питър беше омаян от движещата се картина на екрана, каретата вече влизаше в някакво село, хората тичаха да я посрещнат, а той седеше прикован на стола си. Но после разбра какво се е случило, какво представлява кутията под екрана. Тропотът на конете, скърцането на каретата при подскачането ѝ, гласовете на селяните, които си говореха на странен език, който чуваше за пръв път: картините бяха повече от картини, повече от светлина. Със звука те оживяха и задишаха.

На екрана мъж с бяла шапка размахваше бастун пред кочияша. Когато отвори уста, за да заговори, всички войници в един глас изрецитираха.

— Не сваляй багажа ми, довечера заминавам за Борго Пас!

Взрив от всеобща веселба. Питър извърна глава, за да погледне към Холис. Но приятелят му с огряно от отразената светлина лице жадно се взираше в движещите се картини пред него. Обърна се към Сара и Ейми и при тях беше същото.

На екрана грубо сложен мъж говореше с кочияша на каретата с неразбираемо гъргорене. Обърна се към първия участник с шапката, думите му бяха усилени заради високото рецитиране на мъжете:

— Кочияяяяшът. Тооой се… страхува. Свестен човек еее. Поиска от мен да ви помоля да почакате и да тръгнете призори.

Първият мъж размаха надменно бастуна си без посока.

— Съжалявам, но ме чака карета в Борго Пас в полунощ.

— Борго Пас? Чия е каретата?

— Защо, на граф Дракула е.

Очите на мустакатия мъж се разшириха от ужас.

— На граф… Дракула!

— Не тръгвай, Ранфийлд! — извика един от войниците и всички се разсмяха.

История беше, осъзна Питър. История, като онази от старите книги в Убежището, които им четеше Учителката, докато стояха наредени в кръг преди много години. Хората на екрана изглеждаха така, сякаш играят — и те всъщност играеха. Пресилените им движения и изражения му напомниха начина, по който Учителката си преправяше гласа за различните герои от книгите, които им четеше. Тромавият мъж с мустаците знаеше нещо, което не беше известно на мъжа с шапката. Грозеше го опасност. Въпреки предупреждението, пътникът продължи пътуването си, чуха се още подигравателни викове от войниците. Сред тъмата каретата се заизкачва по планинския път и се приближи до внушителна сграда с кулички и стени, обляна от лунна светлина. Очевидно беше какво го чака: мустакатият мъж малко или много го беше обяснил. Вампири. Стара дума, но Питър я знаеше. Очакваше да се появят виралите, да нападнат каретата и да разкъсат на парчета пътника, но нищо такова не се случи. Каретата мина през вратата. Мъжът, Ранфийлд, излезе и разбра, че е сам, кочияшът го нямаше. Вратата сама се отвори със скърцане, прикани го да влезе, а той се озова в огромна, подобна на пещера и цялата руина стая. Неосъзнаващият опасността Ранфийлд, чиято наивност направо беше смешна, се обърна с гръб към внушителните стълби, по които слизаше фигура в тъмен плащ със свещ в ръка. Когато фигурата с плаща стигна дъното, Ранфийлд се обърна, бялото на очите му се разшири с такъв ужас, сякаш се беше натъкнал на цяло ято пушеци, а не на сам мъж с пелерина.

— Аз съм… Дррраакулаааа.

Отново се надигнаха гръмогласни освирквания, ръкопляскания и подсвирквания, които разтърсиха палатката. Един от войниците от предната редица скочи прав.

— Ей, графе, изяж това!

Проблясване на въртяща се стомана, в лъч светлина от прожектора: връх на острие, което се удари в дървения екран със звучно тупване и се заби право в гърдите на мъжа с пелерината, който сякаш изобщо не го забеляза.

— Мънси, мътните те взели! — ревна операторът на прожектора.

— Вземи си ножа — извика и друг, — пречи ми да гледам!

Но гласовете не бяха гневни, всички мислеха, че е забавно. Под буря от викове Мънси скочи към екрана да издърпа оръжието си, образите се отразиха върху него. Обърна се, ухили се и леко се поклони.

Въпреки всичко — хаоса на прекъсванията, смеха и насмешливото рецитиране на репликите от войниците, които очакваха всяка дума на героите, — Питър скоро беше погълнат от историята. Усещаше, че във филма има липсваща част. Разказът скачаше напред в объркан ритъм, замъкът остана назад, показа се море, което се смени от място, наречено Лондон. Град, осъзна той. Град от Времето Преди. Графът — някакъв вид вирал, въпреки че не изглеждаше като тях — убиваше жени. Първо момиче, което продаваше цветя на улицата, после млада жена, спяща в леглото си, с грамадни, лениви къдрици и с толкова спокойно лице, че приличаше на кукла. Движенията на Графа бяха бавни до смях, сякаш той е жертвата. Всички във филма сякаш бяха уловени в сън, в който не можеха да се движат бързо или пък изобщо не можеха за помръднат. Самият Дракула имаше бледо, почти женствено лице, с устни, боядисани така че да изглеждат извити, като криле на прилеп. Щом се наканеше да ухапе някого, екранът застиваше дълго и протяжно на очите му, които бяха осветени отдолу, за да светят като пламъци на свещ.

Питър знаеше, че всичко е наужким, не си струваше да се изнервя, но въпреки това с развитието на историята той се улови, че се притеснява за момичето, Мина, дъщерята на лекаря — доктор Стюарт, собственик на санаториум, каквото и да означаваше това, — чийто съпруг, безполезният Харкър, изглежда и понятие си нямаше как да ѝ помогне, все висеше с ръце в джобовете и имаше безпомощен и изгубен вид. Никой не знаеше какво трябва да се направи, с изключение на Ван Хелсинг, ловецът на вампири. Той не приличаше на нито един от ловците, които Питър беше виждал — старец с дебели очила, който все се отнасяше в пространни, вятърничави изявления, предмет на най-големи подигравки на войниците. „Господа, имаме работа с невъобразимо явление!“ и „Утрешните суеверия може да се окажат днешните научни постулати!“ Подсвиркванията се разнасяха всеки път, въпреки че много от казаното от Ван Хелсинг на Питър му се струваше смислено, особено онази част за природата на вампира като „същество, чийто живот е удължен неестествено“. Ако това не описваше пушек, тогава не знаеше как може да се опише. Зачуди се дали номерът на Ван Хелсинг с огледалото от кутията за бижута не е вариант на случилото се с тиганите в Лас Вегас и дали, както твърдеше Ван Хелсинг, един вампир „всяка нощ трябва да спи в родната си земя“. Затова ли те винаги се връщаха у дома, онези, които бяха обсебени? Понякога филмът приличаше на нещо като наръчник с инструкции. Питър се зачуди дали това не е измислена приказка, а съвкупност от действителни събития.

Момичето, Мина, беше отвлечено. Харкър и Ван Хелсинг преследваха вампира до леговището му, влажна изба. Питър разбра накъде отива историята: щяха да въздадат Милост. Щяха да проследят Мина и да я убият, и Харкър, съпругът на Мина трябваше да изпълни ужасния дълг. Питър беше напрегнат. Войниците най-накрая бяха притихнали, изоставили номерата си и погълнати от историята въпреки волята си, докато вървеше мрачният финал.

Така и не успя да види края. В палатката се втурна войник.

— Осветление! Изтегляне към вратата!

Забравиха за филма. Всички войници скочиха от столовете си. Наизвадиха оръжия, пистолети, пушки, ножове. В суматохата да стигнат до вратата някой се спъна в кабела на захранването на прожектора и помещението потъна в тъмнина. Блъскаха се, викаха, крещяха заповеди. Питър чу изстрели от пушка отвън. Когато излезе след тълпата от палатката, видя две сигнални ракети, които летяха над стените към калното поле зад вратата. Майкъл изтича покрай него със Санчо. Питър го улови за ръката.

— Какво има? Какво става?

Майкъл едва позабави крачка.

— Синият взвод! — каза той. — Хайде.

Хаосът в столовата изведнъж се превърна в ред. Всички знаеха какво да правят. Войниците се разделиха на групи, някои бързо се качваха по стълбите към пътеката по върховете на коловете, други заемаха позиции зад барикадите от торби с пясък точно зад вратата. Други мъже въртяха прожекторите, за да ги насочат през калното поле зад отвора.

— Ето ги!

— Отвори сега! — Извика Гриър от основата на стената. — Отвори проклетата врата!

Оглушителен прикриващ огън от пътеката, когато половин дузина войници изскочиха в пространството над двора, държаха въжета, които се свързваха в система от скрипци и макари с пантите на вратата. Питър на мига беше запленен от съгласуваната хармония на случващото се, практическата красота на синхронизираните им движения. Докато войниците слизаха, вратите започнаха да се открехват, разкриващи обляна в светлина земя отвъд стените и група фигури, които тичаха към тях. Алиша беше най-напред. Минаха през вратата със спринт, шестимата, рухнаха и се претърколиха, а мъжете иззад торбите с пясък откриха огън, като изстреляха дъжд от куршуми над главите им. Ако там имаше вирали, Питър не ги виждаше, Всичко се случваше твърде бързо, твърде шумно, а после изведнъж вече беше приключило: вратите здраво се залостиха зад тях.

Питър се затича към мястото, където Алиша лежеше с останалите. Тя се беше привдигнала на ръце и колене и дишаше задъхано, по лицето ѝ се стичаше боя, голата ѝ глава блестеше като излъскан метал под острия блясък на прожекторите.

Когато се надигна на колене, погледите им се срещнаха.

— Питър, махай се оттук, по дяволите.

Отгоре се чуха няколко вяли изстрела. Виралите се бяха пръснали, отблъснати от прожекторите.

— Сериозно говоря — ожесточено каза тя. Всяка част от нея изглеждаше сгърчена. — Върви.

Другите се скупчваха.

— Къде е Рейми? — ревна Ворхис, като си проправяше път сред мъжете. — Къде по дяволите е Рейми?

— Мъртъв е, сър.

Ворхис се обърна към застаналата на колене в калта Алиша. Когато видя Питър, в погледа му проблесна гняв.

— Джаксън, мястото ви не е тук.

— Открихме ги, сър — каза Алиша. — Натъпкани в скривалището. Обикновено стършелово гнездо. Сигурно бяха стотици.

Ворхис махна към Холис и останалите.

— Вие, вървете в палатките си, веднага — Без да изчака отговор, той отново се обърна към Алиша. — Редник Донадио, докладвайте.

— Мината, Генерале — каза тя. — Открихме мината.

Цяло лято хората на Ворхис я търсели: входната шахта на стара медна мина, скрита някъде из хълмовете. Смятали, че това е една от опасните точки, за които говори Ворхис, гнездо, където спят виралите. С помощта на карта за геоложки проучвания и като проследявали движенията на създанията с мрежите, стеснили търсенето до югоизточния квадрант, област с площ около двайсет квадратни километра над реката. Мисията на Синия взвод била да направи последен опит да ги локализира преди евакуацията. Чист късмет било, че ги открили. Според разказаната от Майкъл на Питър история, Синият взвод направо се натъкнали на него точно преди залез — леко хлътване в земята, в който вървящият най-напред мъж изчезнал с писък. Първият излязъл вирал грабнал двама мъже, преди някой да успее да стреля. Останалата част от взвода съумяла да направи нещо като огнева линия, но наизлизали още вирали, пренебрегнали остатъците от дневната светлина в невероятен бяс. Щом слънцето залязло, бързо щели да вземат надмощие над взвода, а заедно с тях щяло да изчезне и местонахождението на шахтата. Сигналните ракети, които носели, щели да им спечелят няколко минути, не повече. Разделили се на две групи. Първата побягнала, а другата, предвождана от лейтенант Рейми, прикривала оттеглянето им, като задържали създанията колкото е възможно по-дълго, докато слънцето залезе и свършат сигналните ракети, а това щяло да означава край за тях.

През цялата нощ из лагера цареше трескава дейност. Питър усещаше промяната: дните на изчакване, на мисиите за дебнене и ловуване из гората бяха приключили. Хората на Ворхис се готвеха за битка. Майкъл го нямаше никакъв, помагаше да подготвят колите, които щяха да превозват експлозивите, бидони с дизелово гориво и амониев нитрат със сноп запалки за гранати, наричани „отприщващия.“ Щяха да го спуснат направо в откритата шахта. Със сигурност експлозията щеше да избие много от виралите вътре. Въпросът беше откъде щяха да се покажат оцелелите? За сто години релефът може би бе претърпял промени, а доколкото Ворхис и останалите знаеха, свлачище или земетресения бяха открили напълно нова точка на достъп. Докато един взвод поставяше експлозивите, останалите щяха да направят и невъзможното да надушат и другите отвори. С малко късмет всички щяха да са заели позиции, когато започнат взривовете.

Прожекторите угаснаха до сивкав здрач. През нощта температурите бяха паднали и лед покриваше локвите в двора. Натовариха колите. Войниците на Ворхис стояха на вратата, всички без един взвод, който щеше да остане, за да охранява гарнизона. Алиша беше прекарала много от изминалите часове в палатката на Ворхис. Точно тя беше водила оцелелите обратно към гарнизона, като използваха пътя, по който най-напред минали покрай реката. Сега Питър я видя точно пред генерала, двамата гледаха карта, разгърната на капака на едно от хъмвитата. От коня си Гриър наблюдаваше товаренето на последните провизии. Докато наблюдаваше отстрани, Питър бе обзет от засилващо се недоволство, едновременно с което се усети и привлечен от сила, инстинктивна като дишането. Дни наред се беше въртял между полюсите на несигурността със съзнанието, че трябва да продължи, но без да е в състояние да се отдели от Алиша. Сега, докато наблюдаваше войниците, които довършваха приготовленията си при вратата, а сред тях и Алиша, го обзе едно желание. Хората на Ворхис отиваха на война, искаше да е част от тях.

Докато Гриър вървеше надолу по линията, Питър излезе напред.

— Майоре, бих искал да поговорим.

Лицето и гласът на Гриър издаваше разсеяност. Той гледаше над главата на Питър, докато говореше:

— Какво има, Джаксън?

— Искам да дойда, сър.

Грийър го погледна за миг.

— Не можем да взимаме цивилни.

— Просто ме оставете в задните редици. Може пък да съм полезен с нещо. Мога да съм вестител или друго.

Гриър погледна към един от камионите на опашката, където имаше група от четирима, сред които и Майкъл, които наместваха бидоните с гориво над задната врата.

— Сержант — ревна Гриър към сержанта във взвода, мъж на име Уидърс, — можеш ли да ме заместиш тук? И, Санчо, внимавай за веригата, цялата е омотана.

— Да, сър. Извинете, сър.

— Това са бомби, синко. За Бога, внимавай. — После се обърна към Питър: — Ела с мен.

Майорът слезе от коня и дръпна Питър настрана, където не можеха да ги чуят.

— Знам, че се притесняваш за нея — каза той, — разбра ли? Схванах го. Ако зависеше от мен, сигурно щях да те взема.

— Дали ако говорим с генерала…

— Няма да стане. Съжалявам — по лицето на Гриър проблесна любопитно изражение, миг на нерешителност. — Виж. Онова, което ми разказа за момичето, Ейми. Трябва да ти кажа нещо — поклати глава и отклони поглед. — Не мога да повярвам, че ще ти го доверя. Може би твърде дълго съм се задържал из тези гори. Как се наричаше онова нещо? Когато мислиш за нещо, преди да се е случило, сякаш си го сънувал. Има си име.

— Сър?

Гриър все така не го поглеждаше.

— Дежа-вю. Точно така. Чувствам се така, още откакто ви открих. Страшно тежък случай на дежа-вю. Знам, че сега не изглежда така, но бях малко хилаво хлапе, болнаво през цялото време. Родителите ми умрели, когато съм бил бебе, така и не сме се срещнали истински, вероятно се е дължало и на сирашкото ми детство, каквото имах, петдесет деца, събрани заедно, всичките сополиви и с мръсни ръце. Пипвах всяка болест, за която се сещаш. Около десетина пъти сестрите бяха готови да ме отпишат. Трескави сънища, на които няма да повярваш. Нищо, което всъщност мога да разкажа или да си спомня. Само усещане, сякаш съм се изгубил в мрака от хиляди години. Но истината беше, че не бях сам. И това беше част от съня. От дълго време не бях си припомнял съня, докато вие не се появихте. Онова момиче. Тези нейни очи. Мислиш ли, че не съм забелязал? Исусе, сякаш съм се върнал назад във времето, сякаш съм шестгодишен и цял горя в треска. Казвам ти, че беше тя. Знам, че звучи налудничаво. Тя беше с мен в съня.

Изпълнена с очакване тишина надвисна след думите му. Питър потрепери от признанието.

— Разказвал ли сте на Ворхис за това?

— Шегуваш ли се? Какво да му кажа? По дяволите, синко, не го разказвам дори на теб.

За да покаже на Питър, че разговорът е приключил, Гриър улови юздите на коня си и отново се метна на седлото.

— Това е. Но ти ме попита защо не можете да дойдете, това е отговорът ми. Ако не се върнем, Червеният взвод има заповед да ви евакуира надолу към Розуел. Това е официално. Неофициално ви казвам, че ако решите да продължите, няма да ви спрат.

Пришпори коня, за да заеме мястото си начело на редицата. Бръмчене на двигатели. Вратите се отвориха. Питър наблюдаваше, докато мъжете, пет взвода плюс конете и колите, бавно се отправиха на път. Алиша беше някъде сред тях, помисли си Питър, вероятно напред с Ворхис. Но не можа да я открие.

Редицата отдавна се беше изтеглила, когато Майкъл застана до него.

— Не те пусна, а?

Питър само поклати глава.

— И мен — каза Майкъл.

Шейсет и едно

Чакаха целия ден и на следващия. Само с един останал взвод, за да охранява стените, лагерът беше странен, празен и пуст. Ейми и Сара вече свободно можеха да се движат из гарнизона, когато поискаха, но нямаше къде да се иде, можеха само да чакат. Ейми беше потънала в толкова дълбоко мълчание, че дори Питър започна да се чуди дали пък не е сънувал, че говори. По цял ден седеше на леглото в палатката си, дълбоко вглъбена в себе си. Питър вече не можеше да издържа, попита я дали знае какво се случва там навън.

Отговори му с колеблив глас. Някак хем гледаше към него, хем не гледаше.

— Загубили са се. Загубили са се сред горите.

— Кои, Ейми? Кои са се загубили?

Едва тогава сякаш тя видя, върна се в настоящето и заобикалящата я обстановка.

— Скоро ли тръгваме, Питър — попита тя отново. — Защото аз искам да тръгнем скоро — отнесена усмивка. — За да правя снежни ангели.

Човек не просто можеше да се озадачи, ами направо да полудее. За пръв път Питър ѝ се ядоса. Не беше се чувствал толкова безпомощен, прикован на място от собствената си нерешителност и забавянето, което беше причинила. Още преди дни трябваше да са тръгнали, сега бяха в капан. Да тръгнат, без да знаят дали Алиша е жива, за него беше немислимо. Излетя от палатката на жените и отново започна да снове из лагера, за да запълни безцелните часове. Дори не се мъчеше да говори с останалите, странеше от тях. Небето беше ясно, но на изток върховете на планината блестяха от леда. Струваше му се вече, че може никога да не напуснат гарнизона.

После, сутринта на третия ден, той го чу: шумът от двигателите. Питър хукна към стълбата и се качи на пътеката, където взводният командир, който се казваше Юстас, гледаше на юг през бинокъла си. Юстас благоволяваше да говори с тях, въпреки че винаги беше кратък и говореше само по същество.

— Те са — каза Юстас. — Поне някои от тях.

— Колко са? — попита Питър.

— Изглежда са два взвода.

Мъжете, които минаха през вратата, бяха мръсни, изтощени, всичко у тях говореше за поражение. Алиша не беше сред тях. В задната част на редицата, все така на гърба на коня, яздеше майор Гриър. Холис и Майкъл тичешком излязоха от палатката си. Гриър слезе от коня, изглеждаше замаян и дълго пи вода преди да заговори.

— Ние първите ли сме? — попита той Питър. Изглежда не съзнаваше много ясно къде се намира.

— Къде е Алиша? — попита Питър.

— Каква бъркотия, Исусе. Целият шибан склон беше в пещери. Нахвърлиха се над нас от всички страни. Обкръжиха ни.

Питър вече не можеше да се удържа. Сграбчи грубо Гриър за рамене и го принуди да го погледне в очите.

— Проклятие, кажете ми къде е тя!

Гриър не се възпротиви ни най-малко.

— Не знам, Питър. Съжалявам. Всички се пръснахме в мрака. Тя беше с Ворхис. Цял ден чакахме в точката на отстъпление, но те не дойдоха.

Непоносимо беше, влудяващо да чакат още. Такава безпомощност Питър не беше изпитвал. Малко по-късно от стената дойде вик.

— Още два взвода!

Питър седеше в столовата, обзет от притеснения. Втурна се навън, стигна до вратата, точно когато първият камион влезе в лагера. Същият камион, който влезе, носеше експлозивите. С празна, люлееща се кука, все още прикрепен към него висеше прикачен лостът. Двайсет и четирима, три взвода, прегрупирани в два. Питър търсеше сред вцепенените им лица Алиша.

— Редник Донадио! Някой знае ли какво се е случило с редник Донадио!

Никой не знаеше. Всички разказваха едно и също: бомбата експлодирала, под тях земята се разтворила и от нея заизвирали вирали, всички се разбягали и изгубили в мрака.

Някои твърдяха, че са видели Ворхис да умира, други — че бил със Синия взвод. Но никой не беше виждал Алиша.

Денят отмина. Питър сновеше по парадния плац, не говореше с никого. Като следващ по ранг офицер, сега командваше Гриър. Поговори кратко с Питър и му каза да не губи надежда. Генералът знаел какво прави. Ако имало някой, който да е в състояние да върне своя отряд жив, това бил Къртис Ворхис. Но по лицето на Гриър Питър виждаше, че и той вече не вярва някой да се върне.

Надеждите му се стопиха с падането на мрака. Върна се в палатката, където Холис и Майкъл играеха на карти. И двамата погледнаха към него, когато влезе.

— Да не стоим така — оправда се Холис.

— Нищо не съм казал.

Питър легна на леглото си и издърпа над себе си одеяло, дори не си направи труда да свали калните си ботуши. Беше мръсен и смазан от умора, последните нереални часове бяха преминали като в транс. От дни почти не беше ял, но мисълта за храна му беше непоносима. Студен зимен вятър блъскаше в стените на палатката. Преди да заспи, мислеше за последните думи на Алиша към него: Махай се оттук, по дяволите.

Събуди се от далечен вик, който го накара да се изправи. Лицето на Холис надзърташе през отвора на палатката.

— При вратата има някой.

Отметна одеялото и се втурна навън на светлината на прожекторите. Съмненията му се превърнаха в сигурност. Наполовината на парадния плац вече знаеше какво го чака там.

Алиша. Алиша се беше върнала.

Стоеше при вратата. Отначало реши, че е сама. Но докато си проправяше път през насъбралите се мъже, видя втория войник, коленичил на земята. Беше Мънси. С вързани пред тялото му китки. На светлината на прожекторите Питър видя, че лицето му лъщи от пот. Трепереше, но не от студ. Едната от ръцете му беше увита в кърпа, пропита с кръв.

Двамата вече бяха заобиколени от войници, всички стояха настрана. Настъпи почтително мълчание. Гриър се приближи към Алиша.

— Генералът?

Тя поклати отрицателно глава.

Редникът държеше окървавената си ръка далече от тялото си и дишаше учестено. Гриър коленичи пред него.

— Ефрейтор Мънси — говореше тихо и успокоително.

— Да, сър — бавно облиза устни Мънси. — Простете, сър.

— Всичко е наред, синко. Постъпил си добре.

— Не знам как пропуснах онзи, който го направи. Ръфна ме като куче, преди Донадио да го довърши — вдигна глава към Алиша. — Изобщо няма да познаете, че е момиче, като я видите как се бие. Надявам се, че няма да се сърдите, че я помолих да ме върже и да ме прибере у дома.

— Това е твое неотменимо право, Мънси. Това е твое право, като войник от експедицията.

Тялото на Мънси се сви в конвулсии, поредица от три силни спазъма. Устните му се извиха и разкриха празнините между зъбите му. Питър усети как войниците застанаха нащрек, заобиколиха го, с ръце на ножовете си, бързо, подсъзнателно движение. Но Гриър приклекна до болния войник, без да трепне.

— Ами мисля, че сега е моментът — каза Мънси, когато спазмите преминаха. Питър не откри нито нотка страх, в погледа му, само спокойно приемане. Всички цветове бяха изчезнали от лицето му, изпити като вода в яма. Вдигна вързаните си ръце да избърше потта от челото си с окървавената кърпа.

— Така е, както са разказвали. Няма да е проблем, предпочитам ножа, майоре, бих искал да почувствам как тялото ми се освобождава.

Гриър кимна одобрително.

— Достоен мъж си, Мънси.

— Нека го направи Донадио, ако не възразявате. Мама все повтаряше, че човек трябва да танцува с онзи, който го е довел на танците, а пък тя почти ме върна. Можеше и да не го прави — примигваше вече с очи, от него се лееше пот. — Исках само да кажа, че за мен беше чест, сър. Както и с генерала. Исках да се прибера, за да ви го кажа. Но мисля, че е по-добре да се отдръпнете, майоре.

Гриър стана и се отдръпна. Всички застанаха нащрек. Извиси глас към всички:

— Този мъж е войник от Експедиционния! За него е време да поеме последния си път! Почест, ефрейтор Мънси. Хип хип…

— Урааа!

— Хип хип…

— Урааа!

— Хип хип…

— Урааа!

Гриър измъкна ножа си и го подаде на Алиша. Лицето ѝ беше овладяно, не издаваше никакво чувство: лицето на войник, лицето на дълга. Сграбчи ножа в юмрук и коленичи пред Мънси, който отново беше оборил глава, чакаше с отпуснати ръце в скута си. Алиша приведе глава към Мънси, докато челата им не се допряха. Питър видя, че устните ѝ се движат, прошепва тихи думи към него. Не почувства ужас, само учудване. Моментът сякаш беше замръзнал във времето, не беше поток от събития, а застопорено и цяло събитие — граница, която, веднъж пресечена в едната посока, вече беше невъзможно да бъде пресечена в обратната. Смъртта на Мънси беше само част от смисъла ѝ.

Ножът свърши работата си, още преди Питър да разбере какво се случва. Когато Алиша отпусна ръка, той беше забит до дръжката в гърдите на Мънси. Очите му бяха отворени, широки и влажни, устните му се раздвижиха. Алиша прихвана лицето му, нежно, както майка прегръща детето си.

— Върви си спокойно, Мънси — каза тя. — Върви си спокойно.

По устните му изби кръв. Пое още веднъж дъх и го задържа в гърдите си, все едно не беше само въздух, ами нещо повече — сладкия вкус на свободата, всички грижи бяха отпаднали, всичко беше свършило и приключило. После животът му си тръгна и той рухна напред, Алиша го пое в ръцете си, за да олекоти падането на тялото му към калната земя на гарнизона.

Питър не я видя през следващите два дни. Мислеше да ѝ изпрати съобщение по Гриър, но не знаеше какво да каже. В сърцето си знаеше истината: Алиша ги беше напуснала. Заживяла беше живот, в който той нямаше място.

Загубили бяха общо шейсет и шестима бойци, включително генерал Ворхис. Ясно беше, че някои не са мъртви, а обсебени, сред войниците се говореше да се изпратят разузнавателни отряди. Но Гриър отказа. Времето за изчакване вече привършваше, ако възнамеряваха да се срещнат с Трети батальон. Седемдесет и два часа, обяви той, после край.

До края на втория ден лагерът беше почти събран. Храната, оръжията, мунициите, повечето от големите палатки без столовата — всички бяха събрани и готови за път. Оставаха прожекторите, както и огромните цистерни за гориво, които бяха почти празни, и едно хъмви. Батальонът щеше да се отправи на юг в две групи: малък разузнавателен отряд на коне, воден от Алиша, а останалите да ги следват с камионите и пеш. Сега Алиша беше офицер. С толкова много загубени мъже, бяха останали само двама взводни командири, редиците бяха оредели, а Гриър я беше произвел в чин на бойното поле. Сега беше лейтенант Донадио.

Гриър отмени заповедта Сара и Ейми да се държат настрана. Тялото си е тяло, каза той, няма защо да се делим. По време на нападението много от войниците бяха ранени. Повечето наранявания бяха дреболии, прорезни рани, драскотини, навяхвания, но един от войниците имаше счупена ключица, а двама, Санчо и Уидърс, бяха лошо обгорели при детонацията. Двамата медици на батальона бяха убити, затова сега Ейми помагаше на Сара да се грижи за ранените и полагаше усилия да ги подготви добре за пътуването на юг. Питър и Холис бяха зачислени към екипите за приготвяне на батальона за път. Задълженията им бяха да се справят със съдържанието на две огромни палатки с продоволствия, да отделят онова, което щяха да вземат за из път, и онова, което да оставят в складове, в поредица от подземни скривалища, пръснати из лагера. Майкъл беше почти изчезнал сред моторизираната част. Спеше в бараките, хранеше се рамо до рамо с останалите механици. Дори името му вече го нямаше, заменено от Скоба.

Въпросът за евакуацията надвисна като меч. На Питър му предстоеше да даде отговора си на Гриър, но истината беше, че не знаеше какъв да е той. Останалите — Сара, Холис, Майкъл и Ейми, по нейния тих и вглъбен начин — всички чакаха, даваха му възможност да вземе решение. Мълчанието им правеше този факт още по-отчетлив. А може би просто го избягваха. И в двата случая да напуснат сигурността на гарнизона изглеждаше по-опасно от всякога. Гриър го предупреди, че след взривяването на шахтата горите ще гъмжат от вирали. Може би, предложи той, най-добре щеше да е да се върнат следващото лято. Щял да говори с Дивизията, да ги убеди да изпратят истинска експедиция. Каквото и да имало горе в планината, каза Гриър, то чака там от дълго време. Със сигурност ще изчака още една година.

Вечерта на втория ден след завръщането на Алиша Питър влезе в палатката си и завари Холис сам, седнал на леглото си. На раменете му беше наметнато зимно яке. Държеше в скута си китара.

— Къде я намери?

Холис бавно изсвирваше по някоя нота, лицето му беше съсредоточено. Вдигна поглед и се усмихна през гъстата си брада, която вече се беше изкачила на половината на лицето му.

— На една от механиците била. Приятел на Майкъл. — Духна на ръцете си и изсвири още няколко ноти, въртеше се около мелодия, която Питър не различаваше ясно. — Толкова време измина. Мислех, че съм забравил как се свири.

— Не знаех, че можеш.

— Всъщност не мога много. Арло умееше да свири.

Питър седна на леглото срещу него.

— Хайде. Изсвири нещо.

— Не помня много. Само една-две песни.

— Ами изсвири ги. Изсвири нещо.

Холис сви рамене, но Питър разбра, че молбата му го е направила щастлив.

— Не казвай, че не съм те предупредил.

Холис направи нещо със струните, пристегна ги, изпробва ги и започна. Измина миг, преди Питър да осъзнае какво слуша: една от съчинените от Арло забавни песни, от онези, които свиреше на Малките в Убежището, но и някак по-различна. Същата и все пак различна. Изпод пръстите на Холис тя беше по-дълбока, по-богата, пълна с тлееща тъга. Питър легна на леглото си и остави музиката да премине през него. Дори когато песента свърши, той все още я чуваше да звучи в себе си, като ехо от копнеж в гърдите си.

— Добре — каза той. Пое дълбоко въздух, вперил поглед в провисналия покрив на палатката. — Двамата със Сара трябва да тръгнете с конвоя. Също и Майкъл. Съмнявам се, че тя ще тръгне без него. — Когато Холис не отвърна, Питър се привдигна на лакти и погледна към приятеля си. — Всичко е наред, Холис. Сериозно говоря. Това искам да направите.

— Думите на Ворхис бяха истина. Онези, с които ни посрещна. За мъжете и тяхната клетва. Прав беше. Вече не ме бива за това, ако изобщо ме е бивало. Наистина я обичам, Питър.

— Не е необходимо да го обясняваш. Щастлив съм и за двама ви. Щастлив съм, че имате този късмет.

— Ти накъде ще поемеш? — попита Холис.

Отговорът беше очевиден. Но трябваше да го изрече.

— Натам, накъдето тръгнахме.

Странно беше. Питър усети тъга, но и друго. Чувстваше у себе си мир. Вече беше взел решението, свободен беше. Чудеше се дали и баща му се е чувствал така вечерта преди последния си поход. Докато наблюдаваше тавана на палатката да се огъва под зимния вятър, Питър си припомни думите на Тео от онази вечер в електростанцията, всички седяха около масата в контролната стая и пиеха шайн. Баща ни не е излязъл да се самоубие. Който мисли така, не разбира най-важното у него. Излезе, защото не можеше да живее, без да разбере отговора, дори и минута от живота си. Душевният покой на истината обзе Питър и той му се наслади с цялото си същество.

Зад стените на палатката чуваше бумтенето на генераторите, виковете на хората на Гриър по стълбовете, които стояха на пост. Само още една нощ и щеше да настъпи тишина.

— Няма начин да те придумам, нали? — попита Холис.

Питър поклати глава.

— Направи ми една услуга само.

— Каквото кажеш.

— Не тръгвай след мен.

Завари майора в палатката, която преди принадлежеше на Ворхис. Питър и Гриър почти не бяха говорили след завръщането на Алиша: сякаш на майора се беше паднал тежък товар след неуспешното нападение, а Питър се държеше настрана. Не беше само тежестта на командването, което го измъчваше, знаеше Питър. В дългите часове, които беше прекарал с двамата мъже, Питър беше усетил дълбочината на връзката им. Гриър тъгуваше за изгубения си приятел.

В палатката светеше лампа.

— Майор Гриър?

— Влезте.

Питър влезе в палатката. Помещението беше топло от печката с дърва, майорът носеше камуфлажни панталони и убитозелена тениска. Седеше на бюрото на Ворхис, работеше над документите на светлината на фенера. Отворена каса, наполовина пълна с различни принадлежности, стоеше на пода в краката му.

— Джаксън. Чудех се, кога ще чуя известия от вас. — Гриър се облегна на стола и изморено потри очи. — Елате и вижте това.

Пред него лежеше купчина несъбрани документи. Най-отгоре имаше лист с три фигури, жена и две млади момичета. Образът беше толкова точно предаден, че отначало Питър го взе за снимка, нещо от Времето Преди. Но после осъзна, че гледа рисунка, направена с въглен. Портрет, направен от кръста нагоре. Долната част сякаш беше изчезнала в нищото. Жената държеше по-малкото момиченце на не повече от три години, с нежно, по бебешки розовобузо лице в скута си. Другото, само с две години по-голямо от сестра си, стоеше зад тях двете, над рамото на жената. Гриър измъкна още листове от купчината: същите три образа, в същата поза.

— Ворхис ли ги е направил?

Гриър кимна.

— Кърт не беше осъден доживот като повечето от нас. Имал истински живот преди Експедиционния, съпруга и две дъщери. Земеделец бил, ако можеш да го повярваш.

— Какво е станало с тях?

Гриър сви рамене в отговор.

— Каквото винаги се случва, когато се случи.

Питър се приведе отново, за да разгледа рисунките. Почувства изпълненото с болка старание на създаването им, силата на концентрацията, която се криеше зад всеки детайл. Свенливата усмивка на жената, очите на малкото момиченце, широки и подобни на тези на майката, разветите коси на по-голямото от внезапен повей на вятъра. По повърхността на хартията все още имаше сив прах, като пепел, навята от този вятър на спомена.

— Предполагам, че ги е рисувал, за да не ги забрави — каза Гриър.

Питър изведнъж се почувства неловко — каквото и да бяха означавали рисунките за генерала, Питър знаеше, че те бяха лични.

— Ако мога да попитам, майоре, защо ми ги показвате?

Гриър старателно ги събра в картонена папка и ги постави в кутията пред себе си.

— Веднъж някой ми каза, че част от живота на човек продължава, докато има кой да си спомня за него. Сега и вие ще си ги спомняте — заключи касата с ключ, който носеше на врата си и отново се облегна на стола си. — Но вие не сте дошли да ме видите заради това, нали? Взели сте решение.

— Да, сър. Утре сутрин тръгвам.

— Добре — кимна замислено, сякаш го е очаквал. — Петимата или само вие?

— Холис и Сара ще заминат с Евакуацията. Майкъл също, въпреки че все още може да не знае.

— Това означава вие двамата, тогава. Вие и тайнственото момиче.

— Ейми.

Гриър отново кимна.

— Ейми. — Питър очакваше Гриър да го разубеждава, но вместо това той каза: — Вземете коня ми. Добър кон е, няма да ви изостави. Ще дам нареждане на вратата да ви пуснат. Трябва ли ви оръжие?

— Каквото можете да ни дадете.

— Тогава и такова ще оставя.

— Оценявам го, сър. Благодаря ви за всичко.

— Най-малкото, което мога да направя. — Гриър гледаше свитите в скута си ръце. — Знаете, че вероятно тръгвате на самоубийство, нали? Да поемете нагоре към планината така. Трябва да ви предупредя.

— Може и така да е. Но по-добро хрумване нямам.

Измина миг на споделена благодарност. Питър си помисли, че Гриър ще му липсва, неговото спокойно и стабилно присъствие.

— Тогава да се сбогуваме — Гриър стана и протегна ръка да се ръкуват. — Потърсете ме, ако някога стигнете до Кървил. Искам да знам как е приключил.

— Кой как е приключил?

Майорът се усмихна, огромната му ръка все още обгръщаше ръката на Питър.

— Сънят, Питър.

В бараките светеше, Питър чуваше приглушен говор иззад платнените стени. Истинска врата нямаше, затова не можеше да почука. Но когато приближи, изпод закриващата отвора тъкан излезе войник и пристегна якето си. Казваше се Уилко, един от механиците.

— Джаксън — изгледа го учудено. — Ако търсиш Скобата, той е с някои от останалите, преместват последните количества гориво от цистерната. Тъкмо натам отивах.

— Търся Лиш — когато Уилко отговори с пуст поглед на молбата му, Питър поясни: — Лейтенант Донадио…

— Не знам дали…

— Кажи ѝ, че съм тук, и толкова.

Уилко сви рамене и се шмугна обратно. Питър наостри слух да чуе какво ще каже, ако изобщо вътре някой щеше да казва нещо. Изведнъж всички гласове стихнаха. Чака толкова дълго, че започна да се чуди дали пък Алиша няма да се покаже. После завесата се отметна и тя излезе.

Нямаше да е истина, помисли си Питър, ако се каже, че изглежда променена. Тя просто беше променена. Застаналата пред него жена едновременно беше Алиша, която открай време познаваше, и напълно нов човек. Стоеше със скръстени ръце на гърдите, носеше само тениска, въпреки студа. През изминалите дни косата ѝ отново беше започнала да расте, призрачна завеса, която покриваше скалпа ѝ като блестящо кепе под прожекторите. Но не това правеше момента странен. Странен го правеше начинът, по който стоеше и се държеше на разстояние от него.

— Чух за повишението — каза той. — Поздравления.

Алиша не отвърна.

— Лиш…

— Не трябва да си тук, Питър. Не бива да говоря с теб.

— Дойдох да ти кажа, че разбирам. Не разбирах дълго. Но сега вече не е така.

— Добре — тя замълча, обгърна се, за да се защити от студа. — Кое промени мнението ти?

Не знаеше точно как да отговори. Всичко, което искаше да ѝ каже, изведнъж беше излетяло от ума му. Смъртта на Мънси беше свързана с това, както и баща му и Ейми. Но не беше в състояние да изрази истинската причина с думи.

Каза единственото, за което се сети.

— Всъщност китарата на Холис.

Алиша го погледна с недоумение.

— Холис китара ли има?

— Един от войниците му я дал. — Питър замълча. Нямаше как да го обясни.

— Съжалявам. Говоря безсмислици.

В гърдите на Питър зееше отворена яма, за която знаеше, че е болката от липсата на някого, който все още не си е тръгнал.

— Благодаря, че ми каза. Но наистина трябва да се прибирам.

— Лиш, почакай.

Тя отново се обърна към него, вдигнала вежди.

— Защо не ми каза? За Полковника.

— Ти затова ли дойде? Да ме питаш за Полковника? — въздъхна и извърна поглед, нямаше против да поговорят на тази тема. — Защото той искаше да остане в тайна. Да не се разбира кой е.

— Но защо не е искал?

— Какво му е оставало да каже, Питър? Бил е сам. Загубил всичките си хора. Да зависеше от него, той е щял да загине с хората си — спря и пое дъх.

— Колкото до останалото, мисля, че ме е отгледал по единствения начин, който му е бил известен. Дълго време ми се струваше забавно, ако трябва да съм искрена. Истории за смели мъже, които прекосяват Земите на мрака, за да се борят и да умрат. Полагат клетва, куп дъра-бъра, от която нищо не схващах. Само думи. Освен това му бях ядосана. Питър, бях на осем. Осемгодишна, той ме заведе извън стените под резервоар и ме остави там. Тази история не си я чувал.

— Рояци, Лиш. Какво стана?

— Нищо. Ако беше се случило, да съм мъртва. Стоях под някакво дърво и цяла нощ ревах. До ден-днешен не знам дали е изпитвал куража ми, или късмета ми.

Част от историята липсваше.

— Сигурно е бил там с теб. Наблюдавал те е.

— Може — вдигна глава към зимното небе. — Понякога си мисля, че е бил, понякога — че не е. Не го познаваше като мен. След това дълго време го мразех. Искрено и истински го мразех. Но дълго не можеш да мразиш никого — отново пое дъх, дълбоко, примирено. — Надявам се и с теб да е така, Питър. Един ден да откриеш в сърцето си, че си ми простил — подсмръкна и избърса очи. — Това е всичко. Много се разприказвах. Радвам се, че беше до мен, колкото беше възможно.

Погледна я, видя покрусеното ѝ лице и разбра.

Истинската тайна не беше Полковникът. Той беше. Той беше тайната, която е пазела. Която двамата са пазели един от друг, дори от самите себе си.

Протегна ръка към него.

— Алиша, чуй ме…

— Спри. Недей — но не се отдръпна.

— В онези три дни, когато си мислех, че умираш, а аз не съм до теб — в гърлото му имаше буца с размери на юмрук. — Винаги съм мислел, че ще съм наблизо.

— По дяволите, Питър — тя трепереше. Усети с каква сила се бори. — Не го прави сега. Твърде късно е, Питър. Твърде късно.

— Знам.

— Не говори така. Моля те. Каза, че разбираш.

Така беше, разбираше. Всичко, което бяха един за друг, се криеше в този прост факт. Не чувстваше нито изненада, нито съжаление, а по-скоро дълбока, изненадваща благодарност и едновременно с това отчетлива яснота, която го изпълваше като вдишания зимен въздух. Чудеше се какво е това чувство и тогава разбра. Той я оставяше.

Позволи му да я прегърне, да я придърпа в отвореното си яке. Прегърна я и тя го прегърна, както преди дни в палатката на Ворхис. Сега беше същото сбогуване, но обратно. Той усети как се стяга и после се отпуска до него, стопява се в прегръдката му.

— Тръгваш — каза тя.

— Искам да ми обещаеш нещо. Пази останалите. Заведи ги в Розуел.

Слабо, но доловимо кимване до гърдите му.

— Ами ти?

Как само я беше обичал! Въпреки че никога нямаше да го изрече с думи. Както я прегръщаше, затвори очи и се опита да запази завинаги в паметта си усещането да я прегръща, за да го отнесе със себе си.

— Мисля, че прекалено дълго си се грижила за мен, нали? — отдръпна се, за да види лицето ѝ. — Това е — каза той, — исках да ти благодаря.

А после се обърна и си тръгна, остави я сама на ледения вятър, пред смълчаните бараки.

Постара се да заспи, въртя се цяла нощ неспокойно и накрая, час преди разсъмване, когато вече не можеше да чака, стана и бързо опакова мунициите си. Мислеше за студа, дали ще се нуждаят от одеяла, допълнителни чорапи, нещо, с което да се топлят и сушат. Спални чували, наметала, брезент и добро, здраво въже. Предишната нощ, на връщане от бараките, той влезе в продоволствената палатка и открадна инструмент за копаене, секира и две дебели якета. Холис тихо похъркваше на леглото си, заровил брадатото си лице в одеялата, потънал в забрава. Когато се събудеше, Питър вече щеше да е заминал.

Преметна раницата през рамо и излезе навън, изненада се колко свиреп е студът, дъхът му секна. Гарнизонът беше тих, само неколцина мъже се движеха, миришеше на пушек от горящи дърва, на топла храна от столовата и стомахът му се присви. Но нямаше време за такива неща. В женската палатка завари Ейми да седи на леглото си, в скута ѝ лежеше малката ѝ раница. Нищо не ѝ беше казвал. Сама беше, Сара продължаваше да се грижи за Санчо и останалите в лечебницата.

— Време ли е? — попита го тя. Очите ѝ бяха ясни.

— Време е.

Прекосиха заграденото място. Конят на Гриър, огромен черен кон, със сгъстила се за зимата козина, пасеше с останалите, извили муцуни към вятъра. Питър измъкни юздата от заслона и го поведе към оградата. Искаше му се да ползва седло, но нямаше как да го яздят двамата. Събра раниците им, провеси ги през холката на животното. Пръстите му вече бяха сковани от студа. Вдигна Ейми, после се качи и той. Тръгнаха към края на заграденото място към сенките под стълбовете, към вратата. Точно се зазоряваше, сивотата се топеше, сякаш мракът не се вдигаше, а се разтваряше. Заваля блед, почти невидим сняг, снежинките се материализираха във въздуха пред лицата им.

На врата ги посрещна сам часови: Юстас, лейтенантът, който първи предупреди Питър, че взводът се връща.

— Майорът каза да ви пусна. Помоли ме да ви дам и това — Юстас измъкна влакнеста торба от колибата на часовия и я постави на земята пред коня. — Каза да си вземете, каквото ви трябва.

Питър слезе и коленичи, за да я отвори. Пушки, муниции, два пистолета и колан с гранати. Прегледа ги, мислеше какво да вземе.

— Благодаря — отвърна той и се изправи. Измъкна ножа от колана си и го подаде на Юстас. — Ето. Подарък за майора.

Юстас се намръщи.

— Не разбирам. Искаш да ми дадеш ножа си, така ли?

Питър тръгна към него.

— Вземи — каза той.

Юстас прие ножа неохотно. За миг го погледа, като някакво странно произведение, открито в гората.

— Предай го на майор Гриър — каза Питър. — Мисля, че ще разбере. Обърна се към Ейми, която седеше високо над него, издала брадичка към падащия сняг.

— Готова ли си?

Момичето кимна. По лицето ѝ проблесна слаба усмивка. По миглите ѝ имаше снежинки, в косата ѝ също, като прах от скъпоценни камъни. Юстас повдигна Питър, който се метна на гърба на коня и пое юздите. Вратата се отвори пред тях. Позволи си да погледне отново към бараките, но всичко беше съвсем тихо, непроменено. После пришпори коня и поеха напред в разпукващия се ден.

X

Ангелът от планината

В самота и мрак като отшелник клет

в съмнение безкрайно ще живея.

За мойта скръб времето не знае лек,

Любовта ще ме спаси единствено от нея.

Сър Уолтър Рейли

Гнездото на Феникса

Шейсет и две

До пладне отново стигнаха реката. Яздеха мълчаливо под вече силния сняг, от който гората приглушено светлееше. Бреговете на реката започнаха да се покриват с лед, тъмните води в забрава течаха свободно в стесненото корито. Облегната на гърба на Питър и отпуснала ръце, Ейми спеше. Чувстваше топлината на тялото ѝ, бавното издигане и спускане на гърдите ѝ. Струи пара излизаха и тръгваха назад от ноздрите на коня, от тях ухаеше на трева и пръст. Сред дърветата имаше черни птици, които си подвикваха измежду клоните. Крясъците им бяха приглушени от снега.

Яздеше, завладян от спомените, хаотичен сбор от образи, които обгърнаха съзнанието му като пушек: майка му в ден, малко преди края, докато стоеше на прага на стаята си, за да наблюдава съня ѝ, видя очилата ѝ, оставени на масата, и разбра, че ще умре; Тео в електростанцията, когато седна на леглото и взе в ръцете си глезена на Питър и после на верандата на къщата, с Маусами до себе си; Леля в задушната ѝ кухня и вкуса на ужасния ѝ чай; последната нощ в бункера, всички пият уиски и се смеят на нещо забавно, което Кейлъб е казал или сторил, изправени пред огромната неизвестност; Сара в сутринта на първия сняг, как седи на дънера с дневника в скута си, лицето ѝ, обляно в светлина и гласът ѝ, който казва „Колко е красиво тук“; Алиша.

Алиша.

Поеха на изток. Вече се намираха в нова местност, пред тях се извисиха хълмове, обгърнаха ги в гориста прегръдка от покрити в бяло планини. Снегът намаля, после спря, после отново заваля. Заизкачваха се, Питър се съсредоточи върху най-дребните детайли. Бавното, ритмично напредване на коня, усещането от износена кожа в дланта си, докато държеше юздите, лекото докосване от косата на Ейми по врата му. Всичко беше някак неизбежно, като подробности от сън, сънуван преди години.

Мръкна. Питър използва лопатата, за да разчисти едно място, и опъна брезента на брега на реката. Повечето от дърветата по земята бяха прекалено мокри, за да горят, но под гъстия навес от дървета откри достатъчно сухи да запали огън. Питър нямаше нож, но в раницата си носеше малко джобно ножче, с което да отварят консервите. Вечеряха и заспаха сгушени един до друг, за да се топлят.

Събудиха се сред вледеняващ студ. Бурята беше отминала, а след нея по небето беше останала свирепа ледена синева. Докато Ейми палеше огъня, Питър отиде да потърси отвързалия се и залутал се през нощта кон — друг път би се уплашил и объркал от такова събитие, но тази сутрин не се разтревожи. Проследи коня на стотина метра надолу по течението, където го откри да пасе обрасли с трева издънки по речния бряг, сняг обсипваше голямата му черна муцуна. На Питър му се стори, че не бива да го прекъсва, затова постоя встрани, докато конят закусваше, после го поведе обратно към лагера, където усилията на Ейми бяха дали резултат и гореше малък, димлив огън от влажни иглички и пращящи клонки. Нахраниха се с храна от консерви и пиха студена вода от реката, после се постоплиха до огъня, без да бързат. Това щеше да е последната им сутрин, знаеше го. На запад зад тях гарнизонът вече беше пуст и притихнал, войниците бяха тръгнали на юг.

— Според мен сме стигнали — каза той на Ейми, докато привързваше торбите на коня. — Според мен не ни остават повече от десет километра.

Момичето не каза нищо, само кимна. Питър поведе коня до паднал дънер, огромен и подгизнал, висок поне метър, покачи се и се метна на коня. Намести се, нагласи раниците и протегна ръка, за да я издърпа.

— Не ти ли липсват? — попита Ейми. — Твоите приятели.

Вдигна лице към покритите със сняг дървета. Спокойствие и слънце изпълваха утринния въздух.

— Липсват ми. Но всичко е наред.

Стигнаха до разклонение. В продължение на няколко часа бяха вървели по път или поне по следите от някогашен път. Под снега земята беше корава и равна, тук-там ръждясала табела или овехтял крайпътен парапет го отбелязваха. Навлязоха в тясната долина, от двете им страни се издигаха скали, обърнали каменистите си лица към тях. Стигнаха до място, където пътят се разделяше в две посоки: направо покрай реката или през нея по мост, извит в дъга и с открити греди, покрити със сняг. От другата страна пътят отново ставаше стръмен и завиваше сред дърветата нататък.

— В коя посока? — попита я.

Миг мълчание.

— През реката — отвърна му тя.

Слязоха от коня. Снегът беше дълбок, пухкав и стигаше почти до ръбовете на ботушите на Питър. Наближиха брега и Питър видя, че част от моста липсва: дъските бяха изгнили. Петдесет метра. Може би щяха да се справят и да преминат, като пазеха равновесие по откритите греди, но конят нямаше да успее.

— Сигурна ли си? — тя стоеше до него, силно присвила очи от силната светлина. Ръцете ѝ, както и неговите, бяха свити в ръкавите на палтото ѝ.

Тя кимна.

Върна се при коня, за да освободи раниците им. Не можеше и дума да става да оставят коня на Гриър. Толкова път ги беше носил на гръб. Питър не можеше да го остави беззащитен. Приключи с разтоварването на багажа. Откачи юздата и пристъпи към задницата на животното.

— Ха! — Викна той и здраво го шляпна. Нищо. Отново опита, този път по-силно. — Ха!

Удари го, викна и размаха ръце.

— Хайде! Дий! — но животното не помръдна, гледаше ги търпеливо с огромните си, блестящи очи.

— Какво упорито добиче само. Май не иска да тръгва.

— Кажи му какво искаш от него и готово.

— Това е кон, Ейми.

Случилото се после може и да беше странно, но не и неочаквано. Ейми обгърна муцуната на коня с ръце, постави длани отстрани на издължената му глава. Конят се размърда, притихна под допира ѝ, големите му ноздри се разшириха от тежка въздишка. За един дълъг, тих момент момичето и конят стояха потънали в дълбок и общ поглед. После конят се отдръпна, обърна се и тръгна в посоката, от която бяха дошли. Ускори ход до тръс и изчезна сред дърветата.

Ейми вдигна раницата си от снега и я метна на раменете си.

— Можем да тръгваме.

Питър стоеше онемял, нямаше нужда да казва каквото и да било.

Слязоха по насипа на речния бряг. По водата танцуваше отразена и почти ослепяващо бляскава светлина, сякаш замръзналите късчета лед увеличаваха силата ѝ. Питър пусна Ейми първа, помогна ѝ да стъпи с коляно през подобния на отворен капак прорез в откритите греди. Щом стигна, той ѝ подаде раниците, после сам се издърпа.

Най-сигурният път беше по моста, където да се придържат по парапетите, като пристъпваха от греда на греда. Студеният метал го пареше като огън, режеше болезнено. Напредваха бавно. Ейми вървеше напред, скачаше с уверена грация над процепите. Когато тръгна след нея, стана ясно, че проблемът не е в самите греди, които изглеждаха здрави, а в обвивката им под снега: скрит слой лед. На два пъти Питър стъпваше неуверено, краката му се подхлъзваха, ръката му се вкопчваше в ледения парапет, едва успяваше да се задържи. Но да стигне до тук и да се удави в ледена вода, не си го и представяше. Напредваше бавно по моста, греда по греда. Когато премина, ръцете му бяха съвсем безчувствени. Разтрепери се. Искаше му се да стъкнат огън, но закъсняваха. Сенките вече се удължаваха. Скоро краткият зимен ден щеше да свърши.

Изкачиха се по речния бряг и продължиха да напредват нагоре. Където и да отиваха, надяваше се да има подслон. Не знаеше как щяха да пренощуват без подслон. Виралите бяха без значение, студ като този можеше лесно да ги убие. Най-важното беше да не спират. Сега Ейми вървеше напред, стъпките ѝ ги водеха нагоре в планината. На Питър му оставаше само да я следва. Вдишваше разреден въздух с дробовете си, около него дърветата стенеха от вятъра. След известно време той обърна поглед назад и видя долината под тях, реката се виеше през нея. Сега се движеха в сянка, в здрач, но от другата страна на долината планинските била се отдалечаваха на север и на изток, облени от златиста светлина. Върха на света, помисли си Питър, към него ме води Ейми. Самият връх на света.

Денят се стопи. В спускащия се мрак местността, която ги заобикаляше, заприлича на объркан лабиринт. Онова, което Питър мислеше за връх на изкачването им, се оказа билото на поредица от изкачвания, всяко водеше към все по-ветровит връх. На запад планината се спускаше рязко, почти като в пропаст. Студът се беше промъкнал дълбоко в него, притъпяваше сетивата му. Допуснаха грешка с пускането на коня, осъзна той. Ако се наложеше да се прислонят, можеха да се спуснат надолу и да използват тялото му за топлина и за подслон. Тежко беше да пожертват такова животно, преди не би си го и помислил, но сега, когато мракът обгърна планината, разбра, че би могъл да го направи.

Ейми бе спряла. Настигна я с мъка и спря задъхан до нея. Тук снегът беше по-малко, вятърът го беше отвял. Ейми оглеждаше небето, присвила очи, вслушваше се в някакъв далечен звук. По раницата и по косата ѝ имаше късчета лед.

— Какво има?

Погледът ѝ спря върху ред дървета вляво от нея, далече от откритата долина.

— Там — каза тя.

Там обаче нямаше нищо, само дървета. Дървета, сняг и безразличен вятър.

После забеляза пролуката в храсталака. Ейми вече вървеше към нея. Когато наближиха, разбра какво вижда: врата в наклонена ограда. Оградата се издигаше на височината на дърветата, скрита под гъста маса прикриващи я лози с окапали листа, покрити със сняг. Заради тях оградата беше невидима, сливаше се с околната растителност. Кой знае колко време бяха вървели покрай нея без да я забележат. Зад отвора в оградата имаше малка колиба, повече предчувствие, отколкото истинска колиба. Не по-голяма от пет квадратни метра, постройката изглеждаше наклонена, с една рухнала част, вратата стоеше полуотворена и изкривена на пантите. Той надзърна в нея. Нищо, само сняг и листа, стените бяха обвити в плесен.

Обърна се.

— Ейми, къде…

Видя я да върви сред дърветата, да се отдалечава и с олюляване тръгна след нея. Ейми се движеше по-бързо, почти тичаше. През мъглата на изтощението си и тромавостта на стъпките си, Питър осъзна, че са стигнали до края на пътуването си, или почти. Нещо го напускаше, силата му, изпита от студа, най-после го напускаше.

— Ейми — извика. — Спри.

Тя сякаш не го чуваше.

— Ейми, моля те.

Тя се извърна към него.

— Какво има тук? — умолително я попита. — Тук няма нищо.

— Има, Питър — лицето ѝ сияеше от радост. — Има.

— Къде е тогава? — каза той и усети гнева в гласа си. Ръцете му лежаха на коленете, мъчеше се да си поеме дъх. — Кажи ми къде е.

Вдигна лице към притъмнялото небе, очите ѝ бяха затворени.

— Навсякъде е… — каза тя. — Слушай.

Постара се, с последната си останала сила напрегна съзнанието си. Но чу само вятъра.

— Нищо няма — отново каза и усети как го завладява отчаяние. — Ейми, тук няма нищо.

И тогава го чу.

Глас. Човешки глас.

Някой пееше.

Най-напред видяха издигнатата сред дърветата антена.

Стигнали бяха до поляна, открито място между дърветата. Навсякъде около тях Питър различаваше руини от човешко обитание, напомнящи на сгради, съборетини и изоставени коли под снега. Антената се издигаше в края на широка вдлъбнатина в снега, пълна с отломки — някакви основи на отдавана изчезнала сграда. До нея беше антената, кула на четири стълба, която се издигаше над тях, прикрепяна на място с метални въжета, които потъваха в бетон. Прикрепено към върха ѝ стоеше сиво кълбо, обковано с шипове. Под кълбото редица от подобни на лопатки предмети обкръжаваха кулата и стърчаха встрани като венчелистчета на цвете. Може би бяха соларни батерии. Питър не знаеше. Постави ръка на студения метал. Под подпората прозираха букви. Избърса снега и се показа надпис ИНЖЕНЕРЕН КОРПУС НА АРМИЯТА НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ.

— Ейми…

Зад него нямаше никой. Забеляза движение в края на поляната и се втурна след нея под храсталака. Сега пеенето беше по-отчетливо. Не бяха думи, а напявани ноти, които се издигаха и заглъхваха. Сякаш вятърът го носеше от всички посоки. Сега бяха близо, много близо. Усети нечие присъствие някъде там, отгоре, някаква широта. Дърветата се разделиха, небето се показа. Стигна до мястото, където стоеше Ейми, и спря.

Беше жена. Гледаше надалеч, стоеше на прага на малка дървена къщурка. Прозорците на къщата светеха, а от комина се виеше дим. Тупаше одеяло, между две дървета висяха още одеяла. Тази жена, която и да беше, се занимаваше с прането си, мина му през ум. Занимаваше се с прането си и пееше. Беше наметната с дебел вълнен плащ, плътен и тъмен, със снежнобели линии. Плащът обгръщаше раменете ѝ като мъглявина. Под ръба му се виждаха голите ѝ крака, на които, изглежда, не носеше нищо, освен чифт въжени сандали, пръстите ѝ стъпваха по снега.

Питър и Ейми тръгнаха към нея. Приближиха, а думите на песента ѝ отново се чуха. Имаше плътен, богат, дълбок, пълен с тайнствено задоволство глас. Пееше и си вършеше работата, поставяше одеялата в кош при краката си, очевидно без да забелязва присъствието им. Двамата стояха на няколко метра зад нея. Спи, дете мое, нека сънят ти е спокоен, пееше жената.

Цяла нощ

бдящи ангели ще ти праща Бог,

Цяла нощ.

Нежно ще се точат сънливи часове,

била и долини потъват в спокоен сън.

На скъпите си хора бдя

цяла нощ.

Жената спря с ръце над въжето.

— Ейми.

Жената се обърна. Имаше широко, красиво лице с тъмна кожа като Леля. Но той не гледаше стара жена. Кожата ѝ беше гладка, очите ясни и бистри. Лицето ѝ грееше от сияйна усмивка.

— О, каква радост е да те видя! — Гласът ѝ приличаше на музика, сякаш пееше думите. Запъти се към тях с обутите си в сандали крака и прегърна Ейми с майчинска нежност.

— Мъничката ми Ейми е пораснала — погледът ѝ се отклони от Ейми и падна върху Питър, явно чак сега го забеляза. — А ето го и твоят Питър. — Поклати глава учудено. — Точно както си знаех, че ще се случи. Помниш ли, Ейми, когато те попитах, Кой е Питър? Стана, когато за пръв път те видях. Съвсем мъничка беше.

От очите на Ейми потекоха сълзи.

— Оставих го.

— Замълчи сега. Станало е, както е трябвало да стане.

— Той ми каза да бягам! — изплака тя. — Оставих го! Изоставих го!

Жената разтърси ръцете на Ейми.

— Отново ще го намериш, Ейми. Това си дошла да откриеш, нали? Не съм единствената, която бдеше над тебе през всичките тези години. Тъгата, която носиш, не е твоя. В сърцето си чувстваш неговата тъга, Ейми, защото му липсваш.

Слънцето залязваше. Стояха пред къщата на жената и ги обгръщаше студена тъма. А Питър не можеше нито да помръдне, нито да говори. Осъзнаваше, че е част от току-що случилите се събития, но не знаеше каква точно част.

Най-накрая си възвърна гласа.

— Кажете ми — каза той, — моля ви! Кажете ми коя сте.

Внезапно очите на жената проблеснаха лукаво.

— Да му кажем ли, Ейми? Да кажем ли на Питър коя съм?

Ейми кимна. Жената вдигна поглед усмихната широко.

— Аз съм тази, която ви чака — каза тя. — Името ми е сестра Лейси Антоанет Кудото.

Шейсет и три

Редник Санчо умираше.

Сара пътуваше в края на конвоя, в един от големите камиони. В задната част бяха наредените легла за ранените. Мястото беше претъпкано със сандъци с провизии. Сара успя да се влезе при ранените, за да им предложи удобство, според силите си.

Другият, Уидърс, вероятно не беше толкова зле. Повечето от обгарянията му бяха по ръцете. Вероятно щеше да оцелее, ако не развиеше сепсис. Но не и Санчо. Нещо се случило, докато спускали бомбата. Някакъв кабел се овързал. Фитилът не се запалил. Нещо. Сара научи историята откъслечно и непълно, разказаха ѝ поне дузина различни варианти, всеки с малко по-различна версия на събитията. Санчо влязъл в шахтата, пропълзял надолу по кабела, за да се справи с проблема. Или все още е бил в шахтата, или е излизал, Уидърс тичал към него, настигнал го, отвързал го от въжетата, когато се разнесъл взривът.

Пламъците напълно ги погълнали. Сара можеше да види как огънят е обгърнал телата им, възпламенил е униформите им и стигнал до плътта им. Чудо беше, че са оцелели, но според Сара чудото не беше от щастливите. Още чуваше писъците, които надаваше, докато с помощта на двама войници махаше почернелите останки от униформата по тялото му, с голяма част от полепналата по нея кожа от краката и гърдите му. Направила беше всичко по силите си да почисти остатъците, за да се открие жива, кървава плът под тях. Изгарянията по краката и стъпалата му започваха да гноят, сладникавият мирис на обгоряла плът се смесваше с вонята на инфекцията. Огънят беше облизал гърдите, ръцете и раменете му. Лицето му беше гладка, розова буца, като гума на молив. След като беше приключила с почистването — ужасяващо задължение, — той почти не беше издал звук, потъна в накъсан сън, от който се събуждаше само за да поиска вода. Изненада се, когато на сутринта видя, че все още е жив, а после и на другия ден. В нощта преди заминаването им изненада и себе си, като прояви сила и предложи да остане с него в лагера. Но Гриър не прие изобщо. Достатъчно хора загубихме в горите, каза той. Направи всичко, за да му е по-удобно.

Известно време конвоят се движеше на изток, но сега отново вървяха на юг. На Сара ѝ се струваше, че се движат по нещо като път. Вече не подскачаха така непоносимо, не се люлееха, не шляпаха в снега и калта, които пръскаха изпод колелетата под нея. Премръзнала беше до кости, повдигаше ѝ се, ръцете и краката я боляха от часовете друсане в камиона. Конвоят от коли, коне и хора напредваше на пресекулки. Тръгваше щом разузнавателният отряд на Алиша обявяваше, че пътят е чист. Целта на първия им ден в път беше Дуранго, където имаше укрепен подслон в стар зърнен силоз, едно от деветте подобни убежища по пътя за продоволствие до Розуел, който им предлагаше сигурност за през нощта.

Реши, че не е ядосана, задето Питър е тръгнал, без да ѝ каже. Когато Холис дойде в столовата, за да ѝ съобщи новината, се ядоса, разбира се. Мислеше само за тази новина, но покрай грижите около Санчо и Уидърс я позабрави. Истината беше, че го предчувстваше — може би не точно заминаването на Питър и Ейми, но нещо подобно. Нещо финално. Когато с Холис обсъждаха възможността да тръгнат с конвоя, някъде в нея се таеше неизказано предчувствие, че Питър и Ейми няма да ги придружат.

Но Майкъл се ядоса. Направо побесня. Наложи се Холис да го удържа да не тръгне след тях в снега. Странно откъде през изминалите месеци у Майкъл се бе родила такава смелост, почти безразсъдна. Тя се чувстваше като негов родител, дълбоко и неоспоримо отговорна за него. Някъде сред случилите се събития се беше освободила от тази отговорност. Може би не Майкъл се е променил, може би тя се беше променила.

Искаше да види Кървил. Името присъстваше в съзнанието ѝ с проблясваща лекота. Само като си помисли човек: трийсет хиляди души. Обзе я надежда, каквато не беше чувствала от деня, в който Учителката я изведе през вратата на Убежището в сломения свят. Защото този свят не беше сломен изобщо. Малкото момиченце Сара, което спеше в Голямата стая, играеше с приятелчетата си и слънцето грееше в лицето ѝ, докато се люлееше на гума в двора и вярваше, че светът сигурно е прекрасно място, от което трябва да е част, това момиченце се беше оказало право. Какво обикновено желание само. Да бъде личност, да живее човешки съдбата си. Това я очакваше в Кървил с Холис. Холис, който я обичаше и ѝ го беше казал, повторил, потретил. Накарал беше нещо у нея да се освободи, нещо отдавна сгърчено. Чувство, което я изпълни в първата нощ на пост, някъде в Юта, когато той остави пушката си и я целуна, и я изпълваше всеки път, когато произнасяше думите по неговия тих, почти смутен начин, приближили лица толкова близо едно до друго, че тя усещаше снопчетата на брадата му по страните на лицето си, тогава като че ѝ признаваше най-скритата истина за себе си. Каза ѝ, че я обича, тя също го обичаше, от цялата си душа и безкрайно. Не вярваше в съдбата, светът ѝ се струваше много по-несигурен, поредица от несполуки и измъквания на косъм, сред които по някакъв начин човек оцеляваше, докато дойде денят, в който не успява. Но любовта ѝ към Холис приличаше точно на съдба. Все едно думите вече са написани някъде, а тя само трябваше да вдъхне живот на историята. Чудеше се дали родителите ѝ са изпитвали подобно чувство един към друг. Въпреки че не обичаше и избягваше да мисли за тях, докато пътуваше в камиона, се улови, че иска да са живи, за да ги попита.

Стореното от тях не беше честно. Клетият Майкъл беше открил двамата в заслона онази страшна утрин. Беше на единайсет, Сара тъкмо беше навършила петнайсет. Вярваше, че родителите ѝ са изчаквали тя да стане достатъчно голяма и да се грижи за брат си, че възрастта ѝ тогава е била част от замисъла им. Когато Майкъл беше закрещял, тя скочи от леглото си, втурна се надолу по стълбите, през двора към навеса, зад къщата им, където той обгръщаше с ръце краката им и се опитваше да ги повдигне. Стоеше на двора, онемяла и вкаменена, Майкъл плачеше и я умоляваше да му помогне, макар да знаеше, че са мъртви. В онзи миг не чувстваше ужас или скръб, ами нещо като удивление — нямо учудване пред неотменимата действителност на гледката, безжалостната ѝ механика. Използвали бяха въжета и две дървени столчета. Завързали въжетата около вратовете си, пристегнали клуповете и ритнали столчетата, тежестта на телата им ги убила. Чудеше се: Заедно ли са го направили? Дали са броили до три? Дали първо е бил единият, а после другият? Майкъл я умоляваше: Моля те, Сара, помогни ми, помогни ми да ги спася, а тя само тях виждаше. Предишната вечер майка им беше приготвила царевична питка, тиганът все още беше на кухненската маса. Сара се опита да си припомни за някоя следа, по която да познае, че майка ѝ е свършила това домакинско задължение по различен начин, след като е знаела, защото няма как да не е знаела, че приготвя закуска, която няма да изяде, за децата си, които няма да види повече. Не успя да си припомни нищо.

Като че се подчиняваха на някаква последна, мълчалива команда, двамата с Майкъл изядоха тази закуска до последната хапка. Приключиха и Сара разбра, както сигурно и Майкъл, че от този ден нататък тя ще се грижи за брат си и част от тази грижа беше неизреченото споразумение, че никога повече няма да говорят за родителите си.

Конвоят беше забавил своя ход. Сара чу вик някъде напред, викаше им да спрат, а после галопът на кон, който мина покрай тях в снега. Скочи на крака и видя, че Уидърс е отворил очи и се оглежда. Превързаната му ръка лежеше на гърдите му, върху одеялата. Лицето му беше мокро от пот.

— Пристигнахме ли?

Сара провери челото му с опакото на китката си. Не изглеждаше да има треска, кожата му беше хладна. Взе от пода манерка и капна малко от водата в отворената му уста. Нямаше треска, а изглеждаше много по-зле, дори главата си не можеше да повдигне.

— Май не.

— Сърбежът ме подлудява. Сякаш по ръцете ми пълзят мравки.

Сара затвори манерката и я постави настрана. С треска или без треска, тревожеше я тенът на лицето му.

— Това е добър знак. Означава, че там кожата ти се възстановява.

— Не ми прилича на оздравяване — Уидърс пое дълбоко дъх и бавно го издиша. — Мамка му.

Санчо беше в леглото под него, увит в превръзки. От лицето му се виждаше само малък розов кръг. Сара приклекна, взе стетоскопа от медицинската си чанта и преслуша гърдите му. Чу клокочене като от вода, изливана в кана. Убиваше го най-вече обезводняването, а освен това се давеше в собствените си дробове. Страните му пареха при допир, около него се носеше мирисът на инфекцията. Подпъхна одеялото около него, навлажни кърпа и я подържа до устните му.

— Как е той? — попита отгоре Уидърс.

Сара се изправи.

— Малко му остава, нали? По лицето ти познавам.

Тя кимна.

— Близо е, така мисля.

Уидърс отново затвори очи.

Сара облече яке и скочи от камиона в снега и слънчевата светлина. Дисциплинираните редици от войници се бяха разбъркали в групи от по трима-четирима мъже, които стояха наоколо намръщени, отегчени и нетърпеливи, с ниско свалени качулки и течащи от студа носове. По-напред видя къде се крие проблемът. Един от камионите стоеше с отворен капак, а от него излизаше пара. Група войници го бяха наобиколили и объркано го оглеждаха, сякаш е огромен скелет, на който са се натъкнали на пътя.

Майкъл стоеше на бронята, с ръце до лакти в двигателя. От гърба на коня си Гриър питаше:

— Можеш ли да го поправиш?

Главата на Майкъл се показа изпод капака.

— Според мен е маркуч. Мога да го сменя, ако картерът е здрав. Трябва ни още охладителна течност.

— Колко ще продължи?

— Не много.

Гриър вдигна глава и извика към хората си:

— Да свием периметъра! Сините напред и внимавайте за онези дървета! Донадио! Къде, по дяволите, е Донадио?

Алиша дойде с коня си от предната част на конвоя, с преметната пушка, около лицето ѝ се виеше пара. Въпреки студа беше съблякла якето си и стоеше по жилетка над пуловера си.

— Ще почакаме малко — каза Гриър. — Да поогледаме надолу по пътя. Трябва да наваксаме.

Алиша пришпори коня си и пое в галоп, без дори да погледне към Холис, когото отмина и който вървеше към тях от предната част на конвоя. Гриър го беше причислил към камионите с продоволствия, които осигуряваха храна и вода на мъжете.

— Какво става? — попита Холис Сара.

— Почакайте минута, майор Гриър — извика тя.

Гриър вече се беше отдалечил назад по колоната. Той обърна коня си, за да я погледне.

— Санчо. Мисля, че умира.

Гриър кимна.

— Разбирам. Благодаря, че ми каза.

— Вие сте неговият командващ офицер, сър. Мисля, че ще е благодарен, ако го посетите.

Лицето му остана безизразно.

— Сестра Фишър, разполагаме с четири часа дневна светлина, за да изминем открит път за шест часа. В момента мисля за това. Просто направете най-доброто. Това ли е всичко?

— Бил ли е близък с някого? Някой, който да остане с него?

— Съжалявам, точно сега всички мъже са ми необходими. Сигурен съм, че той ще разбере. Сега бихте ли ме извинили? — И той се отдалечи на коня си.

Застанала в снега, Сара осъзна, че изведнъж се бори със сълзите.

— Хайде — улови я Холис за ръката. — Аз ще ти помогна.

Запътиха се обратно към камиона. Уидърс отново беше заспал. Издърпаха няколко сандъка до леглото на Санчо. Дишането му беше станало по-накъсано, по посинелите от хипоксията устни беше избила пяна. На Сара не ѝ трябваше да проверява пулса му, за да разбере, че сърцето му бие учестено, в опит да надбяга часовника.

— Какво можем да сторим за него? — попитах Холис.

— Да не го оставим сам, предполагам — от самото начало знаеше, че Санчо ще умре, но сега в последните му минути, всичките ѝ усилия ѝ се струваха незначителни. — Не мисля, че му остава много.

Не му оставаше. Докато го наблюдаваха, дишането му се забави. Клепачите му потрепнаха. Сара беше чувала да казват, че в последните мигове животът на човека минавал пред очите му. Ако това беше истина, какво ли виждаше Санчо? Какво ли щеше да види тя самата, ако беше на негово място? Сара взе бинтованата му ръка и се помъчи да измисли какви мили думи би могла да му каже. Нищо не се сещаше. Нищо не знаеше за него, само името му.

Когато всички свърши, Холис издърпа одеялото над лицето на мъртвия войник. Над тях чуха как Уидърс се размърда. Сара се изправи, видя как отваря очи и примигва, посивялото му лице лъщеше от пот.

— Той дали…?

Сара кимна.

— Съжалявам. Знам, че беше твой приятел.

Но той сякаш не я чу, умът му беше другаде.

— Да му се не види — простена той. — Какъв шибан сън. Сякаш наистина бях в него.

Холис се беше изправил до Сара.

— Какво каза?

— Сержант — настоя Сара, — какъв сън?

Той сви рамене, сякаш се опитваше да се освободи от спомена.

— Противен. Гласът ѝ. И тази воня.

— Чий глас, сержант?

— Някаква дебела жена — отговори Уидърс. — Някаква грамадна, грозна дебелана, която издишаше дим.

Отпред на колоната Майкъл вдигна глава от двигателя на повредения камион и видя Алиша да галопира надолу по заснежения склон. Тя профуча покрай него към задната част на колоната, докато викаше Гриър.

Какво ставаше, по дяволите?

Уилко стоеше до Майкъл и зяпнал проследяваше коня на Алиша. Останалата част от взвода на Алиша чак сега се спускаше по склона към тях.

— Довърши го — каза Майкъл, а когато Уилко не отвърна, той притисна гаечния ключ към ръката му. — Захващай се и не се помайвай. Мисля, че тръгваме.

Майкъл тръгна след нея, по следите, които беше оставила в снега. С всяка изминала стъпка усещането се засилваше: Алиша е видяла нещо лошо, отвъд билото. Холис и Сара скочиха от задната част на камиона и тръгнаха към Гриър и Алиша, а те и двамата бяха слезли от конете си. Алиша сочеше към билото, ръката ѝ замахна широко, после коленичи и трескаво зарисува в снега. Майкъл се приближи към тях и чу как Гриър казва:

— Колко?

— Сигурно са се преместили през изминалата нощ. Следите са още пресни.

— Майор Гриър… — обади се Сара.

Гриър вдигна ръка и я прекъсна.

— Колко на брой, мътните ги взели?

Алиша се изправи.

— Не просто брой — отвърна тя. — Безброй. И вървят направо към тази планина.

Шейсет и четири

Тео се събуди не рязко, а с пропадане. Търкаляше се и падаше към света на живите. Очите му бяха отворени. Осъзна, че е бил с отворени очи още преди да се събуди. Бебето, мина през ума му. Потърси Маусами и я откри до себе си. При докосването му тя се размърда, изпъна колене. Ето какво било. Сънуваше бебето.

Станал беше на шушулка от студ и въпреки това беше вир-вода от пот. Зачуди се дали пък няма треска. Човек трябва да се изпоти, за да пресече треската, така ги учеше Учителката, а и майка му. Пръстите ѝ милваха лицето му, докато той лежеше в леглото и гореше от температурата. Това обаче беше отдавна минало, спомен за спомена. Не беше боледувал от треска от толкова години, че дори не помнеше какво е.

Отметна одеялата и се изправи, трепереше от студ, влагата по тялото отнемаше и последната му останала топлинка. Носеше същата тънка риза, която беше носил и през деня, докато редеше дърва на двора. Най-после бяха готови за зимата, всичко беше поправено, подредено и заключено. Съблече мократа от пот риза и извади друга от шкафа. В една от пристройките беше открил шкафове с дрехи, някои все още стояха в опаковката си от магазина: ризи и панталони, чорапи и термобельо, пуловери, които бяха направени от материал, който приличаше на памук. Мишките и молците бяха стигнали до някои от дрехите, но не до всички. Който се беше запасявал на това място, е трупал запаси за дълго време.

Измъкна ботушите и пушката от мястото им до вратата и слезе по стълбите. Огънят в дневната беше угаснал до тлееща жарава. Не знаеше колко е часът, но усещаше, че наближава да съмне. През седмиците, в които двамата с Маус бяха влезли в ритъм, спяха през нощта и се събуждаха с първите лъчи на слънцето в прозореца, той беше започнал да разпознава часа по един едновременно естествен и напълно нов за него начин. Потопил се беше в някакъв дълбок, дори отдавна забравен спомен за инстинкт. Причината не беше само в липсата на прожектори, както си мислеше, а в самото място. Маус също го беше почувствала още първия ден, когато излязоха заедно до реката да ловят риба, и после в кухнята, когато му каза, че са в безопасност.

Седна, за да обуе ботушите си, взе дебел пуловер от куките, провери заредено ли е оръжието и излезе на верандата. От изток над билата на хълмовете, които обграждаха долината, по небето пълзеше меко сияние. През първата седмица, докато Маус спеше, Тео седеше по цяла нощ на верандата, ала зазореше ли се, неочаквано го налягаше тъга. Цял живот се беше страхувал от тъмнината и онова, което крие. Никой, дори баща му, не му беше разказал колко красиво е нощното небе, как кара човек да се чувства едновременно нищожен и велик, а също го превръщаше в частица от някаква необятност и вечност. Постоя за миг в студа, загледан в звездите, докато вдишваше и издишваше нощния въздух и събуждаше тялото и ума си. След като беше станал, щеше да запали огъня, за да не се събужда Маусами в леденостудена къща.

Слезе от верандата към двора. В продължение на дни само беше влачил и цепил дърва. Горите покрай реката изобилстваха от паднали клони и дънери, сухи и добри за огрев. Трионът, който откри, не ставаше за нищо, зъбците му бяха безнадеждно ръждясали, но секирата свърши добра работа. Сега плодовете на труда му бяха наредени в хамбара, под стрехите имаше още, покрити с гумено платнище.

Онези хора, помисли си той, докато вървеше към открехната врата на хамбара. Хората от снимките. Чудеше се дали са били щастливи на това място. Не откри други снимки в къщата, а не беше помислил да претърси колата допреди два дни. Не знаеше точно какво търси, но след няколко минути, докато седеше на мястото на шофьора, безцелно натискаше бутони и копчета с надеждата нещо да се случи, откри верния бутон. На таблото се отвори малка врата и откри купчина карти и скрит под тях кожен портфейл. Втъкната в разпределенията имаше карта с надпис ДАНЪЧНА АГЕНЦИЯ ЮТА, ОТДЕЛ ПРЕВОЗНИ СРЕДСТВА и отдолу името, Дейвид Конрой. Дейвид Конрой, ЮТ, Прово, Мансард Плейс, 1634. Ето кои са били, каза той на Маусами и ги показа. Семейство Конрой.

Вратата на хамбара обаче нещо не беше както трябва, мина през ума на Тео. Защо стоеше така открехната? Дали пък не я е забравил отворена? Всъщност затворил я беше, ясно помнеше. Помисли си го и чу шумолене от вътрешността на хамбара.

Замръзна, стоеше напълно неподвижен. Дълго време не чу нищо. Може би му се е сторило.

Пак го чу.

Каквото и да имаше вътре, поне не го беше усетило все още. Ако беше вирал, щеше да има възможност само за един изстрел. Можеше да се върне в къщата и да предупреди Маусами, но къде биха отишли? Най-добре щеше да е да използва изненадата, с каквато възможност все още разполагаше. Внимателно, стаил дъх, дръпна затвора на пушката, заслушан в щракването от влизането на първия куршум в цевта. Дълбоко вътре в хамбара се чу приглушен удар, последван от почти човешка въздишка. Вдигна цевта към дървената врата и лекичко я побутна. Зад него шепот разпръсна мрака.

— Тео? Какво правиш?

Маусами, облечена в дълга нощница и с разпиляна по раменете си коса, приличаше на видение, което се носи в мрака преди зазоряване. Тео отвори уста да ѝ отговори, да ѝ каже да се прибира, когато вратата се отвори, халоса здраво цевта на пушката му, та чак го завъртя. Преди да осъзнае какво става, оръжието стреля и го отхвърли назад. Покрай него скочи сянка и се понесе към двора.

— Не стреляй! — извика Маусами.

Оказа се куче.

Животното забави тичането си и спря на няколко метра от Маусами, подвило опашка между краката си. Козината му беше гъста, сребристосива, с черни шарки. Гледаше към Маусами в поза, подобна на поклон, стоеше на жилавите си крака, покорно превило шия и прибрало уши. Изглежда се двоумеше накъде да гледа, дали да бяга, или пък да се хвърли в нападение. Дълбоко в гърлото му се надигна ръмжене.

— Маус, внимавай — предупреди я Тео.

— Не вярвам да ме ухапе. Нали, момче? — приклекна, протегна ръка към кучето да я подуши. — Гладен си, няма какво да е друго, нали? Тършувал си в хамбара да хапнеш нещо.

Кучето беше точно между Тео и Маусами и ако животно се нахвърлеше, пушката щеше да е безполезна. Тео я обърна в ръцете си, за да я използва като тояга, и предпазливо пристъпи.

— Махни пушката — каза Маусами.

— Маус…

— Сериозно, Тео — усмихна се на кучето с протегната към него ръка. — Дай да покажем на този приятен господин какво добро куче си. Ела тук, момче. Не искаш ли да подушиш ръката на мама?

Животното се примъкна към нея, отдръпна се, после пак тръгна към нея, като насочваше черния връх на муцуната си към протегнатата ръка на Маусами. Докато Тео наблюдаваше слисан, кучето постави муцуната си до ръката ѝ и започна да я ближе. Скоро Маус беше на земята, седеше в калта и галеше животното, търкаше муцуната му и козината.

— Видя ли? — тя се разсмя, когато кучето разтърси доволно глава и здраво кихна в ухото ѝ. — Той е просто голям, стар бонбон. Как ти е името, приятел? Хмм? Име имаш ли си?

Тео продължаваше да държи пушката над главата си, готов да замахне. Отпусна се объркан.

Маусами се намръщи към него с прошка.

— Сигурна съм, че няма да я използва по теб. Ти ли си моето добро момче? — говореше тя на животното и разтриваше козината му. — Какво казваш? Измършавяло животинче. Какво ще кажеш да закусиш? Как ти се струва идеята?

Слънцето се беше издигнало над хълма, нощта си беше отишла, осъзна Тео, но беше довела куче.

— Конрой — каза той.

Маусами го погледна. Кучето ближеше ухото ѝ, търкаше муцуната си в нея, почти непристойно.

— Така ще го наричаме — обясни Тео. — Конрой.

Маусами улови муцуната на кучето и почеса страните му.

— Ти ли си това? Ти ли си Конрой? — накара го да кимне и щастливо се разсмя. — Конрой е.

Тео не искаше да го пуска в къщата, но Маусами беше непреклонна. Щом вратата се отвори, той със скокове мина през стъпалата и профуча през всички стаи като у дома си, дългите му нокти дращеха развълнувано по пода. Маусами му приготви закуска от риба и картофи, пържени в сланина, и постави купата под кухненската маса. Конрой вече се беше настанил на дивана, но звукът от потропване на съд по пода го накара да скочи към кухнята и да зарови лице в купата, която заблъска през стаята с дългия си нос, докато ядеше. Маус напълни и втора купа с вода. Когато Конрой приключи със закуската си, дълго и шумно пи вода, после отново скочи през стаята и се върна на дивана, където се просна по гръб с шумна въздишка на задоволство.

Кучето Конрой. Откъде се беше взело? Виждаше се, че и преди е живяло с хора, някой се е грижил за него. Измършавяло беше, но Тео не би казал, че е изпосталяло от глад. Козината му беше гъста, овързана и сплъстена на места, но иначе здрава.

— Напълни ваната — нареди Маус. — Щом ще седи на дивана така, искам да го изкъпя.

Тео запали огън, за да стопли вода, докато приготвят ваната, утринното слънце вече грееше високо. Зимата може и да беше вече на прага им, но по пладне времето беше достатъчно топло, за да ходят по къси ръкави. Тео седеше на един пън и наблюдаваше как Маус къпе кучето, търкаше сребристата му козина с безценния им сапун, стараеше се с пръсти да разплете сплъстеното и да махне овързванията. Муцуната на кучето беше портрет на крайно унижение, сякаш казваше: Баня ли? На кого му хрумна? Когато Маус приключи, Тео го вдигна от ваната, какъвто си беше грамаден и мокър, и Маус отново клекна — с всеки ден ѝ беше все по-трудно да прави дори най-обикновени движения, — за да го увие в одеяло.

— Не гледай така ревниво.

— Така ли гледам? — уловила го беше, наистина чувстваше ревност. Конрой отхвърли одеялото и здраво се разтърси, а от него във всички посоки се разхвърчаха водни пръски.

— Най-добре свиквай — каза Маус.

Наистина, бебето скоро щеше да се появи. Всяка част от нея изглеждаше окръглена, изпълнена с някакво благословено живеене, дори косата ѝ изглеждаше по-гъста. Тео очакваше тя да се оплаква от състоянието си, но тя не го направи нито веднъж. Докато я наблюдаваше с Конрой, който най-накрая беше отстъпил пред нейните закъснели и напразни опити да го изсуши с одеялото, той се улови изведнъж колко неимоверно, немислимо щастлив е. Там, в килията, единственото му желание беше да умре. Дори още преди това. Част от разума му непрестанно се беше борила с това желание. Онези, които се бяха предали: Тео познаваше този порив, копнеж, нетърпим като глад. Да се предаде, да влезе в безкрайния мрак. Всичко това се беше превърнало в някаква игра, която играеше, наблюдаваше се как живее дните си така, сякаш е наполовина мъртъв и заблуждава всички, дори Питър. Колкото по-силно беше чувството, толкова по-лесно му се удаваше лъжата, докато накрая единствено лъжата го поддържаше жив. Когато онзи следобед на верандата Майкъл му беше разказал за батериите, някъде в себе си си помисли: Благодаря ти, Боже, това е краят.

А да се видеше сега. Животът му беше възстановен. Нещо повече — сякаш имаше съвсем нов живот.

Денят приключи и по залез-слънце те се прибраха. Конрой се настани в долния край на леглото. Както всяка вечер, Тео и Маус се любиха и едновременно усещаха как бебето рита между тях. Настойчиво, изискващо внимание потупване, като код. В началото Тео се притесняваше, но после свикна. Всичко това беше едно цяло, ритането на бебето в неговата обвивка от топла плът, тихите викове на Маусами, ритъмът на движенията им и дори сега звуците на Конрой на пода, който внимателно наместваше костите си. Благословия, помисли си Тео. Това беше думата, която се появи в ума му, докато сънят го унасяше. Това представляваше мястото. Благословия.

Тогава си спомни за вратата на хамбара.

Знаеше, че е пуснал резето. Споменът беше ясен и отчетлив в съзнанието му: беше затворил вратата плътно на скърцащите ѝ панти и спуснал резето във вдлъбнатината му, преди да се прибере у дома.

Но ако беше така, тогава как Конрой е влязъл вътре?

В следващия миг нахлузваше панталони, грабна с една ръка ботушите си, а с другата навличаше пуловер. През целия ден не погледна вътре в хамбара.

— Какво има? — попита Маусами. — Тео, какво не е наред?

Седеше, издърпала одеялото над гърдите си. Почувствал вълнението, Конрой се беше изправил и лудуваше из стаята с дългите си, тропащи нокти.

Грабна пушката от мястото ѝ до врата.

— Стой тук.

Искаше му се кучето да остане с нея, но Конрой изобщо не го послуша. В мига, в който Тео отвори вратата на къщата, Конрой излетя на двора. За втори път този ден Тео се запромъква към хамбара с опрян на рамото приклад. Вратата все още стоеше отворена, както я бяха оставили. Конрой се стрелна пред него и изчезна в тъмнината.

Той се промъкна през вратата с вдигната пушка, готов за стрелба. Чуваше как кучето снове из мрака, души пода.

— Конрой? — прошепна. — Какво има?

Когато очите му привикнаха с тъмнината, видя как кучето обикаля земята точно зад паркираното волво. До купчината дърва на пода стоеше фенерът на Тео, както го беше оставил преди дни. Пусна пушката до крака си, коленичи пъргаво и запали фитила. Чуваше, че Конрой е открил нещо в пръстта.

Консерва. Тео я вдигна, държеше я за разкривения ѝ край, където някой беше използвал нож, за да я отвори. Вътрешността на консервата беше мокра, миришеше на месо. Тео увеличи светлината от фенера, разшири обхвата на светлината ѝ по пода. Стъпки. Следи от човешки стъпки в пръстта.

Някой беше влизал в хамбара.

Шейсет и пет

Докторът го направил. Направил го докторът, който я спасил и на когото Лейси беше донесла някаква незначителна утеха.

Странно какво бяха направили годините със спомена на Лейси за събитията от онази нощ преди толкова години, когато всичко започнало. Писъците и димът. Предсмъртните викове и мъртвите. Огромната черна вълна на безкрайната нощ, спуснала се над света. Понякога оживявала толкова ясно в паметта ѝ, сякаш били изминали не десетилетия, а дни. Друг път картините, които си спомняла и чувствата, които изпитвала, ѝ се стрували незначителни, съмнителни и далечни, като сламки, носени от течението на широк, мощен поток от време, в който тя самата плувала през всичките тези години.

Запомнила онзи, Картър. Картър, който дошъл към нея, когато бягала от колата на Улгаст, викала и махала с ръце. Картър, който отговорил на призива ѝ и се спуснал към нея, засветил пред нея като огромна, печална птица. Аз… съм… Картър. Не приличал на останалите. Разбрала го. Зад вида си на чудовището, в което се превърнал, той не изпитвал удоволствие от онова, което вършел, сърцето му било сломено. Заобикалял ги хаос, писъци, изстрели и дим: покрай нея тичали мъже, крещели, стреляли, умирали, съдбите им били предначертани още със създаването на света, но Лейси вече не била на това място. Защото когато Картър захапал врата ѝ с уста, пожелал приглушения пулс на сърцето ѝ за себе си, тя го почувствала. Цялата му болка и изумление, дългата и тъжна история, която имал. Леглото от парцали и вързопи под пътя, потта и солта на кожата му и дългото му пътуване; огромната лъскава кола, която спряла до него с решетката си от проблясващи зъби, гласът на жената, която викала към него над мръсния грохот на света; сладостта на окосената трева и изпотената хладина на чашата чай; басейнът и ръцете на жената, Рейчъл Ууд, които го държали здраво и го дърпали все по-надолу. Лейси почувствала живота му, неговия нищожен, човешки живот, който никога не обичал така, както обичал жената, чийто дух сега носел в себе си — защото Лейси доловила и това — и когато зъбите му се врязали в нежната извивка на вратата ѝ, сетивата ѝ се изпълнили с топлината на дъха му и чула собствения си глас да гърголи: Бог да те благослови. Бог да те благослови и да те пази, господин Картър.

Той си отишъл. Тя лежала на земята, кръвта ѝ изтичала, минало време, болестта започнала, тя знаела, че се е предала от него на нея. Лейси затворила очи и се помолила за знак, но знак не дошъл. Както се случило в полето с мъжете, когато била момиченце. Струвало ѝ се в часа на мрака, че Бог я забравил, но когато зазоряването отворило небето над лицето ѝ, от безжизнеността се появил силует на мъж. Чувала тихите му, провлачени стъпки по земята, долавяла мириса на дим от косата и кожата му. Опитвала се да проговори, но не успяла, нито мъжът се обърнал към нея, не ѝ казал името си. Безмълвно я вдигнал на ръце и залюлял като дете, а Лейси решила, че това е самият Господ Бог, дошъл да я отведе в Своя дом в рая. Очите му били забулени от сянка, косата му била тъмна корона, дива и красива, както и брадата му, гъста, сива маса на лицето му. Понесъл я през димящите руини и тя видяла, че ридае. Това са сълзите на Бог, помислила си Лейси, копнееща да се протегне и да ги докосне. Никога не ѝ било хрумвало, че Бог може да плаче, но това било грешка разбира се. Бог щял да плаче непрекъснато. Щял да плаче и да не може да спре. Обзел я уморен покой, спала дълго. Не си спомняла какво се случило след това, но когато приключило и болестта отминала, тя отворила очи и разбрала, че той го е направил, той я спасил. Открила била пътя към Ейми, най-накрая открила пътя.

Лейси, чула тя. Слушай.

Слушала. Слушала. Гласовете се носели около нея като бриз над вода, като поток на кръвта. Навсякъде и отвсякъде.

Чуй ги, Лейси. Чуй всички тях.

Това се случвало в годините, през които чакала. Тя, сестра Лейси Антоанет Кудото, и мъжът, който я превел през гората, който в крайна сметка се оказал не Бог, ами човек, човешко същество. Добрият доктор — защото тя така мислела за него, така го наричала в мислите си, макар неговото име, онова, с което бил кръстен, да било Джонас. Джонас Лиър. Най-печалният човек на света. Заедно построили къщата в долчинката, където Лейси и досега живеела — не била по-голяма от навесите, които помнела от прашните пътища и червените полета от младостта си, — но здрава, направена да просъществува. Докторът ѝ казал, че и преди това строил къща, хижа на брега на езеро в горите на Мейн. Казал ѝ, че построил хижата с Елизабет, съпругата му, която починала. Последното не ѝ го казал, но не се и налагало. Изоставеният комплекс бил дар, който чакал да бъде взет. Взели дървен материал от обгорените останки на Хижата. В складовете открили чукове, триони, дъски и торби с пирони, както и торби с цимент и бъркалка, за да излеят стълбовете, които щели да служат за основи на хижата и да измажат камъните, които двамата вдигнали до мястото, където изградили огнището. Цяло едно лято сваляли плочи за покрив от старите бараки, за да разберат накрая, че текат през процепите на разпарчетосания асфалт, накрая натрупали отгоре чим и направили покрив от пръст и трева. Имало и оръжия, стотици оръжия, всякакви и за всичко, не било лесно да се отърват от толкова много оръжия. Известно време се занимавали с това, разглобявали оръжията, докато от тях не останала само могила от гайки, болтове и лъскави метални парчета, които дори не си струвало да заравят.

Напуснал я само веднъж, на третото им лято в планината, за да иде да потърси семена. Взел едно оръжие, взел храна, гориво и други припаси, които му трябвали, опаковал ги в пикапа, който приготвил за пътуването си. Три дни, казал ѝ той, но изминали цели две седмици, преди Лейси да чуе шума от двигателя на пикапа да се изкачва в планината. Излязъл от кабината и по отчаянието му познала, че само молбата ѝ да се върне го довела отново при нея. Карал чак до Гранд Джакшън, признал той, преди да реши да се върне. В камиона били обещаните торби със семена. Онази нощ запалил огнището и седнал потънал в ужасно, покрусено мълчание, вперил поглед в пламъците. За пръв път виждала толкова мъка в нечии очи, в онази нощ тя отишла при него и му казала, че вярва, че от този ден нататък трябва да живеят заедно като съпруг и съпруга във всяко отношение. Изглеждал нищожен жест, да му предложи любовта си, тази нишка на опрощението, а когато се стигнало и до там, когато му дошло времето, тя разбрала, че любовта, която предложила, била и любовта, която търсела. Краят на пътуването, започнало в полето на нейното детство преди много години.

Повече не я напуснал.

През годините тя го обичала и с тялото си, което не стареело, както стареело неговото. Тя го обичала и той я обичал, всеки посвоему, двамата заедно, сами в планината. Смъртта бавно го превземала през годините, отнемала му първо едно, после друго, ръфала по краищата, после влязла дълбоко. Очите му, косата. Зъбите, кожата. Ръцете, сърцето, дробовете. Имало много дни, в които Лейси искала и тя да може да умре, за да не му се налага сам да тръгва на това пътуване.

Една сутрин работела в градината, когато доловила отсъствието му, влязла в къщата, после тръгнала из горите, викала го по име. Било средата на лятото, въздухът бил свеж и бистър, обгръщал листата като роса от слънчева светлина. Избрал място, където дърветата оредявали и небето се извисявало отгоре, откъдето можел да гледа към долината и отвъд нея, като огромно спокойно море, подобните на вълни планини, които стигали до синия хоризонт. Подпирал се на лопата, борел се да си поеме дъх. Вече бил старец, посивял и немощен, и въпреки това ето че сам копаел дупка в земята. Каква е тази дупка, попитала го тя, а той ѝ отвърнал: За мен е. За да не се налага сама да я копаеш, когато си отида. Няма да е добре да се чака през лятото, за да копаеш дупка. Цял ден и цяла вечер копал, изхвърлял лопатата с малко пръст, спирал след всяко поемане на въздух. Наблюдавала го от ръба на поляната, защото не искал да му помага. А когато приключил и дупката стигнала размери, които го удовлетворявали, той се върнал в къщата, където преживели много години заедно, на леглото, което направил със собствените си ръце от грубо съединени греди и преплетени въжета, провиснали от тежестта на телата им, и на сутринта бил умрял.

Преди колко време? Лейси прекъсна разказа си, очите на Ейми и на мъжа — очите на Питър — я наблюдавали от другия край на стаята. Колко чудно да разказва тези истории след толкова време: за Джонас и онази ужасна нощ и всичко, което се случило на това място. Запалила огън и поставила котел на куката, да се топли. Въздухът в къщата, в двете стаи с нисък таван, разделени със завеса, бил топъл и ароматен, осветен от пламъците.

— Петдесет и четири години — отговори на въпрос, който сама си беше поставяла. Отново го повтори на себе си. Петдесет и четири години, откакто Джонас я беше оставил сама. Разбърка котлето, в което имаше задушено от това и онова, месо от тлъст опосум от примката ѝ и сочни зеленчуци, трайни гулии, които беше отделила за зимата. Наредени в буркани по лавиците имаше семена, които използваше година след година, които идваха от онези, които Джонас донесъл в пакети. Тиквички, домати, картофи, тикви, лук, ряпа, маруля. Нямала нужда от много, студът не я притеснявал, а и с дни, със седмици едва слагала нещо в уста. Но сигурно Питър е гладен. Такъв бил, какъвто си го представяла, млад, силен и с лице, което издава решимост, въпреки че, помисли си тя, можеше и да е по-висок.

Осъзна, че се е намръщил насреща ѝ.

— Живяла си сама… петдесет години?

Тя сви рамене.

— Всъщност не е чак толкова много.

— И ти си поставила антената.

Антената, почти я беше забравила. Но, естествено, той искаше да научи за нея.

— О, докторът я направи — като говореше така за него, Лейси остро почувства липсата му. Отвърна поглед и спря да разбърква, избърса ръцете си в кърпа и взе купи от масата — такива неща. Все нещо майстореше. Но ще има време за още приказки. Сега да се нахраним.

Сипа им задушено. Остана доволна, когато видя как Питър яде с апетит, макар че Ейми, убедена беше, само се преструваше. Самата Лейси нямаше никакъв апетит. Когато станеше време за ядене, не чувстваше глад, а нещо като умерено любопитство, умът ѝ отбелязваше безцеремонно, сякаш ставаше дума за ни повече, ни по-малко важно от времето — прогнозата или часа: Хубаво ще е да се хапне сега.

Седеше и го наблюдаваше с чувство на благодарност. Отвън тъмната нощ беше обгърнала планината. Не знаеше дали ще доживее още една: скоро щеше да е свободна.

Когато се нахраниха, тя стана от масата и отиде в спалнята. Малкото помещение беше оскъдно обзаведено, само леглото, направено от доктора и скрина, където държеше малкото вещи, които ѝ трябваха. Кутиите бяха под леглото. Питър застана на прага под завесата, наблюдаваше я смълчан, когато тя коленичи и ги измъкна на пода. Два военни сандъка от оръжия. Ейми застана зад тях, наблюдаваше ги с любопитство.

— Помогни ми да ги занеса в кухнята — каза тя.

От колко години си представяше този миг! Поставиха ги на пода до масата. Лейси отново коленичи и отключи ключалката на първия сандък, онзи, който пазеше за Ейми. Вътре Ейми откри раничката, с която беше отишла в манастира. С апликацията на момиченцата от анимационно филмче.

— Това е твое — каза тя и я остави на масата.

За момент момичето само стоеше втренчило поглед в нея. После внимателно и грижливо дръпна ципа и извади съдържанието ѝ. Четка за зъби. Мъничка риза, провиснала от годините, с надпис САСИ от блестящи пайети на нея. Чифт износени джинси. На дъното плюшено, жълто-кафяво зайче, облечено в бледосиня жилетка. Тъканта се беше прокъсала, едно от ушенцата беше изчезнало и на негово място имаше извита жица.

— Сестра Клер ти купи ризата — каза Лейси. — Сигурна съм, че на сестра Арнет изобщо не ѝ допадна.

Ейми беше наредила другите предмети на масата и държеше зайчето в ръцете си, взираше се в лицето му.

— Твоите сестри — каза Ейми. — Всъщност не… истински сестри.

Лейси седна на стол до нея.

— Точно така, Ейми. Това ти казах.

— Ние сме сестри в очите на Бог.

Ейми отново сведе поглед. Прокара палец по тъканта на зайчето.

— Той ми го донесе. В стаята за болни. Помня гласа му, който ми казва да се събудя. Но не можех да му отговоря.

Лейси чувстваше напрегнатия поглед на Питър.

— Кой, Ейми? — попита тя.

— Улгаст — гласът ѝ беше отчужден, залутан в миналото. — Той ми разказа за Ева.

— Ева ли?

— Тя починала. Щял да ѝ даде сърцето си — момичето отново срещна погледа на Лейси, напрегнато присвила очи. — И ти беше там. Сега си спомням.

— Да. Бях.

— Имаше и друг мъж.

Лейси кимна.

— Агент Дойл.

Ейми се намръщи силно.

— Не го харесвах. Той си мислеше, че го харесвам, но не го харесвах — затвори очи и си припомни. — Бяхме в колата. Пътувахме, а после спряхме — отвори очи. — Ти кървеше. Защо кървеше?

Лейси беше почти забравила, след всичко случило се после тази част от историята ѝ се струваше толкова незначителна.

— Да ти кажа истината — и сама не знам! Но мисля, че сигурно някой от войниците ме е прострелял.

— Ти слезе от колата. Защо го направи?

— За да съм тук и да те чакам, Ейми — отвърна тя. — За да има някой, когото да намериш, щом се върнеш.

Отново настъпи мълчание, момичето опипваше зайчето като талисман.

— Те са толкова тъжни. Имат толкова страшни сънища. Чувам ги непрестанно.

— Какво чуваш, Ейми?

— Кой съм аз, кой съм аз, кой съм аз? Не спират и не спират да питат, но не мога да им кажа.

Лейси обхвана брадичката на момичето. В очите ѝ блестяха сълзи.

— Ще можеш. Когато настъпи моментът.

— Те умират, Лейси. Умират и не могат да спрат. Защо не могат, Лейси?

— Мисля, че чакат теб, за да им покажеш как да го направят.

Останаха така дълго време. Там, където съзнанието на Лейси срещна това на Ейми, тя усети нейната печал, самотата ѝ, но и нейната смелост.

Тогава се обърна към Питър. Той не обичаше Ейми, както я обичаше Улгаст. Виждаше, че е имало друга, някоя, която е оставил назад в миналото си. Но точно той беше отвърнал на повика на сигнала. Онзи, който го е чул и доведе Ейми, той щеше да остане с нея.

Наведе се към втория сандък на пода. Вътре имаше кафяви папки с пожълтели документи, от които дори след толкова много години се носеше лек мирис на дим. Докторът ги измъкнал заедно с раницата на Ейми, когато пожарът се разпрострял надолу в подземните нива на Хижата. Някой трябва да научи, казвал той.

Измъкна първата папка и я постави на масата пред него. На етикета пишеше:

ДОПЪЛНИТЕЛЕН КОД 13292 TS1

СТРОГО СЕКРЕТНО

ЧРЕЗ УЛГАСТ, БРАДФОРД, ДЖ.

КРАТЪК ПРОФИЛ СТ 3

ОБЕКТ 1 БАБКОК, ДЖАЙЛС, ДЖ.

— Време е да научиш как беше създаден този свят — каза сестра Лейси. После отвори папката.

Шейсет и шест

Яздиха, докато денят гаснеше, отряд от петима, начело с Алиша. Следата от Безброя беше широка ивица разруха — снегът стъпкан, счупени клони, земята осеяна с останки. С всеки изминат километър ставаше все по-наситена и по-широка и явно все повече същества се присъединяваха към рояка, призовани от тяхната пустош сред своите себеподобни. Тук-там виждаха петно от кръв на снега, където някое злочесто животно — елен, заек или катерица — се беше сблъскало с бързата си кончина. Следите бяха оставени преди по-малко от дванайсет часа, някъде напред, в сенките на дърветата, под скалните издатини, а може би дори изпод самия сняг, те чакаха, дремеха, докато премине денят, огромен рояк от вирали, наброяващ хиляди.

В късния следобед трябваше да вземат решение: да вървят след следата на създанията по най-краткия път нагоре в планината, който можеше да ги отведе право в сърцето на рояка, или да завият на север, да стигнат отново реката и да подходят от запад. Майкъл гледаше от гърба на коня си, докато Алиша и Гриър се съветваха. Холис и Сара бяха до него, пушките им лежаха на коленете им, циповете на якетата им бяха закопчани до брадичките. Въздухът беше леден. В дълбоката тишина всеки звук като че ли се усилваше, вятърът стържеше над замръзналата земя.

— Тръгваме на север — обяви Алиша. — Всички нащрек.

Нямаше никакво обсъждане, кой да идва, единствената изненада беше Гриър. Докато четиримата се качваха на конете си, за да тръгнат, той насочи коня си напред и се присъедини към тях, без нито дума обяснение, като предаде командата на Юстас. Майкъл се зачуди дали това означаваше, че Гриър ще командва, но скоро след като се отдалечиха от билото, майорът се обърна към Алиша, както беше на коня си, и просто каза:

— Това представление е ваше, лейтенант. Разбраха ли ме всички?

Всички отвърнаха, че са разбрали, и с това се приключи.

Продължиха да яздят. Смрачаваше се, Майкъл чу някъде отпред ясния шум на реката. Излязоха от горите по южния бряг и свиха на изток, като се оставиха тя да ги води в сгъстяващия се мрак. Сега вече се бяха прибрали в една колона, Алиша яздеше начело, Гриър беше отзад. От време на време конете се препъваха или Алиша дърпаше юздите, като им даваше сигнал да спрат и напрегнато слушаше, оглеждаше тъмните силуети на дърветата. После отново тръгваха. От часове никой не беше проговарял. Луната не се беше показала.

После сърпът на луната се издигна над хълмовете и долината се ширна пред тях. На изток различиха планината, която се извисяваше на фона на звездното небе. Пред тях имаше някакъв строеж, мрачна, тъмна сянка, която, щом я наближиха, се оказа мост върху бетонни стълбове над скованата в лед река. Алиша слезе от коня и коленичи на земята.

— Две следи — каза тя и посочи с пушката си. — Водят през моста към другата страна.

Започнаха да се изкачват.

Скоро намериха и коня. Със сковано кимване Гриър потвърди, че е негов. Конят, който Питър и Ейми бяха взели. Всички слязоха от конете си и наобиколиха мъртвото животно. Гърлото му беше разсечено и отворено в ярка рана, трупът му беше вкочанен и сгърчен на мястото, където лежеше на една страна. Някак беше успял да премине през реката, вероятно е прегазил реката на брод, виждаха следите от последния му, ужасен галоп, които идваха от запад.

Сара коленичи и докосна животното по муцуната.

— Все още е топъл — каза тя.

Никой не отвърна. Скоро щеше да съмне. На изток небето просветляваше.

Шейсет и седем

Бяха престъпници.

Когато Питър приключи с последната папка и разтри зачервените си очи, нощта клонеше към края си. Свита на леглото под одеялото, Ейми отдавна спеше. Лейси беше донесла стол от кухнята, за да седи до нея. От време на време, когато разгръщаше страниците, се изправяше да върне папка в кутията и да извади следващата, за да може да събере историята, доколкото му е възможно, чуваше как Ейми тихо говори насън зад завесата.

След като Ейми си легна, Лейси поседя с него на масата, като му обясняваше неща, които не би могъл да разбере сам. Папките бяха дебели, пълни с информация от свят, който той не познаваше, никога не беше виждал, нито живял в него. Но въпреки това с минаването на часовете и с помощта на Лейси историята започна да се оформя. Имаше и снимки: възрастни мъже с подпухнали, живи лица, с изцъклени, безцелни погледи. Някои държаха табела с надпис на гърдите си или пък я носеха, окачена на врата си. Отдел за криминални дела Тексас, пишеше на един надпис. Щатски затвор Луизиана, пишеше на друг. Кентъки, Флорида, Уайоминг, Делауеър. На някои от табелите нямаше думи, само числа. Някои от мъжете изобщо нямаха табели. Бяха чернокожи, бели или със смесена кръв, дебели или слаби, но всички си приличаха по нямото отчаяние в погледите им. Четеше:

Обект 12. Картър, Антъни, Л. Роден на 12 септември 1985, Бейтън, Тексас. Осъден на смърт за углавно убийство, окръг Харис, Тексас, 2013.

Обект 11. Рейнхарх, Уилям Дх. Роден на 9 април 1987, Джеферсън, Монтана. Осъден на смърт за три случая на углавно убийство и тежко сексуално нападение, окръг Майами-Дейд, Флорида, 2012.

Обект 10. Мартинез, Хулио А. Роден на 3 май 1991, Ел Пасо, Тексас. Осъден на смърт за углавно убийство на офицер, окръг Ларами, Уайоминг, 2011.

Обект 9, Ламбрайт, Хоръс Д. Роден на 19 октомври 1992, Оглала, Южна Дакота. Осъден на смърт за две углавни убийства и тежко сексуално нападение, окръг Марикопа, Аризона, 2014.

Обект 8, Екълс, Мартин С. Роден на 15 юни 1984, Евърет, Уайоминг. Осъден на смърт за углавно убийство и въоръжен грабеж, енория Камърън, Луизиана, 2012.

Обект 7. Соуса, Рупърт И. Роден на 22 август 1989, Тулса, Оклахома. Осъден на смърт за убийство при автомобилна злополука, причинена от престъпна небрежност, окръг Лейк, Илинойс, 2009.

Обект 6, Уинстън, Дейвид Д. Роден на 1 април 1994, Блумингтън, Минесота. Осъден на смърт за углавно убийство и три случая на тежки сексуални нападения, окръг Ню Касъл, Делауеър, 2014.

Обект 5. Търъл, Тадеус Р. Роден на 26 декември 1990, Ню Орлиънс, Луизиана. Осъден на смърт за углавно убийство на полицейски офицер, Федерален район Ню Орлиънс, 2014.

Обект 4, Бейфъс, Джон Т. Роден на 12 февруари 1992, Орландо, Флорида. Осъден на смърт за углавно убийство и убийство втора степен с престъпна небрежност, окръг Паско, Флорида, 2010.

Обект 3, Чавез, Виктор И. Роден на 5 юли, 1995, Ниагара Фолс, Ню Йорк. Осъден на смърт за углавно убийство и две тежки сексуални нападения срещу малолетни, окръг Елко, Невада, 2012.

Обект 2. Морисън, Джоузеф П. Роден на 9 януари 1992, Блек Крийк, Куинсланд. Осъден на смърт за углавно убийство, окръг Луис, Куинсланд, 2013.

И накрая:

Обект I. Бабкок, Джил Дж. Роден на 29 октомври 1994. Дезърт Уелс, Невада. Осъден на смърт за углавно убийство, окръг Най, Невада, 2013.

Бабкок, помисли си. Дезърт Уелс.

Винаги се връщат у дома.

Папката на Ейми беше по-тънка от останалите. Обект 13, Ейми БФ, гласеше етикетът, Манастир на Сестрите на милосърдието, Мемфис, Тенеси. Височина, тегло, цвят на косата и поредица числа, за които Питър предположи че са медицински данни като онези, които Майкъл беше открил в чипа на врата ѝ. Прикрепена към страницата имаше снимка на момиченце, не повече от шестгодишно, както Майкъл беше предположил. Само колене и лакти, седеше на дървен стол, тъмна коса обграждаше лицето ѝ. Питър за пръв път виждаше снимка на човек, когото познава, за момент умът му се противеше да възприеме, че образът на снимката е на същото момиче, което спеше в съседната стая. Но несъмнено очите на момиченцето бяха очите на Ейми. Видя ли?, сякаш казваха очите ѝ. Ти коя си мислеше, че съм?

Стигна до папката на Улгаст, Брадфорд Дж. Снимка нямаше, ръждиво петно на първата страница говореше, че някога такава е била прикрепена. Но дори без снимка Питър можеше да си изгради представа за мъжа, който — ако Лейси казваше истината, — беше завел всеки от Дванайсетте в комплекса, както и Ейми. Висок, силен, мъж с хлътнали очи и прошарена коса, с широки ръце, добри за работа. Кротко лице, но със стаена болка, която се съзира под повърхността, едва сдържана. Според документите Улгаст е бил женен и имал дете, момиченце на име Ева, която беше вписана като починала. Питър се зачуди дали това е причината, заради която в крайна сметка е решил да помогне на Ейми. Инстинктът му казваше, че е било така.

Съдържанието на последната папка обаче му каза най-много. Доклад от някой си на име Коул до полковник Сайкс, Отдел Специални оръжия, Армия на Съединените щати, относно работата на доктор Джонас Лиър и нещо, наречено ПРОЕКТ НОЙ. И втори документ, с дата пет години по-късно, който нареждаше да се прехвърлят дванайсет души — обекти на тестове от Телърайд, Колорадо, до Уайт Сендс, Ню Мексико, за „тестове за резултатност при бойна операция“. На Питър му отне известно време, за да събере парчетата, или поне по-голямата част. Но знаеше какво е бойна операция.

През всичките тези години, помисли си той, бяха чакали армията да се върне, а тъкмо армията беше причина за всичко случило се.

Когато остави и последната папка, чу Лейси да става. Тя мина през завесата и спря на прага.

— Прочете всичко.

Чу гласа ѝ и изведнъж го връхлетя неочаквано изтощение. Лейси отново запали огъня и седна на масата срещу него. Той посочи към купчината документи на масата.

— Той ли го е направил наистина? Докторът?

— Да — кимна тя. — Имало е други, но всъщност е той.

— Казал ли е защо?

Зад нея новите цепеници пламнаха с тихо припукване и осветиха стаята.

— Според мен — защото е можел. Това е причината за повечето неща, които хората правят. Не беше лош човек, Питър. Не беше и напълно негова грешката, въпреки че той я смяташе за изцяло своя. Много пъти съм го питала, според теб може ли един човек да разруши света? Естествено, че сам човек не може да го направи. Но той така и не ми повярва напълно — кимна към папките на масата. — Остави ги за теб, да знаеш.

— За мен ли? Как е възможно да ги е оставил за мен?

— За онези, които дойдат. За да научат как се е случило.

Седеше безмълвно, без да знае точно какво да отговори. Алиша имаше право за едно: през целия си живот, от деня, в който беше излязъл от Убежището, той се беше питал защо светът е такъв, какъвто е. Но истината не се оказа просветление.

Плюшеното мече на Ейми лежеше на масата, той го взе.

— Според теб тя дали си спомня?

— Какво са ѝ направили ли? Не знам. Възможно е.

— Говоря за времето преди това. Когато е била момиченце — търсеше думите. — Когато е била човек.

— Аз мисля, че тя винаги е била човек.

Зачака Лейси да продължи, но когато тя не каза нищо повече, остави зайчето настрана.

— Какво е да си безсмъртен?

Тя изведнъж се разсмя.

— Не вярвам, че съм безсмъртна.

— Но той ти е инжектирал вируса. Ти си като нея, като Ейми.

— Никой не е като Ейми, Питър — сви рамене. — Но ако ме питаш как съм живяла през всичките тези години след смъртта на Джонас, ще ти отговоря, че беше много самотно. Дори не предполагах колко много.

— Той ти липсва, нали?

На мига съжали за въпроса си, по лицето ѝ премина тъга, като сянка на птица, която прелита над поле.

— Съжалявам, не исках…

Тя поклати глава.

— Не, въпросът ти е съвсем уместен. Трудно ми е да говоря за него след толкова време. Но отговорът е, че ми липсва. Много. Трябва да приема, че е прекрасно да ми липсва така и толкова много.

Замълчаха, огънят ги осветяваше. Питър се зачуди дали Алиша мисли за него, къде ли е сега. Не знаеше дали отново ще я види.

— Не знам… какво да правя, Лейси — най-накрая каза той. — Не знам какво да направя с наученото.

— Открил си пътя дотук. Това е много. Това е началото.

— Ами Ейми?

— Какво за Ейми, Питър?

Но не беше съвсем наясно какво точно да попита. Въпросът всъщност беше: Каква полза от Ейми?

— Мислех си… — въздъхна и погледът му се насочи към стаята, в която спеше Ейми. — Чуй ме. Не знам какво съм си мислел.

— Че ще можеш да ги победиш ли? Че тук ще откриеш отговора как да го направиш?

— Да — отново погледна Лейси. — До този момент дори не знаех, че съм си го мислел. Но е така.

Лейси като че го преценяваше, но Питър не можеше да каже какво точно искаше да научи. Чудеше се дали е толкова луд, колкото звучеше. Вероятно.

— Кажи ми, Питър. Знаеш ли историята на Ной? Не проекта Ной, а човека Ной.

Името му беше непознато.

— Май не съм я чувал.

— Стара история е това. Истинска. Мисля, че ще ти е от полза. — Лейси се поизправи в стола си с внезапно оживено лице. — И така. Бог поискал от мъж на име Ной да направи огромен кораб. Случило се много отдавна. Защо да строя кораб, попитал Ной. Денят е слънчев, имам и друга работа. Защото светът стана грешен, отговорил му Бог, и ще изпратя наводнение, за да го разруши и да потопи всичко живо. Но ти, Ной, ти и твоите деца сте праведни, ще те оставя жив със семейството ти, ако сториш, както казвам, и построиш кораба, на който да живеете вие и всички животни, по две от всеки вид. И знаеш ли какво направил Ной, Питър?

— Построил кораба?

Тя отвори широко очи.

— Естествено, че го построил. Но не веднага. Това, видиш ли, е любопитната част от историята. Ако Ной просто направел, каквото му било казано, историята изобщо щяла да остане без значение. Не. Той се уплашил как хората ще му се подиграват. Уплашил се, че ще построи кораба, а наводнение няма да има и ще изглежда луд. Бог го изпитвал, разбираш ли, за да разбере дали има на този свят някой, който заслужава да бъде спасен. Искал да види дали Ной е достоен за това. В крайна сметка се оказал достоен. Построил кораба, а небесата се отворили, светът потънал. Дълго време Ной и семейството му плували над водите. Струвало им се, че били забравени, че с тях са си направили страшна шега. Но след много дни Бог си спомнил за Ной и му изпратил гълъб, за да го отведе до суша, а светът се възродил — Тихо плесна с ръце от задоволство. — Ето. Разбра ли?

Не разбра, поне не всичко. Историята му заприлича на приказките, които им разказваше Учителката, докато седяха в кръг, истории за животни, които винаги приключваха с поука. Носеха удоволствие, докато човек ги слуша, и може би в тях имаше някаква истина, но в крайна сметка бяха прекалено елементарни, детински.

— Не ми ли вярваш? Няма значение. Един ден ще разбереш.

— Не че не ти вярвам — проговори Питър. — Съжалявам. Ами… това просто е една история.

— Може и да е — сви рамене тя. — А може един ден и някой да каже същите думи за теб, Питър. Какво ще отговориш на това?

Той не знаеше. Късно беше, или пък рано, скоро щеше да съмне. От всичко научено, или въпреки него, се чувстваше още по-объркан, отколкото в началото.

— Добре, нека само заради спора — каза той — да предположим, че аз съм Ной, тогава коя е Ейми?

Лицето на Лейси излъчваше недоверчивост. Май щеше да се разсмее.

— Питър, смайваш ме. Дали пък ти разказах историята не както трябва, може това да е.

— Хубаво я разказа — увери я той. — Просто не разбрах.

Тя се приведе на стола си и отново се усмихна — една от странните ѝ, тъжни усмивки, пълни с вяра.

— Корабът, Питър — каза Лейси. — Ейми е корабът.

Питър тъкмо се канеше да поразмисли над тайнствения отговор, когато Лейси недоловимо се сепна. Намръщи се, а очите ѝ светкавично обходиха стаята.

— Лейси? Какво има?

Тя сякаш не го чу. Рязко се отдръпна от масата.

— Опасявам се, че много проточих събитията. Скоро ще съмне. Иди и я събуди веднага, съберете нещата си.

Слиса се, умът му все още се рееше в странните потоци на нощта.

— Тръгваме ли?

Стана и видя, че Ейми стои на прага на спалнята с разрошена и щръкнала коса, зад нея завесата се спусна. И тя беше разтревожена от същата причина като Лейси. По лицето ѝ се четеше внезапно връхлетяла я тревога.

— Лейси… — подхвана Ейми.

— Знам. Ще се опита да стигне дотук преди зазоряване — докато се намяташе с плаща си Лейси отново настойчиво погледна Питър — Побързай.

Покоят на нощта изведнъж беше прогонен, заместен от тревога, която съзнанието му не можеше да възприеме.

— За кого говориш, Лейси? Кой идва?

Но щом погледна Ейми, разбра.

Бабкок.

Бабкок идваше.

— Бързо, Питър.

— Лейси, ти не разбираш — усещаше се безтегловен, онемял. Той нямаше оръжие, с което да се бори с него, нямаше дори нож. — Никакво оръжие нямаме. Видях на какво е способен.

— Има оръжия, които са много по-мощни от пушките и ножовете — отвърна му жената. По лицето ѝ нямаше страх, само целеустременост. — Време е да разбереш.

— Да разбера какво?

— Онова, за което си дошъл — каза Лейси. — Проходът.

Шейсет и осем

Питър вървеше в тъмнината. Лейси ги водеше далеч от къщата към горите. Сред дърветата духаше мразовит вятър и призрачно стенеше. Сърпът на луната се беше изкачил на небето и окъпал околността в трепкаща светлина, от която сенките приплъзваха и се виеха около него. Изкачиха едно било и се спуснаха от друго. Тук снегът беше дълбок, навят на високи преспи със заледени върхове. Движеха се по южния склон на планината. От ниското до Питър стигна шума на реката.

Почувства простора, който се отвори пред него, преди да го види. Планината се спускаше рязко. Обърна се несъзнателно, за да види Ейми, но нея я нямаше. Краят можеше да е навсякъде, едно погрешна стъпка — и мракът щеше да го погълне.

— Оттук — извика пред него Лейси. — Бързай, не се бави.

Последва гласа ѝ. Онова, което беше взел за пропаст, всъщност се оказа скалист склон, стръмен, но проходим. Ейми вече вървеше по извиващата се пътека. Пое дъх от ледения въздух, прогони страха си и тръгне след нея.

Пътеката се стесни, вървеше хоризонтално по склона на планината, прилепнала като пътека от отбранителна стена. Вляво от него имаше остра скала, блестяща от огрения от луната лед, а вдясно — тъмна пропаст, гмуркане в празнотата. Трябваше да избягва дори да поглежда нататък, гледаше само напред. Жените вървяха бързо, сенки, които се мярваха в края на зрителното му поле. Къде ги водеше Лейси? Какво беше оръжието, за което тя говореше? Отново чуваше шума от реката някъде далече долу. Над него ярките звезди сияеха като късчета лед.

Зави и спря, Лейси и Ейми стояха пред широк, кръгъл, подобен на тръба отвор в планината. Дупката беше висока колкото него, бездънната ѝ вътрешност приличаше на изпълнен с тъмнина търбух.

— Оттук — каза Лейси.

Две стъпки, три, четири, тъмнината го обгърна. Лейси ги водеше навътре в планината. Спомни си за кутията кибрит в палтото си. Спря и запали една клечка, безчувствените му пръсти бяха непохватни от студа, но щом я запали, въздушните течения угасиха пламъка.

Накъде отпред чу гласа на Лейси.

— Побързай, Питър.

Тръгна предпазливо напред, всяка стъпка беше на сляпо. После усети как нечия ръка ляга на неговата, здрав натиск. Ейми.

— Спрете.

Нищо не виждаше. Потеше се под якето, въпреки студа. Къде беше Лейси? Завъртя се, като търсеше някаква следа, за да се ориентира, когато зад него се чу скърцане на метал и шум от отваряне на врата.

Обля ги светлина.

Намираха се в дълъг проход, прокопан в планината. По дължината на стените вървяха тръби и метални тръбопроводи. Лейси стоеше при таблото на прекъсвача на стената до входа. Помещението се осветяваше от бучащи флуоресцентни лампи, поставени високо над тях.

— Има и електричество?

— Батерии. Докторът ми показа как става.

— Няма батерии, които да се съхранят толкова време.

— Тези… са различни.

Лейси отвори тежката врата.

— Докторът го наричаше Пето ниво. Ще ви покажа. Хайде, елате.

Проходът водеше към по-широко тъмно място. Лейси тръгна покрай стената, за да намери електрическия ключ. През подметките на мокрите си ботуши чувстваше отчетливо, механично жужене.

Лампите бръмнаха, потрепнаха и оживяха.

Помещението явно беше нещо като лечебница. Носеше се мирис на запустение — носилката на колела и високият, тесен плот бяха покрити с мръсно оборудване, горелки, мензури, хромирани легенчета, потъмнели от времето; поднос с неразопаковани спринцовки и наредени на дълъг, покрит с ръждиви петна отрез от тъкан, редица от метални медицински сонди и скалпели. В задната част на стаята сред гнездо от тръби беше онова, което приличаше на акумулаторните батерии.

Откриете ли я, доведете я тук.

Тук, помисли си Питър. Не планината, а тук. Тази стая.

Какво имаше тук?

Лейси стоеше до прикрепена към стената метална каса, подобна на гардероб. Отпред имаше дръжка, а до нея бутони за код. Питър наблюдаваше, докато жената набираше дълга поредица от числа, после завъртя дръжката, която поддаде с глухо прещракване.

Отначало помисли, че касата е празна. Но после я видя на последната лавица, метална кутия. Лейси я взе и му я подаде.

Кутията се побираше в длан и беше удивително лека. Никакви шевове не се виждаха по нея, но имаше ключалка с малък бутон отзад, който точно пасваше на палеца му. Питър го натисна, изведнъж кутията се раздели на две съвършено оформени половини. Вътре, поставени стабилно в изкуствена пяна, лежаха две редици мънички стъкленици, в които имаше проблясваща зелена течност. Преброи единайсет, дванайсетото отделение беше празно.

— Това е последният вирус — каза Лейси. Онзи, който е дал на Ейми. Направил го от кръвта ѝ.

Изпитателно наблюдаваше лицето ѝ, за да прозре истината. Но вече знаеше истината, нещо повече, чувстваше я.

— Празното. Това си ти, нали? Дозата, която Лиър е дал на теб.

Лейси кимна.

— Мисля, че е така.

Той затвори капака, който прилепна с отчетливо щракване. Свали раницата си и извади одеялото, с което обви кутията, после ги постави вътре. Измъкна шепа неразопаковани спринцовки и също ги постави в раницата. Трябваше да успеят да устоят до изгрев, а после да слязат от планината. След това — не знаеше. Обърна се към Ейми.

— С колко време разполагаме?

Тя поклати глава: Не много.

— Той е близо.

— Може ли да мине през тази врата, Лейси?

Жената не отговори.

— Лейси?

— Надявам се, че ще успее — каза тя.

Вече бяха на открито, високо над реката. Следите на Питър и Ейми бяха заличени под навяванията от сняг. Алиша вървеше с коня си напред. Вече трябваше да се е съмнало, мислеше си Майкъл. Но виждаше все същото сивеещо сияние, към което яздеха сякаш от часове.

— И къде са те, по дяволите? — попита Холис.

Майкъл не знаеше дали говори за Питър и Ейми, или за виралите. Завладя го мисълта, която смътно прие, че всички са тук, за да намерят смъртта си, че никой от тях няма да се измъкне от това сковано от лед пусто място. Сара и Гриър мълчаха, и те мислеха за същото, помисли си Майкъл, или пък бяха прекалено премръзнали, за да говорят. Ръцете му бяха така вкочанени, че се съмняваше дали ще може да стреля с пушката, какво ли оставаше да я презареди. Опита се да пие от манерката си, за да се подкрепи, но водата в нея беше станала на лед.

Някъде от мрака чуха коня на Алиша да се връща в тръс. Дръпна юздите пред тях.

— Следи — каза тя и кимна по посока на следите. — В оградата има отвор.

Пришпори коня си, без да ги чака, и се втурна към мястото, откъдето беше дошла. Без да каже и дума Гриър я последва, останалите вървяха отзад. Отново бяха сред дърветата. Алиша яздеше по-бързо, галопираше в снега. Майкъл пришпори коня си и го насочи напред. Зад него Сара се приведе над своя кон, за да се провре сред клоните.

Сред дърветата над тях нещо се раздвижи.

Майкъл вдигна лице, точно когато чу изстрел от пушка зад себе си. Веднага след изстрела отзад върху него нещо се стовари със страшна сила, изкара въздуха от дробовете му и той полетя с главата напред през главата на коня, пушката увисна като камшик в ръката му. За миг се почувства провесен безболезнено над земята — съзнанието му застина, за да отбележи този учудващ факт, — но чувството скоро се разсея. Удари се в земята здраво, приземил се по гръб на снега, и вече имаше други неща, за които да мисли. Видя, че се е приземил точно пред коня си. Претърколи се на една страна и прикри глава с ръце, като че това може да му помогне, почувства дивата вихрушка, когато уплашеното животно го прескочи, последвано от тропота на копитата му, едното от които стъпи на сантиметри от ухото му.

После изчезна. Всичко изчезна.

Майкъл видя вирала — същия, предположи той, който го беше съборил от коня му, — веднага щом се изправи на колене. Създанието се беше присвило на няколко метра от него, крепящо се само на сгънатите си задни крайници, като жаба. Ръцете му бяха заровени до лактите в снега, който сияеше от органичната светлина на неговата биолуминесценция. Все едно създанието беше потънало отчасти в басейн от синьо-зелена светлина. По гърдите и ръцете му имаше сняг, блестящ прах, по лицето му се стичаха бразди от влага. През билото отекна ехо, примесено като напев от гласове, които го викаха по име. Но тези звуци може и да бяха сигнали от далечна звезда. Също като разпрострялата се около него тъмнина — защото тя също беше избледняла в съзнанието му, разпръснала се като молекули от разширяващ се газ — и гласовете също можеха да се отнасят за някой съвършено друг човек. Виралът вече издаваше прещракващ звук, люлееше мускулите на челюстта си. Навири глава и лениво щракна със зъби, като че не е много гладен, като че двамата имат всичкото време на света. И в този момент Майкъл разбра, че мястото, на което хранеше страха си, е празно. Той, Майкъл Веригата, не се страхуваше. Обзелото го чувство приличаше на гняв — страховита ярост, примесена с досада, каквато щеше да изпита и от прекалила с бръмченето си под носа му муха. Мътните ги взели, помисли си, докато посягаше към ножницата на колана си. До гуша ми е дошло от тия шибани гадини. Може да има четирийсет милиона като теб, а може и да няма. Но след секунди ще са с едно по-малко.

Майкъл се надигна и в същия миг виралът скочи към него, разперил ръце и крака като пръсти на отворена ръка. Едва успя да измъкне острието си пред него, докато по рефлекс затвори очи. Усети как металът се врязва, когато виралът се стовари отгоре му, събори го по гръб и го покри с туловището си.

Претърколи се и видя вирала да лежи по лице в снега. Ножът му лежеше забит в гърдите му. Ръцете и краката му се свиваха и отпускаха. Над трупа стояха две фигури. Питър и до него Ейми. И откъде изникнаха? Ейми държеше пушка — пушката на Майкъл, покрита със сняг. В краката им създанието нададе звук като въздишка или стенание. Ейми вдигна приклада на пушката към рамото си, наведе цевта и я насочи в отворената уста на вирала.

— Съжалявам — каза тя и натисна спусъка.

Майкъл се изправи. Виралът лежеше безжизнен, агонията и гърченето му бяха спрели. Снегът беше изпръскан с кръв. Ейми продаде оръжието на Питър.

— Вземи го.

— Добре ли си? — попита Питър Майкъл.

Чак тогава Майкъл разбра, че трепери. Кимна.

— Хайде.

Над билото се чуха други изстрели. Втурнаха се натам.

Лейси знаеше, че не постъпи честно. Оставила беше Питър и Ейми да си мислят, че ще ги последва. Нагласи таймера на бомбата и ги поведе към вратата на тунела, после ги насочи навън. Издърпа вратата, докато наблюдаваха, и спусна резетата.

Чуваше ги как удрят от другата страна. Чуваше за последен път гласа на Ейми да отеква в съзнанието ѝ.

Лейси, Лейси, стой!

Сега тичайте. Всеки миг може да се появи.

Лейси, моля те!

Трябва да им помогнеш. Те ще се страхуват. Няма да знаят какво се случва. Помогни им, Ейми.

Всичко, случило се на това място, трябва да се заличи. Както Господ е заличил света в дните на Ной, за да може големият кораб да плава и отново да възроди света.

Тя щеше да е Неговите води.

Бомбата беше ужасно творение. Малка е, беше ѝ казал Джонас, само един килотон — достатъчно голяма, за да разруши Хижата, всичките ѝ подземни нива, да прикрие доказателствата за стореното от тях, — но не достатъчно голяма, че да бъде регистрирана от сателит. Подсигуряване в случай че виралите пробият навън. Но после пробивът беше направен на по-високите нива, Сайкс беше изчезнал или мъртъв и макар Джонас да знаел как да я взриви сам, не можел да го стори, заради Ейми.

Докато Питър и Ейми наблюдаваха, Лейси коленичи пред нея: малък, е формата на куфарче предмет, с глупавите финтифлюшки на всички военни творения. Джонас ѝ беше показал последователността на действията. Притисна малък зъбец отстрани, отвори се панел, на който имаше клавиатура с малък екран, достатъчно голям за един ред текст. Натисна бутоните и изписа:

ЕЛИЗАБЕТ

Екранът проблесна и оживя.

АКТ? Д/Н

Натисна Д.

ВРЕМЕ?

За миг спря. После натисна 5.

5:00 ПОТВЪРДИ? Д/Н

Натисна Д отново. На екрана се показа отмерващ времето часовник.

4:59

4:58

4:57

Затвори панела и отново се изправи.

Бързо се обърна към двамата и припряно ги поведе по коридора.

— Веднага трябва да се махнете оттук.

Тогава ги заключи отвън.

Лейси, моля те! Не знам какво да правя! Кажи ми какво да правя!

Ще разбереш, Ейми, настъпи ли моментът. Тогава ще разбереш какво има в теб. Ще разбереш как да им дадеш свобода, да ги преведеш през последния изход.

Сега беше сама. Почти приключила с делото си. Когато се убеди, че Питър и Ейми са си тръгнали, тя махна резетата и отвори широко вратата.

Ела при мен, помисли си тя. Стоеше на прага, дишаше дълбоко, овладяваше мислите си и съсредоточаваше съзнанието си. Ела на мястото, където беше създаден.

Лейси чакаше. Пет минути: след толкова много години те изглеждаха миг, защото толкова и бяха.

Над планината се зазоряваше.

Тримата тичаха към изстрелите. Изкачиха се на билото, под тях Майкъл видя къща, конете бяха отвън. Сара и Алиша им махаха от вратата.

Създанията вече бяха сред дърветата зад тях. Хукнаха по склона и влетяха вътре. Гриър и Холис се показаха иззад завесата, понесли висок скрин с шкафчета.

— Точно зад нас са — каза Майкъл.

Наблъскаха шкафа до вратата. Безсмислен жест, помисли си Майкъл, но може да им спечели секунда-две.

— Ами прозорците? — каза Алиша. — Има ли какво да използваме?

Опитаха се да преместят големия шкаф, но той беше твърде тежък.

— Оставете — каза Алиша. Извади пистолет от колана си и го постави в ръцете на Майкъл. — Гриър, ти и Холис заемете място при прозореца в спалнята. Всички останали остават тук. Двама на вратата, по един на всеки прозорец, преден и заден. Верига, наблюдаваш комина. Най-напред ще се нахвърлят на конете.

Заеха позиции.

От спалнята Холис извика:

— Тук са!

Нещо се е объркало, помисли си Лейси. Вече трябваше да са тук. Чувстваше ги навсякъде около нея, изпълваха съзнанието ѝ със своя глад, с глада и с въпроса си.

Кой съм аз?

Кой съм аз?

Кой съм аз?

Тя влезе в тунела.

Елате при мен, отговори тя. Елате при мен. Елате при мен.

Понесе се по него, успя да излезе през отвора, светещ кръг, дългото зазоряване в планината. Първата истинска светлина щеше да ги удари от запад и да се отрази в другата страна на долината с полетата ѝ от сняг и лед.

Стигна до изхода на тунела и излезе от него. Под себе си виждаше следите и остатъците от изкачването на виралите по заледения склон. Хиляди, хиляди, хиляди.

Минали бяха точно покрай нея.

Обзе я отчаяние. Къде си?, помисли си тя, а после го изрече с ярост в гласа си, който отекна над долината:

— Къде си?

Но отговорът на небесата беше тишина.

И после чу сред мъртвилото.

Тук съм.

Виралите се нахвърлиха едновременно върху вратата и прозорците, яростен трясък от стъкло и трошащо се дърво. Питър, подпрял шкафа с рамо, беше отхвърлен назад към Ейми. Чуваше стрелбата на Холис и Гриър от спалнята, Алиша, Майкъл, Сара, Ейми всички стреляха.

— Отдръпни се! — крещеше Алиша. — Вратата пада!

Питър грабна Ейми за ръка и я изблъска в спалнята. Холис стоеше до прозореца. Гриър беше на земята до леглото, кървеше от дълбок прорез на главата си.

— От стъкло е! — крещеше над отговора на оръжието на Холис. — Само стъкло!

— Холис, стой на онзи прозорец! — извика Алиша. Изхвърли празния пълнител и рязко зареди нов, издърпа затвора. Оттук щяха да се защитават. — Готови всички!

Чуха как входната врата се отваря. Алиша, която беше най-близо до завесата на спалнята, се завъртя и започна да стреля.

Онзи, който я сграбчи, не беше първият, нито вторият, дори третият, ами четвъртият. Тогава оръжието ѝ вече беше празно. По-късно Питър си спомняше сцената като поредица от отделни подробности. Нейната последна гилза рикошира от пода. Барутен дим се вие във въздуха и празният пълнител на Алиша пада, тя е посегнала да издърпа нов от якето си. Виралът се хвърля към нея през разкъсаната завеса, безмилостната гладкост на лицето, блясъка на очите му, зиналата му паст, цевта на безполезното ѝ оръжие се вдига, ръката ѝ посяга към оръжието, но е твърде късно, мигът на сблъсъка, жесток и неизбежен, Алиша пада по гръб на пода, виралът насочва оголените си зъби към извивката на врата ѝ.

Холис стреля, излиза напред, когато виралът вдига лице, насочва цевта в устата му и стреля, разпръсква тила му по стената на спалнята. Питър изпълзява напред, грабва Алиша под мишници, влачи я, маха я от вратата. От врата ѝ тече кръв, якето ѝ се обагря в наситено алено. Някой вика, непрекъснато повтаря името ѝ, но сигурно е бил той. Опрян на стената, притиска Алиша към гърдите си, вдига я нагоре, инстинктивно слага ръце върху раната, опитва се да спре кървенето. Ейми и Сара са на пода, присвити до стената. През завесата минава друг вирал, Питър вдига пистолета си и изстрелва последните си два куршума. Първият пропуска, но не и вторият. В ръцете му Алиша диша странно, на пресекулки и с хрипове. Навсякъде има кръв, толкова много кръв.

Затворя очи и я притиска здраво към себе си.

Лейси се обърна. Бабкок се извисяваше над нея, над отвора на тунела. Най-грамадното и ужасяващо създание, създавано някога от Бог. Лейси не се страхуваше, само се дивеше на чудните творения на Бога. На това, че Той е създал толкова съвършено създание по своя замисъл, способно да разкъса света. Докато гледаше към неговото величественото и ужасно сияние — светлина от ореол като светлината ангелска, — сърцето на Лейси се преизпълни със знанието, че не е сгрешила, че дългата нощ на нейното бдение щеше да завърши така, както го беше предвидила. Бдение, започнало преди толкова много години във влажната пролетна сутрин, когато отвори вратата на Манастира на Сестрите на милосърдието в Мемфис, Тенеси и зърна едно момиченце.

Джонас, помисли си тя, видя ли, че бях права? Всичко е простено, всичко изгубено може да бъде възвърнато. Джонас, идвам да ти го кажа. Вече почти съм с теб.

Тя се втурна в тунела.

Ела при мен ела при мен ела при мен ела при мен.

Тя тичаше. Тя беше на това място, но и на друго, тичаше по тунела, подмамваше Бабкок вътре, но и отново беше момиченце в полето. Долавяше сладкото ухание на земята, чувстваше хладния нощен въздух по бузите си, чуваше сестрите си и гласа на майка си, която викаше от прага: Бягайте, деца, бързо, колкото можете.

Блъсна вратата и продължи през коридора с жужащите лампи към стаята с носилката на колела, стъклениците, акумулаторите, всички дребни вещи на стария свят и неговите ужасни сънища за кръв.

Спря, обърна се с лице към вратата. Ето го.

Аз съм Бабкок. Един от Дванайсетте.

Както и аз, помисли си сестра Лейси, когато зад нея таймерът на бомбата отброи 0:00, атомите в нейната сърцевина се сблъскаха един в друг и съзнанието на Лейси се изпълни во веки с чистата бяла светлина на небесата.

Шейсет и девет

Тя беше Ейми и беше во веки. Тя беше една от Дванайсетте и също друга, онази над и зад, Нула. Тя беше момичето от Никъде, Онази, която дойде, която живя хиляда години, Ейми от Безчетните, Момичето с Душите в Нея.

Тя беше Ейми. Тя беше Ейми. Тя беше Ейми.

Тя беше първата, която се изправи. След тътена, разтърсването, люлеенето и бученето. Малката къщичка на Лейси се люлееше и подскачаше като кон, като малка лодка в морето. Всички крещяха и пищяха, вкопчени и присвити до стените.

И после дойде краят. Земята под тях се успокои. Прах изпълваше въздуха. Всички кашляха и се давеха, удивени, че са живи.

Живи бяха.

Поведе Питър и останалите навън, покрай труповете на мъртвите, към светлината на зората, където Безбройните чакаха. Безброят на Бабкок вече го нямаше.

Навсякъде и във всичко бяха. Море от лица, очи. Тръгнаха към нея с необятността на своята численост, към изгряващата зора. Усещаше празното пространство в тях, където е бил сънят, сънят на Бабкок, и на това място беше въпросът, свиреп и изгарящ:

Кой съм аз кой съм аз кой съм аз?

И тя позна отговора. Позна отговора за всички им, за всеки един от тях, най-накрая ги позна. Тя беше корабът, както беше казала Лейси, тя носеше душите им в себе си. Толкова дълго ги беше пазила в очакване на този ден, когато щеше да им ги върне, защото по право бяха техни — историите за това кои са. Денят на тяхното преминаване през прохода.

Елате при мен, помисли си тя. Елате при мен елате при мен елате при мен.

Дойдоха. Спуснаха се от дърветата, прекосиха заснеженото поле, излязоха от скривалищата си. Тя тръгна сред тях, докосваше ги, милваше ги и им казваше отговора, за който копнееха.

Ти си… Смит.

Ти си… Тейт.

Ти си… Дюпре.

Ти си Ирей, ти си Рамос, ти си Уорд, ти си Чо, ти си Сингх, Аткинсън Джонсън Монтефуско Коен Мъри Нгуен Елбърсън Лазаро Торес Райт Уибърн Прат Скаламонти Мендоса Форд Чунг Фрост Вандайн Карлън Парк Диего Мърфи Парсънс Рикин О’Нийл Майерс Сапата Йънг Шийър Танака Лий Уайт Гепта Солник Джесъп Райл Нъкълс Махарана Райбърн Кенеди Мюлер Доър Голдмън Пули Прайс Хан Кордел Иванов Симпсън Уонг Палъмбо Ким Рао Монтгомъри Бъс Мичъл Уолш Макивой Бодин Олсън Яворски Фъргюсън Сакос Спенсър Ръшър…

Слънцето се издигаше над планината, ярката светлина беше ослепителна. Елате, мислеше Ейми. Излезте на светло и запомнете.

Ти си Крос ти си Флорес ти си Хакъ, Васкес Андрюс Маккол Барбъш Съливан Шапиро Яблонски Чои Зайднър Кларк Хюстън Роси Кълейн Бахтър Нунес Анатасиън Кинг Игбии Йенсен Лобмардо Андерсън Джейвс Сасо Линдкуист Мастърс Хакеемзеда Ливандър Цухимото Мичи Остър Дууди Бел Моралес Лензи Андриякова Уоткинс Бонийя Фицджералд Тинити Асмунсън Айело Дейли Харпър Брюър Клайн Уедърол Грифин Петрова Кейтс Хадад Райли Маклиод Ууд Патерсън…

Ейми чувстваше скръбта им, но сега беше различно. Това беше свято извисяване. Хиляда възвърнати живота преминаваха през нея, хиляда по хиляди истории — за любов и дела, за родители и деца, за дълг, за радост, за печал. Легла за сън и ястия за засищане, за блясъка и болката на тялото, за гледката на листата през прозореца в лятна дъждовна сутрин, самотни нощи и любовни нощи, душата в своето тяло-хранилище неизменно копнее да бъде позната. Тя се движеше между тях, както бяха налягали в снега, Безброят вече го нямаше, всеки беше на мястото на своя избор.

Снежните ангели.

Помнете, каза им тя. Помнете.

Аз съм Флин аз съм Гонзалес аз съм Йънг Уентцел Армстронг О’Брайън Рийвз Фарайян Уатанабе Мълрони Шеренски Лоуган Брейвърмен Ливингстън Мартин Кампана Кокс Тори Суортс Тобин Хект Стюарт Люиз Редуайн По Маркович Тод Маскучи Костин Лейстър Салиб Хенеси Кейстли Мериуедър Леоне Баркли Киърнън Кемпбъл Ламос Мериън Куанг Каган Глейзнър Дюбоа Игън Чандлър Шарп Браунинг Илънсуайг Накамура Джакомо Джоунс аз съм аз съм аз съм…

Слънцето щеше да свърши своята работа. Скоро щяха да бъдат мъртви, после да се превърнат в пепел, после да изчезнат. Вятърът щеше да разнесе телата им. Най-после я напускаха. Усети как духовете им се вдигат и отпътуват.

— Ейми.

До нея стоеше Питър. Лицето му изглеждаше неописуемо. Скоро щеше да му каже, помисли си тя. Щеше да му каже всичко, което е познала, всичко, в което е вярвала. Предстоеше им дълго пътуване заедно. Но сега не беше време за приказки.

— Влез вътре — каза тя и взе празния му пистолет, пусна го на снега. — Влез вътре и я спаси.

— Мога ли да я спася?

Ейми кимна.

— Трябва — каза тя.

Сара и Майкъл вдигнаха Алиша на леглото и свалиха прогизналото ѝ от кръв яке. Очите ѝ бяха затворени, неспокойни.

— Трябват ми превръзки! — извика Сара. По ръцете и по косата ѝ имаше още кръв. — Дайте ми нещо да спра кървенето!

Холис сряза ивица от чаршафите с ножа си. Не бяха чисти, нищо не беше чисто, но трябваше да свършат работа.

— Трябва да я вържем — каза Питър.

— Питър, раната е прекалено дълбока — каза Сара. Поклати отчаяна глава. — Безсмислено е.

— Холис, дай ми ножа си.

Каза на останалите какво да правят, наряза спалното бельо на Лейси на дълги ивици, после ги омота. Завързаха ръцете и краката на Алиша към леглото. Сара каза, че кървенето май се е забавило — злокобен знак. Пулсът ѝ беше ускорен и непостоянен.

— Ако оцелее — предупреди Гриър, застанал в края на леглото, — тези чаршафи изобщо няма да я удържат.

Питър не слушаше. Отиде в главната стая, където сред бъркотията от разрушението откри раницата си. Металната кутия все още беше на мястото си, заедно със спринцовките. Взе една от стъклениците и се върна в спалнята, подаде ги на Сара.

— Постави ѝ това.

Тя го взе и го огледа.

— Питър, не знам какво е това.

— Това е Ейми — отвърна той.

Сара постави инжекция на Алиша с половината от стъкленицата. Чакаха през целия ден и през нощта. Алиша сякаш се залута в някакъв здрач. Сухата ѝ кожа гореше. Раната на врата ѝ се затвори, изглеждаше като белег от охлузване, мораво и възпалено. От време на време изглежда се пробуждаше, излизаше от здрача, простенваше. После отново затваряше очи.

Издърпаха труповете на мъртвите вирали навън при другите. Труповете им бързо се бяха превърнали в сива пепел, която продължаваше да се вие във въздуха, обвиваше всяка повърхност като слой от мръсен сняг. До сутринта, помисли си Питър, всички щяха да са изчезнали. Майкъл и Холис бяха заковали прозорците и поставили вратата на пантите ѝ. Когато се стъмни, запалиха останките на шкафа в огнището. Сара заши раната на главата на Гриър, превърза я с друга превръзка, направена от спално бельо. Спяха на смени, двама наблюдаваха Алиша. Питър каза, че ще бди над нея цяла нощ, но накрая изтощението му взе връх и също заспа, свит на студения под до леглото ѝ.

На сутринта Алиша започна да опъва въжетата. По кожата ѝ не беше останал никакъв цвят, очите ѝ зад клепките бяха розови от пръсналите се капиляри.

— Постави ѝ още една инжекция.

— Питър, не знам какво правя — каза Сара. Тя беше на ръба на силите си, съсипана, всички бяха така. — Може да я убие.

— Още една инжекция.

Биха ѝ и остатъка от стъкленицата. Навън отново заваля сняг. Гриър и Холис излязоха на разузнаване из горите и се върнаха след час, полузамръзнали. Наистина ги нямало, казаха те.

Холис дръпна Питър настрана.

— Храната ще е проблем — тихо каза той. Прегледали бяха долапа на Лейси. Повечето буркани бяха потрошени.

— Знам.

— И още нещо. Знам, че взривът е бил подземен, но тук може да има радиация. Майкъл казва, че подпочвените води със сигурност са заразени. Според него не бива да оставаме тук повече. От другата страна на долината има постройка. Изглежда има било, по което можем да тръгнем на изток.

— Ами Лиш? Не можем да я преместваме.

Холис замълча.

— Само казвам, че можем да се озовем в безизходица. Освен това сме в голяма беда. Не искаме да се окажем полумъртви от глад в снежна виелица.

Холис имаше право и Питър го знаеше.

— Искаш ли да разузнаете наоколо?

— Щом снегът престане.

Питър кимна отстъпчиво.

— Вземи Майкъл с теб.

— Мислех да взема Гриър.

— Той трябва да остане тук — каза Питър.

Холис помълча, докато обмисли замисъла на Питър.

— Добре — каза той.

Снежната буря вилня цяла нощ, на сутринта небето беше чисто и ясно. Холис и Майкъл се приготвиха да тръгват. Ако всичко минеше добре, щяха да се върнат преди мръкване. Но можело да отнеме и ден. На потъналия в сняг двор Сара прегърна Холис, после Майкъл. Гриър и Ейми стояха вътре с Алиша. През последните двайсет и четири часа, откакто ѝ бяха дали втората доза от вируса, състоянието ѝ, изглежда, се стабилизира. Но треската ѝ продължаваше да е силна, а очите ѝ се влошиха.

— Само… не го проточвайте — каза Холис на Питър. — Тя не би искала.

Чакаха. Ейми сега седеше близо до Алиша, изобщо не се отделяше от леглото ѝ. За всички беше ясно какво се случва. И най-леката светлина в стаята я караше да трепва, отново започна да опъва въжетата.

— Бори се с него — каза Ейми. — Но се опасявам, че ще загуби.

Мръкна, от Майкъл и Холис нямаше никакъв знак. Питър за пръв път изпитваше такова отчаяние. Защо не действаше, както е станало с Лейси? Не беше лекар, само налучкваха какво да правят. Известно му беше, че втората доза може да я убие. Питър знаеше, че Гриър го наблюдава, чакаше да действа. А той не беше в състояние да направи каквото и да било.

Веднага след зазоряване Сара го разтърси, за да се събуди. Питър беше заспал на стола, оборил глава на гърдите си.

— Мисля… че се преобразява — каза тя.

Изопнала тялото си, със здраво стиснати мускули на челюстта и кожата, под която се виждаше потрепване, Алиша дишаше учестено. От задната част на гърлото ѝ се надигна ниско, мощно стенание. За миг се отпусна. После всичко започна отначало.

— Питър.

Обърна се и видя Гриър на прага. Държеше нож.

— Време е.

Питър се изправи и застана между Гриър и леглото на Алиша.

— Не.

— Знам, че е трудно, но тя е войник. Войник от Експедиционния. Време е да поеме последния си път.

— Не, това не е ваша работа — протегна ръка. — Дайте ми ножа, майоре.

Гриър се подвоуми, изпитателно огледа лицето на Питър.

— Не е необходимо ти да го правиш.

— Напротив — не се страхуваше, беше се примирил. — Обещах ѝ. Аз трябва да го направя.

Гриър неохотно подаде ножа. Позната тежест и баланс. Питър видя, че това е собствения му нож, онзи, който беше оставил при вратата на Юстас.

— Искам да остана насаме с нея, ако нямате нищо напротив.

Сбогуваха се с нея. Питър чу как вратата на къщата се отваря и отново се затваря. Отиде до прозореца и откърти една от дъските, като остави нежната сива утринна светлина да окъпе стаята. Алиша простена и се извърна. Гриър имаше право. Питър знаеше, че разполага само с няколко минути. Спомни си думите на Мънси колко бързо ставало всичко. Как искал да усети освобождаването на тялото си.

Питър седна на ръба на леглото с ножа в ръка. Искаше да ѝ каже нещо, но думите му се струваха незначителни в сравнение с чувството, което изпитваше към нея. Поседя за миг в мълчание, в съзнанието му нахлуха спомени с нея. Негови думи, действия и неизреченото между тях. Само това можеше да стори.

Можеше да остане така цял ден, година, сто години. Но повече не можеше да чака, разбра той. Стана и се изправи до леглото ѝ, обкрачи я през кръста. Хвана ножа с двете си ръце и постави върха му над гръдната ѝ кост. Уязвимото място. Усети как животът му се разполови: половина, в която беше всичко преживяно досега, и половина, на която ѝ предстоеше да изживее всичко занапред. Усети как се надига към него, тялото ѝ се присви срещу въжетата. Ръцете му трепереха, сълзи замъгляваха погледа.

— Прости ми, Лиш — каза той, затвори очи и вдигна ножа, извика цялата си воля, за да намери сила да го забие в нея.

Седемдесет

Пролет беше, а бебето всеки момент щеше да се появи.

От дни Маус имаше контракции. Докато разчистваше в кухнята, лежеше на леглото или наблюдаваше Тео как работи на двора, когато изведнъж го усети: бързо стягане през корема, което я накара да затаи дъх. Това ли е?, попита тя Тео. Време ли е? Сега ли щеше да се роди бебето? За миг тя ту отместваше поглед, ту накланяше встрани главата, като че слушаше далечен шум. После вниманието ѝ отново се насочваше към него с успокояваща усмивка. Готово. Видя ли? Нищо няма. Само една. Всичко е наред. Върни се към работата си, Тео.

Сега обаче не беше нищо. Беше посред нощ. Тео сънуваше обикновен, щастлив сън за слънчева светлина, която грее над златисто поле, когато чу гласа на Маус да го вика по име. И тя беше в съня, но не можеше да я види, криеше се от него, играеше на някаква игра. Беше пред него, после зад него, не знаеше къде е. Тео. Конрой скимтеше и лаеше, скачаше в тревата, изтичваше нанякъде, после отново се връщаше при него, подканваше го да го последва. Къде си, викаше Тео, къде си? Мокра съм, казваше Маусами. Цялата съм вир-вода. Събуди се, Тео. Мисля, че водите ми изтекоха.

Изведнъж се събуди и се изправи, затършува в мрака, мъчеше се да си обуе ботушите. Конрой също беше буден, размахваше опашка, завираше влажния си нос в лицето на Тео, докато той коленичи да запали фенера. Сутрин ли беше? Излизаме ли?

Маусами си пое дъх през зъби.

— Ооо — изви тя гръб на хлътналия матрак, — ооо.

Казала му беше какво трябва да прави, от какво ще има нужда. Чаршафи и кърпи, да ги сложи под нея за кръвта и останалото. Нож и рибарско влакно за връвта. Вода, за да изкъпе бебето, и одеяло, за да го повие в него.

— Не мърдай оттук, веднага се връщам.

— Рояци — простена тя. — Къде да ходя?

По тялото ѝ се надигна нова контракция. Протегна ръка, за да улови неговата, и я стисна здраво, забила нокти в дланта му, скърцаше със зъби от болка.

— О, мамка му.

Обърна се и повърна на пода.

В стаята замириса на повръщано. Конрой реши, че това е за него, чуден подарък. Тео прогони кучето, после помогна на Маусами да се подпре на възглавниците.

— Нещо не е както трябва — лицето ѝ беше пребледняло и уплашено. — Не трябва да боли така.

— Какво да правя, Маус?

— Не знам.

Тео хукна по стълбите, Конрой го следваше по петите. Бебето, бебето беше на път. Намислил беше да събере всичко необходимо на едно място, но, естествено, всичко си остана само намерение. Къщата беше леденостудена, а огънят угаснал. На бебето трябваше да му е топло. Постави наръч дърва в огнището, после коленичи, духаше към въглените, за да се разпалят. Взе кърпи и ведро от кухнята. Искаше да стопли вода, да я остави да ври, за да е стерилизирана, но май нямаше време за това.

— Тео, къде си?

Напълни кофата, взе остър нож и ги отнесе в спалнята. Маус беше седнала с разпиляна по лицето си дълга коса, изглеждаше уплашена.

— Съжалявам за пода — каза тя.

— Нови контракции?

Тя поклати глава.

Конрой се беше върнал при поразията на пода. Тео го прогони с крак и коленичи, за да го почисти, затаил дъх. Колко смешно. Тя щеше да роди бебе, а ето го него да се мръщи от мириса на повръщано.

— Оу-оу — простена Маусами.

Докато се изправи, контракцията я беше вкопчила. Изпъна крака, издърпала пети към кръста си. В ъгълчетата на очите ѝ се процеждаха сълзи.

— Боли! Боли! — изведнъж се претърколи на страна. — Натисни ми гърба, Тео!

За такова нещо не му беше казвала.

— Къде? Колко да притискам?

— Където ѝ да е! — извика във възглавницата.

Притисна несигурно.

— По-ниско! За бога!

Той сви ръка в юмрук и я притисна с кокалчетата си, усети как тя отвърна на натиска. Преброи секундите: десет, двайсет, трийсет.

— Болката в кръста — едва си поемаше дъх. — Главата на бебето се блъска в гръбнака ми. Това ще ме накара да напъвам. Още е рано да напъвам, Тео. Не ме оставяй да напъвам.

Вдигна се на ръце и на колене. Носеше само тениска. Чаршафите под нея бяха пропити с течност, от която се носеше топъл, сладък мирис, като от окосена поляна. Спомни си съня с полето, вълните слънчева светлина.

Нова контракция. Маусами простена и отпусна лице на матрака.

— Не стой така там!

Тео застана до нея на леглото, постави юмрука си на гърба ѝ, опря го и натисна с всичка сила.

Изминаха часове. Силни и дълбоки, контракциите продължиха през деня. Тео остана с нея на леглото, притискаше гърба ѝ, докато ръцете му отмаляха, изтръпнаха от умора. Но в сравнение с онова, което ставаше с Маусами, това беше малко неудобство. Остави я сама два пъти, за да изкара Конрой на двора и после на смрачаване, когато го чу да скимти пред вратата, за да го пусне отново. И двата пъти, докато се качи обратно по стъпалата, Маусами крещеше името му.

Чудеше са дали с всяко раждане е така. Не знаеше. Ужасно беше и безкрайно, подобно нещо не беше преживявал. Чудеше се дали Маусами ще има сили, когато дойде време да напъва, за да се роди бебето. Между контракциите тя изпадаше в унес, подобен на сън, съсредоточаваше се, знаеше той, подготвяше се за следващата вълна от болка да премине през нея. Можеше само да разтрива гърба ѝ, но това, изглежда, не помагаше много. Изглежда изобщо не помагаше.

Палеше фенера — втора нощ, помисли си той отчаян, как можеше да продължи втора нощ? — когато чу силен вик от Маус. Обърна се и видя от нея да тече кървава рядка слуз и се заизвива по бедрата ѝ.

— Маус, кървиш?

Тя се претърколи по гръб и дигна нагоре бедра. Дишаше много бързо, лицето ѝ плуваше в пот.

— Дръж. Краката ми — сподавено каза.

— Как да ги държа?

— Аз. Ще напъвам. Тео.

Застана в края на леглото и постави ръце на коленете ѝ. При следващата контракция тя се присви в кръста и го притисна с тежестта си.

— О, Боже. Виждам го.

Разтворила се беше като цвете, откриваше се кръгла розова кожа с мокра черна коса. В следващия миг гледката изчезна, венчелистчетата на цветето се затвориха и придърпаха бебето навътре в нея.

Още три, четири, пет пъти тя напъваше, всеки път бебето се показваше и също толкова бързо изчезваше. За пръв път си помисли: бебето не иска да се роди. Това бебе иска да остане там, където е.

— Помогни ми, Тео — умоляваше го тя, останала без сили. — Извади го, извади го, моля те, извади го навън.

— Трябва отново да напънеш, Маус! — Тя изглеждаше напълно изтощена, безжизнена, на ръба да рухне. — Чуваш ли ме? Трябва да напъваш!

— Не мога, не мога!

Обхвана я следващата контракция, тя вдигна глава и нададе животински вик от болка.

— Напъвай, Маус, напъвай!

Тя напъна. Когато се показа върхът на главата на бебето, Тео се пресегна и пъхна показалеца си в нея, в нейната топлина и влага. Напипа издатината на очна ябълка, деликатната крива на нос. Не можеше да издърпа бебето, нямаше за какво да го хване, трябваше бебето да дойде при него. Отдръпна ръка и я постави под нея, наклони рамо над краката ѝ, за да прихване и подпомогне усилието ѝ.

— Почти успяхме! Не спирай!

И сякаш допирът на ръката му даде воля на бебето, за да се роди, показа се лицето му, плъзна се вън от нея. Великолепна, непозната гледка, с уши, нос, уста и изпъкнали жабешки очи. Тео сви шепа под гладката, влажна извивка на черепа му. Пъпната връв, полупрозрачна, изпълнена с кръв тръба, се увиваше около врата на бебето. Макар никой да не му го беше казвал, Тео внимателно пъхна показалец под нея и внимателно я отметна. После отново пъхна ръка в Маусами, с пръст подхвана ръката на бебето и дръпна.

Тялото се размърда свободно, изпълни ръцете на Тео с хлъзгава топлина. Момче. Бебето беше момче. Но не беше поело въздух, нито издало какъвто и да било звук. Появата му на света не беше завършена, но Маус му беше обяснила тази част много добре. Тео обърна бебето в ръцете си, обхвана слабичкото му телце по дължина на ръката си и като придържаше обърнатото му надолу лице с длан, започна да разтрива гърба на бебето, като движеше пръстите на свободната си ръка в кръгови движения. Сърцето му биеше лудо в гърдите, но не изпитваше страх. Умът му беше ясен и съсредоточен, вложил цялото си същество в изпълнението на тази единствена задача. Хайде, казваше той, хайде дишай. След всичко, през което премина току-що, защо това да е толкова трудно? Бебето тъкмо се беше родило, а Тео вече чувстваше влиянието му над себе си — как само със съществуването си това малко, розово същество в ръцете му определя всичко в живота на Тео. Хайде, бебе. Давай. Отвори дробове и поеми дъх.

И то го направи. Тео усети как мъничката му гръд се изпълва с въздух, ясно изхлипване, след което ръката му беше изпръскана с нещо топло и лепкаво като след кихане. Бебето пое дъх за втори път, изпълни дробовете си и Тео усети как животворната сила се вля в него. Тео го обърна, посегна към кърпата. Бебето заплака не с гръмогласен рев, какъвто беше очаквал, ами все едно замяука. Избърса носа, устните и бузите му и обра последните остатъци от слуз от устата му с пръст, а после го постави с все още непрерязана връв на гърдите на Маусами.

Лицето ѝ беше изтощено, подпухнало и изнурено. В ъгълчетата на очите ѝ видя разперили се бръчици, които не бяха там само преди ден. Успя да му се усмихне немощно, но благодарно. Свършило беше. Бебето се беше родило, най-после бебето беше с тях.

Той зави бебето с одеяло, зави и двама им, приседна до тях на леглото и се отпусна: заплака.

Тео се събуди посред нощ с мисълта: Къде е Конрой?

Маус и бебето спяха. Решили бяха — или по-скоро Маус реши, а Тео бързо се съгласи — да го кръстят Кейлъб. Внимателно и добре го бяха повили в одеяло и го бяха поставили на леглото до нея. Въздухът в стаята все още беше наситен с остър, землист мирис, на кръв, пот и раждане. Тя беше накърмила бебето или се беше опитала — млякото ѝ нямаше да дойде ден или малко повече — и сама беше хапнала малко, каша от варени картофи от мазето и няколко хапки от сипкава ябълка от зимните им запаси. Скоро щеше да се нуждае от белтъци, Тео го знаеше, но наоколо беше пълно с дребен дивеч, след като времето се беше затоплило. Щом посвикнат с новото положение, той ще трябва да иде на лов.

Изведнъж се оказа някак очевидно, че никога няма да напуснат това място. Имаха всичко, от което се нуждаеха, за да живеят. С години къщата беше чакала някой отново да я превърне в дом. Когато Питър се върне, това щеше да му каже Тео. В онази планина може и да има нещо, а може и да няма. Беше без значение. Това беше дом, никога нямаше да го напуснат.

Дълго седя и размишлява над тези неща, изпълнен с тихо удивление, което сякаш се беше крило в най-съкровената му част. Накрая изтощението го надви. Той се присви до тях и скоро заспа.

Сега, буден, осъзна, че напълно е забравил за Конрой. Затърси в мислите си кога за последно кучето е било наблизо. Късно по някое време, около залез, Конрой беше започнал да вие, за да го пуснат навън. Тео набързо го пусна, не искаше да оставя и за миг Маус сама. Конрой никога не се отдалечаваше, а щом приключеше с делата си, започваше да дращи по вратата. Тео беше толкова зает, че просто беше затръшнал вратата и се втурна обратно по стъпалата напълно забравил за него.

Досега. Странно, помисли си той, че не е чул нищо, дори тихичко проскимтяване. Никакво дращене по вратата, нито лай отвън. В продължение на дни, след като беше открил следите от стъпки в хамбара, Тео беше нащрек, никога не се отдалечаваше от къщата, винаги държеше пушката под ръка. Нищо не каза на Маусами, не искаше да я тревожи. Но мина време и нови следи не се появиха, той остави умът му да се насочи към по-належащи проблеми като бебето. Улови се, че се чуди дали пък не е объркал следите. Стъпките биха могли да са негови все пак, а пък Конрой можеше да е измъкнал консервата от боклука.

Тихо се надигна, взе фенера, ботушите и пушката от мястото ѝ до вратата и слезе в дневната. Седна на стъпалата, за да се обуе, не си върза връзките. Вдигна въглен от огнището и го доближи до фитила на фенера, после отвори вратата.

Очакваше да намери Конрой заспал на верандата, но тя беше пуста. Вдигна фенера, за да освети по-надалеч, и слезе на двора. Нямаше нито луна, нито звезди. Духаше влажен пролетен вятър, носеше дъжд. Вдигна лице сред сгъстяващата се мъгла, светлината обля челото и бузите му. Кучето, където и да се залутало, щеше да е щастливо да го види. Искаше му се да се прибере, да се скрие от дъжда.

— Конрой! — извика. — Конрой, къде си?

Останалите постройки бяха тихи. Конрой никога не беше проявявал и бегъл интерес към тези постройки, по някакъв кучешки инстинкт долавяше, че у тях нямаше нищо, което да си струва. Вътре имаше разни предмети, мъжът и жената ги ползваха, какво значение имаше това за него?

Тео бавно се приближи по пътеката, под едната си ръка стискаше пушка, а с другата осветяваше района с фенера. Ако дъждът се засилеше, не знаеше дали това чудо щеше да продължи да гори. Проклето куче, помисли си той. Не му беше времето сега да се крие така.

— Конрой, по дяволите, къде си се запилял?

Тео го откри при последната постройка. Щом го видя, разбра, че е мъртъв. Тялото му стоеше неподвижно, сребристата му козина беше цяла в кръв.

После, когато се връщаше от постройката — звукът полетя с непогрешимостта на неуловима стрела и прониза разума му с ужас, — чу как Маусами пищи.

Трийсет стъпки, петдесет, сто: фенерът го нямаше, изпуснат до трупа на Конрой, той тичаше в мрака с незавързани обувки, първо едната, другата, едната, другата се гонеха на краката му. Връхлетя със скок на верандата, блъсна вратата, хукна по стълбите.

Спалнята беше празна.

Бегом затърси из къщата, викаше я по име. Нямаше следи от борба, Маус и бебето бяха изчезнали. Връхлетя в кухнята, върна се, точно навреме, за да чуе странно приглушения ѝ писък, сподавен като че идваше изпод вода.

Маус беше в хамбара.

Втурна се в спринт на живот и смърт нататък, хвърли се върху вратата, завъртя се, за да обходи мрака вътре с пушката си. Маус седеше на задната седалка на старото волво, притискаше бебето до гърдите си. Махаше като обезумяла, думите ѝ бяха приглушени от дебелото стъкло.

— Тео, зад тебе!

Обърна се и в същия миг пушката му изхвърча като вейка от ръцете му, избиха я. После нещо го сграбчи, не част от него, а целия Тео. Почувства как го вдигат. Колата с Маусами и бебето беше някъде в тъмното под него, а той се носеше в мрака. Удари се в колата с трясък на подскачащ метал, преобърна се, прекатури се, падна по лице на земята и се спря в нещо, но после същото, което го беше сграбчило, отново го сграбчи и отново летеше. Този път към стената с нейните рафтове с инструменти и отделения, туби с гориво. Удари се първо по лицето, потроши се стъкло и дърво, всичко се посипа в трещящ дъжд, когато земята се изправи насреща му, бавно, после бързо и накрая едновременно, той усети хрущене на кост.

Агония. Пред очите му затанцуваха звезди, истински звезди. Мисълта стигна до него като послание от далечно място, че той ще умре. Вече трябваше да е мъртъв. Виралът сигурно го беше убил. Скоро щеше да се случи. Усещаше вкус на кръв в устата си, щипеше в очите му. Лежеше по лице на земята в хамбара, със счупен, превит крак под себе си, надвесилото се над него същество, извисяваща се сянка, готвеща се за удар. Така беше по-добре, помисли си Тео. По-добре беше виралът да убие първо него. Не искаше да гледа какво ще се случи с Маусами и бебето. През мъглата на разбития си мозък, чуваше, че го вика.

Отвърни поглед, Маус, помисли си. Обичам те. Отвърни поглед.

XI

Новото създание

А ти си млад, тъй както беше млад,

когато моят поглед срещна твоя.

Шекспир

Сонет 104

Седемдесет и едно

Спуснаха се от планината като топяща се река, яздеха по снега. Спуснаха се като един, носеха раници, размахваха ножове. Спуснаха се в долината, Майкъл на кормилото на верижния снегоход, до него седеше Гриър, останалите бяха отгоре, вятърът брулеше, а слънцето жареше лицата им. Спуснаха се най-после в дивата местност, която завземаха обратно.

Прибираха се у дома.

Прекараха в планината сто и дванайсет дни. И през цялото това време не бяха видели нито един вирал. По цели дни кръстосваха билото, снегът се сипеше и ги затвори в стария хотел. Огромна каменна сграда с врати и прозорци, заковани с тежки винтове с шперплат. Очакваха вътре да намерят трупове, но мястото се оказа празно, мебелите около огнището в подобното на пещера помещение бяха покрити с призрачни бели чаршафи, килерът на просторната кухня пазеше всевъзможни консерви, много от които все още с етикетите. На горните етажи имаше лабиринт от спални, в мазето стоеше огромна притихнала печка и на дълги рафтове висяха ски. Мястото приличаше на ледена гробница. Не знаеха дали коминът не е запушен, най-малкото щеше да е пълно с окапала шума и птичи гнезда. Оставаше им само да запалят огън и да се надяват всичко да е наред. В канцеларията откриха кутии с пакети хартия, разопаковаха я, за да я запалят, и със секирата на Питър насякоха два стола от столовата. След няколко задушливи минути стаята се изпълни със светлина и топлина. Смъкнаха матраци от втория етаж и спаха до огъня, докато отвън снегът трупаше.

На следващата сутрин откриха снегохода: цели три стояха на веригите си в гаража зад хотела.

— Ще успееш ли да накараш някои от тия чудесии да заработят? — попита Питър Майкъл.

Отне му по-голямата част от зимата. По това време вече всички бяха полуобезумели, нетърпеливи да тръгват. Дните станаха по-дълги, а слънцето започна все по-отчетливо и доловимо да топли, но снегът си оставаше дълбок, издигаше се на огромни преспи до стените на хотела. Изгориха по-голямата част от мебелите и парапетите на верандата. От трите снегохода Майкъл извади достатъчно части за един, който да се задвижи, или поне така мислеше той. Проблемът беше горивото. Огромният резервоар зад навеса се оказа празен, ръждясал и разцепен. Разполагаха само с горивото в самите снегоходи, няколко литра, примесено с ръжда. Майкъл го изсипа в пластмасови кофи и го прецеди през фунии и кърпи. Остави го да престои една нощ, после отново го прецеди, всеки път измъкваше остатъците, но пък и намаляваше количеството му. Когато най-накрая остана доволен от качеството на горивото, бяха останали по-малко от двайсет литра, които отново наля в снегохода.

— Нищо не обещавам — предупреди всички останали. Сторил беше всичко по силите си, за да прочисти резервоара за гориво, като беше наливал с литри разтопен сняг през него, което пък набързо съсипа бензиновия маркуч.

— Проклетото чудо може и да мине стотина метра — каза той. Но си знаеше, че няма да приемат предупреждението му сериозно.

Една слънчева сутрин изкараха снегохода и натовариха багажа си. От стрехите висяха гигантски висулки като дълги, блестящи зъби. Гриър, който помагаше на Майкъл в поправянето на машината — оказа се, че някога бил механик и разбираше нещичко от двигатели, — седна в кабината до него. Останалите щяха да пътуват отгоре, на широка метална платформа с перила. Махнали бяха греблото, за да намалят теглото с надеждата да спечелят още няколко километра с малкото гориво, с което разполагаха.

Майкъл отвори прозореца и се провикна към задната част на машината.

— Всички ли се качиха?

Питър привързваше последната част от багажа към снегохода. Ейми се беше настанила при парапета. Холис и Сара стояха под него и подаваха ските.

— Задръж минута — отговори той. Стана и сви ръцете си на фуния пред устата си. — Лиш, размърдай се!

Тя излезе от хотела. Като всички, и тя носеше червено яке с надпис СКИ ПАТРУЛ на гърба, малки кожени ботуши, които пасваха на ските, а панталоните ѝ до колене бяха покрити с чифт платнени гамаши. Косата ѝ отново беше пораснала в още по-наситено червен цвят, но скрита в по-голямата си част от шапката с издължена периферия. Тъмни очила с прикрепени към стъклата кожени парчета скриваха очите ѝ и покриваха страните на лицето ѝ като чифт опулени очи.

— Ние не тръгваме ли постоянно нанякъде, или така ми се струва — отговори му тя. — Исках да се сбогувам с мястото.

Стоеше на края на верандата, на десетина метра и горе-долу на височината на платформата на снегохода. Питър позна по внезапно извилата се усмивка на лицето ѝ и начина, по който наклони глава — първо на една страна, после на друга — какво се канеше да направи, измерваше разстоянието и ъгъла. Махна шапката си, остави косата си на слънчевата светлина и я вмъкна в якето, върна се три стъпки обратно и приклекна. Ръцете ѝ отстрани, полюля се, после замръзна. Изправи се на пръсти.

— Лиш…

Твърде късно: с два скока и беше във въздуха. Верандата, където стоеше, беше пуста. Алиша се носеше във въздуха. Такава гледка, помисли си Питър, трябваше да се види. Алиша Ножовете, Най-младият капитан от Деня, Алиша Донадио, Последната от Експедиционния, се носеше във въздуха. Прелетя на фона на слънцето, с протегнати ръце, събрани крака, в най-високата точка на скока си, тя притисна брадичка към гърдите си и се преобърна през глава, после насочи краката си към снегохода, вдигна ръце и тялото ѝ се спусна към тях като стрела. Приземи се на платформата с раздрусване и трясък, приклекна, за да омекоти силата на удара.

— Мамка му! — Майкъл се обърна иззад волана. — Какво беше това?

— Нищо — отвърна Питър. Още усещаше металните вибрации от приземяването ѝ да отекват в костите му. — Лиш. Това беше.

Алиша се изправи и почука по стъклото на кабината.

— Отпусни се, Майкъл.

— Рояци, реших, че двигателят е изгърмял.

Холис и Сара се качиха. Алиша зае мястото си до перилото и се обърна към Питър. Дори през матовата опушеност на очилата ѝ Питър виждаше оранжевия отблясък на очите ѝ.

— Прости ми — каза с виновна усмивка. — Реших, че мога да закова на място.

— Май никога няма да свикна с това ти поведение — отвърна той.

Ножът не стигна тялото ѝ. Или напротив, стигна, но изведнъж замръзна.

Всичко замръзна.

Алиша го накара да замръзне, като улови Питър за китките. Закова острието в спускащата се дъга на сантиметри от гърдите си. Въжетата се бяха разкъсали като хартия. Питър усещаше силата на ръцете ѝ, титанична сила, многократно надвишаваща човешката, и разбра, че е прекалено късно.

Но когато тя отвори очи, разпозна в тях предишната Алиша.

— Ако за теб не е проблем, Питър — беше казала, — би ли затворил капаците? Светлината тук е непоносимо ярка.

Новото същество. Така я наричаха. Не беше нито човек, нито вирал, някак съчетаваше природата и на двата вида. Не можеше да чувства виралите както Ейми, не чуваше въпроса им, огромната печал на света. Във всяко отношение беше себе си, същата Алиша, която си беше открай време, освен в едно: намислеше ли си нещо, можеше да направи изумителни неща.

Но пък, помисли си Питър, не беше ли така открай време при нея?

Снегоходът издъхна, след като видяха подножието на склона. С пуфтене, хриптене и кихане на дим от изтерзания ауспух изминаха още няколко метра с веригите и застинаха.

— Това е — извика Майкъл от кабината. — От тук сме пеша.

Всички слязоха. Питър долови сред дърветата шума на реката долу, набъбнала от притока на оттичащите се потоци. Вървяха към гарнизона, поне два дни път в лепкавия пролетен сняг. Разтовариха багажа и си поставиха ските. Понаучили се бяха от книга, която откриха в хотела, тъничък, пожълтял том със заглавие Основи на карането на ски, въпреки че думите и снимките в него представяха цялата работа много по-лесна, отколкото беше в действителност. Най-трудно му беше на Гриър, едва успяваше да остане прав, а дори когато успяваше, винаги литваше безпомощно сред дърветата. Ейми даваше всичко от себе си, за да му помогне. Тя свикна на мига, пързаляше се и се движеше с пъргава грация и му показваше какво да прави.

— Ето така — казваше тя, — сякаш се носиш по снега. Лесно е.

Лесно не беше. Дълго след началото не беше и за останалите, дори след полагащият им се дял от падания, но с времето карането на ски поне привидно им се удаваше с лекота.

— Всички готови ли са? — попита Питър, докато щракваше ски автоматите. От групата се надигна мърморене. Слънцето беше високо в небето и пладне преваляше. — Ейми?

Момичето кимна.

— Готови сме, мисля.

— Добре. Всички нащрек.

Прекосиха реката по стар железен мост, тръгнаха на запад, прекараха една нощ на открито и стигнаха гарнизона в края на втория ден. В долината вече беше пролет. На по-малката надморска височина снегът се беше стопил, а откритата земя се беше превърнала в гъста кал. Смениха ските си с хъмвито, което батальонът беше изоставил, взеха си храна, гориво и оръжия от подземния таен склад и отново поеха на път.

Имаха достатъчно гориво, за да стигнат чак до границата с Юта. Дори и по-далече. След това, освен ако не намереха още, отново щяха да тръгнат пеша. Поеха на юг покрай хълмовете през суха местност с кървавочервени скали, които се издигаха около тях във фантастични образувания. Нощуваха, където можеха — зърнен силоз, каросерия на изоставен камион, бензиностанция с форма на индианска колиба.

Знаеха, че не са в безопасност. Виралите на Бабкок бяха мъртви, но оставаха другите. Виралите на Соуса. Виралите на Ламбрайт. Виралите на Бейфъс, Морисън, Картър и останалите. Това бяха научили. Това им беше показала Лейси, когато взриви бомбата, както и Ейми, когато стоеше сред Безброя, а безбройните лежаха в снега и умираха. Научили бяха какви са Дванайсетте и не само, а и как да дадат свобода на другите.

— Според мен най-близката аналогия са пчелите — каза Майкъл. По време на дългите им дни в планината Питър им беше дал да изчетат документите на Лейси. Групата с часове ги обсъждаше. Накрая Майкъл изказа предположение, което събра всички факти.

— Тези Дванайсет първоначални обекта — продължи той и посочи към папките — са като пчели-царици, всеки с различна мутация на вируса. Носителите на отделната мутация са част от колективно съзнание, свързано с изходния приемник.

— Как пък го разбра? — попита Холис. От всички той беше най-скептично настроен и разнищваше всяка подробност.

— От начина, по който се движат, като начало. Замисляли ли сте се за това? Всичко, което правят, изглежда съгласувано, защото е съгласувано, както и Олсън каза. Колкото повече размишлявам, толкова повече смисъл придобива. Фактът, че винаги се движат на ята — също като пчелите, които се движат на рояци. Обзалагам се, че изпращат и разузнавателни групи по същия начин, за да установят нов кошер, като онзи в мината. А също обяснява защо отвличат един на всеки десет души. Погледнете на това като вид репродукция, начин да продължат линията на вирала.

— Като семейство? — попита Сара.

— Ами много точно пасва. Тук говорим за вирали, не го забравяйте. Но предполагам, че и така може да се погледне.

Питър си спомни нещо, което Ворхис му беше казал, че виралите се — как беше думата? — събирали в купове. Разказа го на останалите.

— Вписва се — съгласи се Майкъл с кимане. — Вече почти няма дивеч, нито хора. Храната им свършва, на привършване са и възможностите да намират нови гостоприемници за заразата. И те са биологичен вид като останалите, програмирани да оцеляват. Затова всичко това говори, че може би става дума за вид приспособяване, за да се запази енергията.

— Искаш да кажеш… че сега са по-слаби ли? — предположи Холис.

Майкъл обмисли въпроса, потри наболата си брада.

— Относително е да са по-слаби — предпазливо каза той, — но да, според мен. Отново се връщам на приликата с пчелите. Пчелите от рояка правят всичко възможно, за да защитят пчелата-майка. Ако Ворхис е прав, тогава около всеки един от първите Дванайсет ще наблюдаваме скупчване. Според мен на това се натъкнахме в Рая. Нужни сме им живи. Обзалагам се, че има още единайсет големи рояка като този.

— И ако можем да ги открием, какво? — попита Питър.

Майкъл се намръщи.

— Ще оставим един на друг мили спомени, бих казал.

Питър се приведе на стола.

— Но какво, ако успеем да ги открием? Ако открием и другите от Дванайсетте и ги убием, какво?

— Умре ли пчелата-майка, с нея умира и роякът.

— Като Бабкок. Като Безброя.

Майкъл предпазливо огледа другите.

— Виж, това е само теория. Видяхме какво стана, но може и да греша. Което не разрешава първия проблем — как да ги открием. Континентът е огромен. Могат да са навсякъде.

Питър изведнъж осъзна, че всички гледат в него.

— Питър? — обърна се към него Сара, седнала до него. — Какво има?

Те винаги се връщат у дома, помисли си той.

— Мисля, че знам къде са — каза Питър.

Потеглиха. На петата нощ — бяха в Аризона, близо до границата с Юта — Гриър се обърна към Питър с думите:

— Знаеш ли, странно е как винаги съм си мислил, че е измишльотина.

Седяха около огън с пращящи клони, който прогонваше студа. Алиша и Холис бяха на пост, обхождаха периметъра. Останалите спяха. Намираха се сред обширна пуста долина, намерили бяха подслон под мост над сухо дере.

— Кое е измишльотина?

— Филмът. Дракула. — Гриър беше отслабнал през изминалите седмици. Косата му беше пораснала около сива тонзура, имаше и брада. Трудно им беше да си представят времето, в което не е бил един от тях. — Ти не си гледал края, нали?

На Питър нощта в столовата му се струваше много далечна. Замисли се и се помъчи да се сети за хода на събитията.

— Прав си — накрая каза. — Гласяха се да убият момичето, когато се върна Синият взвод. Харкър и онзи другият, Ван Хелсинг — сви рамене. — Почти се зарадвах, че няма да ми се наложи да гледам тази част.

— Там е работата. Не убиват момичето. Убиват вампира. Уцелват кучия син право в уязвимото място. И изведнъж Мина се събужда като нова — Гриър сви рамене. — Тази част някак все не ми се връзваше, да ти кажа истината. Но сега не съм толкова сигурен. След всичко, което видях в планината — замълча. — Според теб, те дали си спомнят наистина кои са били? Че не могат да умрат, докато не си спомнят?

— Така казва Ейми.

— А ти ѝ вярваш.

— Да.

Гриър кимна, за миг запази мълчание.

— Чудно. Цял живот съм се опитвал да ги избивам. Никога не съм се замислял за хората, които са били. По някаква причина не ми се е струвало важно. Сега откривам, че им съчувствам.

Питър разбираше какво има предвид. И той мислеше за същото.

— Аз съм войник, Питър, и толкова. Или поне бях. На практика аз съм самоволно отлъчил се, както разбираш. Но има някакъв смисъл във всичко случило се. Дори присъствието ми тук с вас има някакъв смисъл. Повече от случайност е.

Питър си спомни историята, която му разказа Лейси, за Ной и кораба, и за пръв път се замисли над една подробност. Ной не е бил сам. Имало е животни с него, разбира се, но не само. Взел е семейството си със себе си.

— Какво, според теб, трябва да направим? — попита той.

Гриър поклати глава.

— Не решавам аз, струва ми се. Онези стъкленици са в твоята раница. Онази жена ги е дала на теб, на никой друг. Ако питаш мен, приятелю, ти трябва да решиш — стана и взе пушката си. — Но ако искаш мнението ми на войник, десетима като Донадио ще са непобедимо оръжие.

Тази нощ повече не говориха. Моуъб беше на два дни път.

Наближиха стопанството от юг. Сара беше на волана на хъмвито, Питър отгоре с бинокъла.

— Има ли нещо? — извика Сара.

Беше късен следобед. Сара спря колата сред широката равнина на долината. Надигнала се беше силна пясъчна буря, която пречеше на Питър да вижда ясно. След четири топли дни температурите отново бяха паднали и застудя като през зимата.

Питър скочи долу и издуха ръцете си. Останалите се бяха натъпкали на седалките с багажа.

— Виждам постройките. Никакво движение. Много е прашно.

Замълчаха, притеснени от това, какво ще открият. Поне гориво имаха, южно от Блендинг се бяха натъкнали — всъщност направо налетели — на голямо хранилище на гориво, две дузини покрити с ръжда резервоари, които стърчаха от земята като поле с гигантски гъби. Разбраха, че ако са изчислили вярно пътя си, като търсят летища и по-големи градове, особено такива с железници, ще могат да намерят достатъчно гориво, с което да стигнат чак у дома, само хъмвито да устиска.

— Карай напред — каза Питър.

Сара бавно подкара колата към улицата с малки къщички. С нарастващ страх Питър си помисли, че всичко изглежда така, както го бяха видели за пръв път — пусто и изоставено. Тео и Маусами трябваше да са чули шума от двигателя и вече да са излезли. Сара се насочи към верандата на главната къща и загаси двигателя. Всички слязоха. Къщата си оставаше безмълвна.

Алиша докосна Питър по рамото и първа заговори:

— Нека аз да вляза.

Но той поклати глава. Това беше негово задължение.

— Не. Аз ще го направя.

Качи се по стъпалата на верандата и отвори вратата. Веднага видя настъпилата промяна. Мебелите бяха разместени, подредени по-удобно, дори уютно. На лавицата, над пълната с пепел камина, имаше наредени снимки. Пристъпи и провери дали пепелта е топла, но огънят беше угаснал много, много отдавна.

— Тео?

Никакъв отговор. Отиде в кухнята, всичко беше подредено, изчистено и разтребено. Спомни си с вледеняващ ужас историята, която му разказа Ворхис за обезлюделия град — как се казваше? Омир. Омир, Оклахома. Чиниите, наредени на масата, всичко в идеален ред, само дето хората се изпарили във въздуха.

На върха на стълбището имаше малък коридор с две врати, едната от които водеше към спалнята. Питър бързо я отвори. Стаята беше празна и непокътната.

Без никаква останала надежда Питър отвори втората врата.

Тео и Маус лежаха на голямото легло, заспали дълбоко. Маус беше извърнала лице, на раменете си имаше одеяло, черната ѝ коса стоеше разпиляна по възглавницата. Тео лежеше сковано по гръб, левият му крак беше бинтован в шина от глезена до бедрото. Между тях от пролуката в дебелата си повивка, надзърташе мъничко бебешко личице.

— Проклет да съм — каза Тео, отворил очи с усмивка, която разкриваше редица изпотрошени зъби. — Виж ти кого е довял вятърът!

Седемдесет и две

Първото, за което ги помоли Маус, беше да погребат Конрой. Искала сама да го направи, но не успяла. Трябвало да се грижи за Тео и бебето, затова се наложило да го остави там, където си бил, три дни след нападението. Питър занесе останките на бедното животно в гробището, където Холис и Майкъл изкопаха трап до останалите и разместиха надгробните камъни, за да оградят мястото по същия начин. Ако не беше прясно изкопаната пръст, гробът на Конрой по нищо нямаше да се различава от останалите.

Тео и Маусами не можеха да обяснят напълно как са оцелели при нападението. Свита на задната седалка с Кейлъб и притиснато към пода лице, Маусами чула изстрел от пушката, когато се надигнала, видяла вирала проснат на пода на хамбара. Мъртъв. Предположила, че Тео го е застрелял. Но Тео твърдеше, че не си спомня да е правил такова нещо и че пушката е лежала на няколко метра от него, до вратата, била далече от него. Когато чул изстрела, очите му били затворени. Следващото, което видял, било надвесеното над него лице на Маусами, която го викала по име. Той решил, че тя е застреляла вирала. Успяла е да стигне до пушката, стреляла е и така ги е спасила.

Оставаше и трета възможност за трети, невидим участник — оставилият следите, които Тео открил в хамбара. Но как така този човек се е появил в точния момент и после се измъкнал, без да го видят — а най-любопитното от всичко беше защо той, или тя, биха сторили подобно нещо — оставаше необяснимо. Други следи не бяха открили, нито пък друго доказателство, че е имало и трети човек на мястото. Сякаш бяха спасени от призрак.

Другият въпрос беше защо виралът просто не ги е убил, когато е имал възможност да го направи. Нито Тео, нито Маусами се бяха връщали в хамбара след нападението, трупът, скрит от слънцето, продължаваше да лежи там. Но щом Алиша и Питър отидоха да проверят, загадката беше разрешена. Дотогава никой от двамата не беше виждал труп на вирал на повече от няколко часа, изминалите дни в мрака на хамбара бяха довели до напълно непредвидим ефект. Кожата на вирала се беше прибрала към костите и възстановила приликата с човешкото лице. Очите му се бяха извърнали като топчета за игра. Пръстите на едната му ръка лежаха на гърдите му върху отворената рана от пушката в жест на изненада и дори шок. На Питър виралът му се стори някак познат, сякаш го наблюдаваше отдалеч или случайно го съглеждаше в отразяваща повърхност. Но го разпозна едва когато Алиша каза името, а щом тя го назова по име, колебанието му изчезна. Линиите на челото на вирала и озадачеността в изражението му, подчертани от студената безизразност на погледа му, търсещият жест на ръката му над раната, сякаш в последния миг е искал да провери наистина ли са го простреляли. Нямаше съмнение, че на пода на хамбара лежеше Гълън Строс.

Как беше дошъл до тук? Дали ги е търсил и са го отвлекли по пътя, или пък е станало обратното? Дали е искал Маусами, или бебето? Отмъщение ли е търсил? Или е искал да се сбогува?

Кое ли е било дом за Гълън Строс?

Алиша и Питър претърколиха тялото върху брезент и го извлякоха далече от къщата. Искаха да го изгорят, но Маусами се противопостави. Може и да е бил вирал, каза тя, но преди време беше мой съпруг. Не е търсил сполетялата го участ. Трябваше да бъде погребан с останалите. Поне това нека да има.

Така и постъпиха.

Късно следобед на втория ден положиха Гълън в последния му дом. Всички се бяха събрали на двора, освен Тео, който беше прикован към леглото и щеше да прекара в него много дни. Сара предложи всеки един от тях да разкаже по някоя история, свързана с Гълън — отначало им беше трудно, защото беше човек, когото никой от тях не познаваше добре, освен Маус, нито пък харесваха чак толкова. Но накрая все пак успяха, разказаха по някой случай, в който Гълън беше казал или направил нещо забавно, проявил вярност или любезност, докато Гриър и Ейми гледаха като свидетели на ритуала. Когато приключиха, Питър разбра, че се е случило нещо много важно, признание, което веднъж направено, вече не може да бъде заличено. Трупът, който заровиха, може и да беше на вирал, но онзи, когото погребаха, беше човек.

Последна говори Маусами. Тя гушкаше бебето Кейлъб, което спеше. Питър видя, че в очите ѝ има сълзи.

— Искам само да кажа, че той беше много по-смел, отколкото хората си мислеха. Истината беше, че почти не виждаше. Не искаше никой да знае колко зле е зрението му, но аз знаех. Твърде горд беше, за да го приеме. Съжалявам, че го разочаровах толкова много. Знам, че искаше да бъде баща и може би затова е дошъл тук. Може и думите ми да ви прозвучат странно, но мисля, че той щеше да е добър баща. Само да беше получил тази възможност.

Тя замълча, премести бебето от другата страна и със свободната си ръка избърса сълзите.

— Това е — каза тя. — Благодаря на всички ви, че го направихте. Ще ви помоля да ме оставите за минута сама.

Отдръпнаха се и оставиха Маус. Питър се качи към спалнята и завари брат си буден и седнал. Поставеният му в шина крак лежеше пред него. Според Сара, освен счупения крак имаше и три пукнати ребра. Късмет, че е останал жив.

Питър отиде до прозореца и погледна към двора отгоре. Маус все още стоеше до гроба, извърнала лице. Бебето се беше събудило и се сърдеше. Маус се въртеше, с една ръка поддържаше главичката на Кейлъб, който лежеше на рамото ѝ, докато се опитваше да го успокои.

— Тя още ли е отвън? — попита Тео.

Питър се обърна към брат си, който гледаше в тавана.

— Няма проблем, дори да е — каза Тео. — Просто се… чудех.

— Да, там е още.

Тео не каза нищо, лицето му беше непроницаемо.

— Как е кракът ти? — смени темата Питър.

— Боли — Тео прокара език по счупените си зъби. — Но най-много ме дразнят тези зъби. Сякаш липсва нещо, което иначе трябва да си е на мястото. Не мога да свикна.

Питър отново погледна през прозореца. Мястото, където стоеше Маус, беше празно. Отдолу се чу как вратата на кухнята се затваря, после отново се отваря. Гриър излезе с пушка. Поспря за миг, после прекоси двора по посока на купчината дърва в хамбара, подпря пушката на стената, взе секира и започна да цепи дърва.

— Виж — каза Тео, — знам, че те изоставих, като не продължих с вас.

Питър отново погледна към брат си. Някъде от къщата вече чуваше гласовете на другите, които се събираха в кухнята.

— Всичко е наред — каза той. След всичко случило се, Питър отдавана беше загърбил огорчението. — Маус имаше нужда от теб, аз бих сторил същото.

Брат му поклати глава.

— Остави ме да ти кажа нещо. Знам, че за стореното от теб се иска много смелост. Не искам да оставаш с впечатлението, че не го знам. Но сега всъщност не говоря за смелостта. Лесно е да си смел, когато другата възможност е да те убият. Мъчнотията е в надеждата. Видял си надежда някъде там далече, където никой друг не я е виждал, и си тръгнал към нея. Аз не съм способен на това. Опитвал съм, повярвай ми, дори само защото татко така отчаяно го искаше от мен. Но аз не го мога. И знаеш ли кое е странното? Когато го прозрях, се зарадвах.

През ума на Питър мина, че брат му звучи едва ли не ядосано. А въпреки това по лицето на Тео се четеше облекчение, докато говореше.

— Кога? — попита Питър.

— Кога какво?

— Кога го разбра?

Тео примигна.

— Истината ли? Май винаги съм го знаел, поне за себе си. Но едва през първата нощ в електростанцията видях какво таиш у себе си. Не защото беше излязъл навън, защото съм сигурен, че идеята е била на Лиш. Ами заради изражението на лицето ти, сякаш там навън беше видял целия си живот. Нахоках ви, естествено. Постъпката ви беше глупава, можеха да ни избият всички. Но най-вече се почувствах облекчен. Знаех, че повече няма да се налага да се преструвам. — Въздъхна и поклати глава. — Никога не съм искал да бъда като татко, Питър. Винаги съм считал, че Дългите походи са лудост, дори още преди да поеме на поход сам на коня си и повече да не се върне. Никакъв смисъл не виждах в тях. Но сега гледам теб, Ейми и знам, че целта не е да видиш смисъл в тях. Нищо свързано с тях няма смисъл. Стореното от теб се дължи на вярата ти. Не ти завиждам, и знам, че ще се притеснявам за теб всеки ден от живота си. Гордея се с теб — замълча. — Искаш ли да знаеш и друго?

Питър беше прекалено изумен, за да отговори. Едва успя да кимне.

— Мисля, че наистина ни е спасил призрак. Попитай Маус, тя ще ти каже. Не знам какво е, но тук има нещо различно. Мислех, че съм мъртъв. Всички ни считаха вече за мъртви. Не го мислех, знаех го. Така както знам и това, че самото място бди над нас. Казва ни, че докато сме тук, ние сме в безопасност — впери очи в Питър с поглед на обсебен. — Може и да не вярваш.

— Не съм казал, че не ти вярвам.

Тео се разсмя и се намръщи на болката от превързаните си ребра.

— Хубаво — каза той и отпусна глава на възглавницата. — Защото аз вярвам в теб, братко.

За известно време нямаше да ходят никъде. Сара каза, че кракът на Тео има нужда поне от шейсет дни, преди да си помисля да ходи, а Маусами все още беше прекалено слаба, изтормозена от дългото и болезнено раждане. От всички тях само бебето Кейлъб изглеждаше напълно доволно. Само на няколко дни, а очите му вече бяха ясни и широко отворени, любопитни. Усмихваше се сладко на всички, но най-много на Ейми. Когато чуеше гласа ѝ или пък само почувстваше присъствието ѝ, надаваше остър и щастлив вик, размахваше ръце и крака.

— Харесва те, мен ако питаш — каза един ден Маус в кухнята, когато се мъчеше да кърми. — Подръж го, ако искаш.

Питър и Сара наблюдаваха, Ейми седна на масата, а Маусами внимателно нагласи Кейлъб в ръцете ѝ. Една от ръчичките му се беше измъкнала от пелената. Ейми се приведе над него и му позволи да я сграбчи за носа с мъничките си пръстчета.

— Бебе — усмихваше се тя.

Маус се засмя шеговито.

— Ами такова е — притисна с длан болезнените си гърди и простена. — Момче при това.

— За пръв път виждам — Ейми гледаше лицето му. Всяка частица от него беше толкова нова, сякаш пропита с някаква чудотворна, животворна течност. — Здравей, бебе.

Къщата беше малка за всички, а Кейлъб се нуждаеше от тишина. Измъкнаха допълнителни матраци и се преместиха в една от празните постройки от другата страна на пътеката. Откога ли в нея не беше се случвало такова нещо? Откакто хора са живеели в повече от една къща? Покрай реката се раззелениха храсталаци с горчиви малини, които трупаха сладост на слънцето. Водата гъмжеше от риба. Всеки ден Алиша се връщаше от лов, покрита с прах и усмихната, с преметнат на гърба си и вързан с ремък дивеч: дългоухи зайци, тлъсти пъдпъдъци, нещо, което изглеждаше като кръстоска между катерица и мармот, а месото му имаше вкус на еленско. Не носеше нито пушка, нито лък, използваше само нож.

— Никой няма да остане гладен, щом съм наблизо — казваше тя.

По свой начин времето беше изпълнено с щастие и лекота — имаха храна в изобилие, дните бяха меки и нарастваха, нощите тихи и очевидно спокойни, под покривалото на звездите. И въпреки това, според Питър, над всичко беше надвиснал облак от тревога. Отчасти осъзнаваше, че това се дължи на усещането му за краткотрайността на всичко и проблемите, които поставяше неизбежното им заминаване — организацията около осигуряването на храна, гориво, оръжия и място, в което да ги поставят. Имаха само едно хъмви, в което едва се побираха всички, какво оставаше за жена с бебе. Оставаше и въпросът какво ще заварят в Колонията, когато се завърнат. Дали прожекторите все още ще светят? Ще ги арестува ли Санжай? Притеснение, далечно само допреди няколко седмици, което не си заслужава мислите, но вече не беше така.

Но все пак най-много го измъчваше нещо съвсем друго. Причината беше вирусът. Останалите стъкленици в блестящия им метален контейнер, пъхнат в раницата му, която пазеше в шкаф, в къщата, където спяха с Гриър и Майкъл. Майорът имаше право, нямаше друга причина, поради която Лейси да му ги е поверила. Вирусът вече беше спасил Алиша, направил беше далеч повече от спасяването на живота ѝ. Това беше оръжието, за което говореше Лейси, по-мощно от всички пушки, ножове и лъкове, по-мощно дори от бомбата, която използва, за да убие Бабкок. Но пазени в металната кутия, стъклениците бяха безполезни.

За едно нещо Гриър грешеше. Питър не можеше да вземе сам решението, трябваше и останалите да са съгласни с него. Стопанството беше подходящо за онова, което беше замислил, колкото и всяко друго място. Щеше да им се наложи да го вържат, естествено. Можеха да използват стая в някоя от празните къщи. Гриър можеше да се погрижи за него, ако нещата вземеха лош обрат. Питър беше виждал много добре какво можеше да се случи.

Една вечер ги извика. Събраха се около огъня на двора, всички без Маусами, която си почиваше, и Ейми, която се грижеше за Кейлъб. Така беше и намислил, не искаше Ейми да научава. Не защото щеше да възрази, съмняваше се, че ще го направи. Искаше да я предпази от решението и онова, което можеше да означава. Тео успя да докуцука на две патерици, които Холис беше измайсторил от две парчета дърво. До няколко дни шините щяха да изчезнат. Питър носеше със себе си раницата със стъклениците в нея. Ако всички бяха съгласни, не виждаше причина да отлага. Седяха на подредените в кръг камъни около огнището. Питър обясни какво възнамерява да направи.

Майкъл заговори пръв.

— Съгласен съм — каза той. — Мисля, че трябва да опитаме.

— А според мен е лудост — скастри го Сара. Вдигна лице към всички. — Не разбирате ли какво е това? Никой няма да го каже, но аз ще го направя. Това е зло. Колко милиона са загинали заради онова, което е в тази кутия? Не мога да повярвам, че дори го обсъждаме. Хвърли го в огъня, това бих ти казала.

— Може и да си права, Сара — каза Питър. — Но според мен не разполагаме с лукса да бездействаме. Бабкок и Безброя може да са мъртви, но останалите от Дванайсетте са някъде там. Видяхме какво може да направи Лиш, какво може Ейми. Вирусът дойде при нас по някаква причина, същата, която доведе и Ейми при нас. Вече не можем да я загърбим.

— Може да те убие, Питър. Или по-лошо.

— Ще рискувам. А и вирусът не уби Лиш.

Сара се обърна към Холис.

— Кажи им. Моля те, им кажи колко налудничаво е намерението им.

Но Холис поклати глава.

— Съжалявам. Но съм съгласен с Питър.

— Не го мислиш сериозно.

— Той е прав. Трябва да има някаква причина.

— Защо не може причината да е фактът, че всички сме живи?

Той се протегна към ръката ѝ.

— Не е достатъчно, Сара. Живи сме, така е. И после какво? Искам да имам живот с теб. Истински живот. Без прожектори, без стени, без дежурства със Стражата. Може това да стане възможно за някой друг. Някой ден. И вероятно е за друг. Но не мога да откажа на молбата на Питър, не и след като има възможност. А и дълбоко в себе си мисля, че и ти не можеш да откажеш.

— Значи ще се борим с тях, така или иначе. Ще открием останалите от Дванайсетте и ще се борим с тях. Като това, което сме, като хора.

— Така и ще направя. Обещавам ти. Това не може да се промени.

Сара притихна. Питър долови разбирането, което се установи между тях. Когато Холис отклони погледа си, Питър вече знаеше какво ще каже приятелят му.

— Ако се получи, аз ще съм следващият.

Питър погледна Сара. Но видя, че тя вече не се противи, приела беше решението.

— Не е необходимо да го правиш, Холис.

Едрият мъж поклати глава.

— Не го правя за теб. Ако търсиш съгласието ми, получаваш го. Приемаш го или го отхвърляш.

Питър се обърна към Гриър, който кимна. После погледна към брат си. Тео седеше на дънер в другия край на кръга с протегнат бинтован крак пред себе си.

— Рояци, Питър. Знам ли? Казах ти вече, ти решаваш.

— Не решавам аз. Решението е на всички ни.

Тео замълча.

— Да видим дали съм те разбрал. Искаш умишлено да си инжектираш вируса, а аз да кажа: Ама разбира се, давай. Холис иска да направи същото, ако ти не умреш или не ни избиеш междувременно.

Питър усети грубата откровеност в думите му. За пръв път се почуди дали ще съумее да устои. С въпроса си, осъзна Питър, Тео го проверяваше.

— Да, точно това те питам.

Тео кимна.

— Тогава добре.

— И толкова? Само добре?

— Обичам те, братко. Ако мислех, че мога да те разубедя, щях да те разубеждавам. Но знам, че не мога. Казах ти, че ще се тревожа за теб. Сигурно започвам да го правя от този миг.

Питър се обърна последно към Алиша. Тя беше махнала очилата си и открила примигващия оранжев блясък на очите си, увеличен до наситено проблясване от светлината на огъня. Най-много от всичко той се нуждаеше от нейното съгласие. Нямаше ли го, нямаше нищо.

— Да — каза тя и кимна. — Съжалявам, че го казвам, но съм съгласна.

Нямаше защо да чакат. Протакаха ли с обмисляне на последиците, Питър знаеше, че може да загуби смелостта си. Поведе ги към празната къща, която беше приготвил — последната, в другия края на пътеката. Къщата беше малко по-здрава от навес, почти всички вътрешни стени бяха махнати и оголили напречните греди. Прозорците вече бяха заковани, а и беше най-отдалечената, което беше и другата причина, поради която Питър я избра. Холис взе въжетата, които Питър беше донесъл от хамбара. Майкъл и Гриър донесоха матрак от съседната къща. Някой донесе и фенера. Докато Холис връзваше въжетата към гредите, Питър се съблече до кръста и легна по гръб. Изведнъж се почувства нервен, осъзнаваше всичко около себе си с почти болезнена яркост, сърцето му биеше лудо. Вдигна поглед към Гриър. Безмълвна уговорка между двама им: Стигне ли се до там, не се колебай.

Холис приключи с връзването на ръцете и краката му и остави Питър, вързан с разперени ръце и крака. Матракът миришеше на мишки. Той пое дълбоко дъх и се опита да се успокои.

— Сега, Сара, постави ми вируса.

Тя поклащаше кутията с вируса. В другата си ръка държеше една от спринцовките, все още неразопакована. Питър видя, че ръцете ѝ трепереха.

— Ще се справиш.

Сара подаде кутията на Майкъл.

— Моля те — умолително каза.

— Какво да го правя? — държеше кутията далече от тялото си и се опита да ѝ го върне. — Ти си сестрата тук.

Отчаяние обзе Питър. Още малко и решимостта му ще го напусне.

— Има ли някой, който да се справи с това, моля?

— Аз ще го направя — каза Алиша.

Взе кутията от Майкъл и я отвори.

— Питър…

— Какво има сега? Рояци, Лиш.

Обърна ръце, за да му покаже.

— Тази кутия е празна.

Ейми, помисли си той. Ейми, какво си направила?

Намериха я коленичила до огнището, докато хвърляше последната стъкленица в огъня. Бебето лежеше на раменете ѝ, увито в одеяло. От огъня се чу пращене и пукане, когато течността от последната стъкленица кипна и стъклото се пръсна.

Питър коленичи на земята до нея. Толкова вцепенен беше, че дори не чувстваше гняв. Изобщо не знаеше какво чувства.

— Защо, Ейми?

Тя не отмести поглед от огъня и не го погледна, сякаш за да се увери, че вирусът наистина е изчезнал. С пръстите на свободната си ръка нежно галеше тъмната косица на бебето.

— Сара е права — най-накрая каза тя. — Само така можех да съм сигурна.

Вдигна очи от пламъците. И когато Питър видя какво се крие в погледа ѝ, разбра какво е сторила — че е избрала да поеме този товар от него, от всички тях и това беше проява на милост.

— Съжалявам, Питър — каза Ейми. — Но то щеше да те направи като мен. Не можех да позволя да се случи.

Повече не споменаха за случилото се тази нощ — за вируса, за пламъците, за стореното от Ейми. Понякога, в редките моменти, в които си спомняше тези събития, Питър се чувстваше странно, сякаш са били сън или нещо като сън, с характерната за съня неизбежност. Изпълни го вярата, че унищожаването на вируса в крайна сметка не е била катастрофа, както се страхуваше, а по-скоро още една стъпка по пътя, който заедно щяха да извървят, и че онова, което ги очаква, е нещо, което той не знае, нито трябва да знае. Като самата Ейми, то беше нещо, което щеше да приеме с вяра.

Сутринта на заминаването им Питър застана на верандата с Майкъл и Тео и наблюдаваше изгрева на слънцето. Най-после шините на брат му бяха махнати, можеше да върви, но с видимо накуцване, а и бързо се уморяваше. Под тях Холис и Сара товареха хъмвито с последния багаж — Ейми беше вътре с Маус, която кърмеше Кейлъб за последен път, преди да потеглят.

— Знаеш ли — проговори Тео, — имам чувството, че ако някога се върнем тук, ще заварим мястото непроменено. Сякаш то е встрани от всичко. Сякаш тук времето е спряло.

— Може и да се върнем — каза Питър.

Тео притихна, погледът му обходи прашната пътека.

— О, по дяволите, братко — разтърси глава той. — Не знам. Хубаво е да си представя, че така ще бъде.

Ейми и Маусами се показаха от къщата. Всички се събраха около хъмвито. Отново заминаване, отново сбогуване. Прегръдки, пожелания, сълзи. Сара се настани зад волана, до нея беше Холис, Тео и Маусами седяха отзад с багажа си. В багажника бяха документите, които Лейси беше дала на Питър. Просто ги предай на човек, който има власт и положение.

Ейми се пресегна към колата и за последно прегърна Кейлъб. Когато Сара включи двигателя, Гриър се показа на отворения прозорец.

— Не забравяй какво ти казах. От хранилището с гориво, в южна посока по магистрала 191. Трябва да минеш по 60-и път при Ийгар. Това е Пътят за Розуел, ще те отведе право в гарнизона. Има укрепени бункери на почти всеки сто километра. Отбелязал съм ги на картата на Холис, но търси червените кръстове, не можеш да ги пропуснеш. Непретенциозно са направени, но ще ти покажат пътя. Бензин, муниции, каквото ти трябва.

Сара кимна.

— Разбрах.

— И каквото и да правиш, дръж се далече от Албакърк — гъмжи от вирали. Холис? Нащрек.

На мястото на пасажерите едрият мъж кимна.

— Нащрек, майоре.

Гриър отстъпи, направи място на Питър да се приближи.

— Ами — каза Сара, — май се разделяме.

— Така изглежда.

— Да се грижиш за Майкъл, нали? — подсмръкна и избърса очи. — Той има нужда… от грижи.

— Разчитай на мен — протегна се да стисне ръка на Холис, пожела му късмет, после извиси глас към задната част на хъмвито — Тео? Маус? Удобно ли се настанихте?

— Готови сме и винаги ще бъдем, братле. Ще се видим в Кървил.

Питър се отдръпна. Сара включи на скорост, описа с колата широк кръг и бавно потегли по алеята. Петимата — Питър, Алиша, Майкъл, Гриър и Ейми — стояха мълчаливи и наблюдаваха заминаването на другите. Надигнаха се валма от прах, шумът от мотора заглъхна и после съвсем изчезна.

— Е — каза най-накрая Питър, — денят не отива към зазоряване.

— Това майтап ли е? — попита Майкъл.

Питър вдигна рамене.

— Май да.

Взеха раниците си и ги метнаха на гърбовете си. Питър взе пушката си от пода и видя, че Ейми все още е на ръба на верандата с поглед, вперен в стелещия се облак от отдалечилото се хъмви.

— Ейми? Какво има?

Тя се обърна към него.

— Нищо — каза. — Мисля, че при тях всичко ще е наред — усмихна се. — Сара е добър шофьор.

Нямаше какво повече да приказват. Дошъл беше моментът на заминаването. Утринното слънце се издигаше над долината. Ако всичко вървеше добре, до средата на лятото щяха да са в Калифорния.

Потеглиха на път.

Седемдесет и три

Видяха ги през трептящата далечина: обширно поле от въртящи се остриета, които се въртят на вятъра.

Турбините.

Прекосили бяха пустини, горещи и сухи места, подслоняваха се, където сварят, а където не можеха, палеха огън и чакаха нощите да минат. Веднъж, само веднъж, видяха живи вирали. Ято от трима. Случи се в Аризона, на място, което според картата се наричаше Пейнтид Дезърт. Провиснали от гредите съществата дремеха на сянка под мост. Ейми долови присъствието им, когато се приближиха. Оставете на мен, каза Алиша.

Алиша ги изби до един. Уби и трите вирала с нож. Намериха я в рова да вади ножа си от последния, а от труповете им вече се надигаше дим. Лесна работа, каза тя. Явно дори не бяха схванали какво е Алиша. Може и за друг вирал да са я взели.

Имаше и други. Трупове, оголени останки. Почернял гръден кош, ронещи се, подобни на пепел кости от ръка или череп, неясна следа върху парче асфалт, като нещо изгоряло в тиган. Обикновено се натъкваха на останките в малкото градове, през които преминаваха. Повечето лежаха наблизо до сградите, в които бяха прекарали нощта и после напуснали, когато легнали на слънцето, за да умрат.

Питър и останалите заобиколиха Лас Вегас, като избраха път далеч на юг. Вярваха, че градът е празен, но по-добре беше да са в безопасност, отколкото да съжаляват. Вече беше средата на лятото. Дългите дни бяха изпълнени с безжалостно, повсеместно слънце. Решиха да заобиколят бункера, да поемат по най-краткия път и да се отправят направо към къщи.

Накрая пристигнаха. Разделиха се, докато минаваха през електроцентралата. Видяха, че оградата е отворена. При капака Майкъл трябваше да поработи, развъртя болтовете на панела, който покриваше механизма, и на ръка завъртя резето с края на ножа си.

Първи влезе Питър. Ясно метално подрънкване под краката му. Наведе се да погледне. Патрони от пушка.

Стените на стълбището бяха раздробени от изстрели. Стъпалата бяха задръстени от бетонни парчета. Осветлението беше взривено. Алиша пристъпи в хладината и мрака, махна очилата си. За нея тъмнината не беше проблем. Питър и останалите изчакаха, докато тя слизаше в контролната стая с пушка, готова за стрелба. Чуха я как изсвири, че всичко е чисто.

Когато стигнаха дъното, Лиш беше открила фенер и запали фитила. В стаята беше пълна бъркотия. Дългата централна маса беше прекатурена, очевидно да осигури прикритие. Още гилзи и разхвърляни пълнители осейваха пода. Но самото контролно табло изглеждаше невредимо, измервателните му уреди проблясваха в зелено. Насочиха се назад към складовите помещения и бараките.

Никой. Никакви трупове.

— Ейми, знаеш ли какво се случило тук?

И тя като всички тях гледаше мястото и пълната му разруха с нямо изумление.

— Нищо ли? Нищо ли не чувстваш?

Тя поклати глава.

— Според мен… са го направили хора.

Рафтовете, които криеха оръжията, бяха махнати. Изчезнали бяха и оръжията на тавана. Какво виждаха? Бойно поле, но кой срещу кого се е бил? В коридора и контролната зала бяха изстреляни стотици куршуми, още повече в бараките, навсякъде беше хаос. Къде бяха труповете? Къде беше кръвта?

— Електричество има — заяви Майкъл, седнал на контролния пулт. Косата му сега се спускаше по раменете му. От слънцето кожата му беше потъмняла, от вятъра беше обжарена и се белеше на скулите. Натискаше бутони, разчиташе цифрите, които се показваха на екрана. — Показателите от диагностиката са добре. Горе в планината трябва да имат ток, колкото им трябва. Освен ако… — замълча, потупвайки устни с пръст, яростно започна да натиска бутоните, изправи се рязко, за да провери показателите над главата си и отново седна. Почука по екрана с опакото на дълъг нокът. — Ето.

— Майкъл, кажи ни и това е — каза Питър.

— Това е резервният регистър на системата. Всяка нощ, когато батериите падат под четирийсет процента, изпращат сигнал до станцията, искат увеличаване на напрежението. Напълно автоматизирано е, не се вижда, когато става. За пръв път се случи преди шест години, а по-късно се случваше всяка нощ. Досега. Допреди, да видим, триста двайсет и три цикъла.

— Цикъла.

— Дни, Питър.

— Майкъл, не разбирам какво означава.

— Означава, че или някой е разбрал как да поправи батериите, в което сериозно се съмнявам, или че към тях не тече ток.

Алиша се намръщи.

— Това е безумно. Защо да не им трябва ток?

Майкъл се подвоуми. Питър прочете истината по лицето му.

— Защото някой е изключил прожекторите — каза той.

Прекараха неспокойна нощ в бункера и на сутринта тръгнаха. До пладне бяха стигнали Банинг и започнаха изкачването. Когато спряха да си починат под сянката на висок бор, Алиша се обърна към Питър.

— Само при условие, че Майкъл е сбъркал и ни арестуват, искам да ти съобщя, че възнамерявам да кажа, че аз съм убила онези хора. Ще поема цялата отговорност, но няма да ги оставя да те пипнат. Няма да пипнат нито Ейми, нито Веригата.

Малко или много го очакваше.

— Не е необходимо да го правиш, Лиш. А и се съмнявам, че Санжай ще направи нещо по този въпрос.

— Може и да не направи. Но така сме се изяснили. А и аз не те питам. Да си готов. Гриър? Ясно, нали.

Майорът кимна.

Предупреждението беше напразно. Разбраха го, щом стигнаха последния завой на пътя, над Горното поле. Сега вече виждаха Стената, която се издигаше между дърветата, пътеката беше празна, никаква следа нямаше от Стражата. Всичко беше потънало в зловеща безжизненост. Вратите зееха отворени и неохранявани.

Колонията беше празна.

Откриха два трупа.

Първият беше на Глория Патал. Тя се беше обесила в Голямата стая на Убежището, сред празните детски люлки и креватчета. Послужила си беше с висока стълба. Изкачила се и прехвърлила въжето през една от гредите близо до вратата. Сега стълбата лежеше на една страна под изпънатите ѝ крака, замръзнала в момента, в който е нахлузила примката около врата си и я е блъснала, а стълбата е полетяла към пода.

Другият труп беше на Леля. Намери я Питър, седнала на кухненски стол сред малка поляна пред къщата. Разбра, че е мъртва от много месеци, но въпреки това външният ѝ вид си беше останал почти същият. Когато обаче докосна ръката ѝ, която лежеше в скута ѝ, почувства студената скованост на смъртта. Главата ѝ беше отметната назад, на лицето ѝ се четеше покой, сякаш просто е заспала. Знаеше, че е излязла навън, когато е настъпил мракът и прожекторите не са се включили. Изнесла е стол на двора, за да поседи и да гледа звездите.

— Питър — Алиша докосна ръката му, докато той стоеше приклекнал до трупа. — Питър, как искаш да постъпим?

Вдигна очи и чак тогава си даде сметка, че са пълни със сълзи. Останалите стояха зад нея, безмълвна група от свидетели.

— Трябва да я погребем тук. Близо до къщата и градината ѝ.

— Ще я погребем — нежно каза Алиша. — Аз говоря за прожекторите. Скоро ще мръкне. Майкъл каза, че ако искаме, можем да ги включим.

Той погледна към Майкъл, който кимна.

— Добре — каза Питър.

Затвориха вратата и се събраха на Слънчевото място — всички с изключение на Майкъл, който се беше върнал във Фара. В здрача над тях небето тъмнееше. Всичко беше замряло, дори птиците не пееха. После с ясно доловимо пукване прожекторите засветиха и ги обляха с ожесточена, ярка светлина.

Майкъл се появи, за да остане с тях.

— Тази нощ всичко би трябвало да е наред.

Питър кимна. Дълго мълчаха пред неизречената истина: още една нощ и прожекторите на Първата Колония щяха завинаги да потънат в мрак.

— И сега какво? — попита Алиша.

В мъртвилото Питър чувстваше как го заобикаля присъствието на приятелите му. Алиша, чиято смелост беше част от него. Майкъл, източил се, укрепнал и възмъжал. Гриър, с неговата мъдрост и вярно самообладание. И Ейми. Замисли се за всичко видяно, изгубено — не само онези, които познаваше, но и за непознатите за него — и разбра какъв е отговорът.

— Сега тръгваме на война — каза той.

Седемдесет и четири

В часа преди зазоряване Ейми се измъкна от къщата сама. Къщата на жената, наричана Леля, която беше умряла. Погребали я бяха там, където седеше, увиха тялото ѝ в съшитото одеяло от леглото ѝ. На гърдите ѝ Питър постави снимка, която взе от спалнята ѝ. Земята беше спечена, много часове копаха, а когато приключиха, решиха да преспят на това място. Къщата на жената, беше казал Питър, е подходяща като всяко друго място. Той си имаше къща, Ейми го знаеше. Но май не му се прибираше в нея.

Питър беше останал буден през по-голямата част от нощта, седнал в кухнята на старата жена, потънал в нейните книги. Очите му се присвиваха на светлината от фенера, докато обръщаше страниците с нейния ситен, четлив почерк. Направил си беше чаша чай, но не я изпи. Чашата седеше до него, недокосната и забравена, докато той четеше.

Най-после Питър заспа, а също Майкъл, и Гриър, който беше предал поста на Алиша след полунощ, сега тя беше на пътеката. Ейми излезе на верандата, като прихвана вратата, за да не хлопне след нея. Земята беше хладна и росна под босите ѝ крака, мека от покривката иглички върху твърдата глина. С лекота откри тунела под редицата резервоари, спусна се през капака и се запромушва.

Усещаше го от дни, седмици, месеци. Сега вече го знаеше. От години долавяше присъствието му, от самото начало. От Милагро и деня на мълчанието, големия кораб и много преди това, през годините време, проточило се в нея. Единственият, който я следваше, който винаги беше наблизо, чиято тъга беше тъгата, която усещаше в сърцето си. Тъгата от нейната липса.

Те винаги се връщат у дома, а домът беше там, където беше Ейми.

Показа се от тунела. След няколко мига щеше да се зазори, небето просветляваше, тъмнината се разтваряше над нея като пара. Отдалечи се от стените, под прикритието на дърветата и отвори съзнанието си, затвори очи.

— Ела при мен. Ела при мен.

Мъртвило.

— Ела при мен, ела при мен, ела при мен.

Тогава го почувства: шумолене. Нечуто, но доловимо, което преминава по всяка част от нея, целуна я като бриз. Кожата на ръцете ѝ, лицето, скалпа под косата ѝ, връхчетата на клепачите ѝ. Нежен повей от копнеж, който вдишваше името ѝ.

Ейми.

— Знаех си, че тук — изхлипа тя, както и той хлипаше в сърцето ѝ, защото от очите му не можеха да потекат сълзи. — Знаех си, че си тук.

Ейми, Ейми, Ейми.

Отвори очи и го видя, приклекнал пред нея. Пристъпи към него, погали лицето му, където трябваше да са сълзите, обгърна го с ръце. И докато го прегръщаше, усети присъствието на духа му в себе си, различен от всички останали, които носеше, защото той беше и неин. Спомените я връхлетяха като вода. За къща в снега, за езеро, въртележка със светлини, усещането от голямата му ръка, която обгръща нейната в нощта, когато двамата се извисиха между земята и небесата.

— Знаех. Знаех. Винаги съм знаела. Ти единствен ме обичаше.

Над планината се показа зората. Слънцето се надигаше към тях като нож от светлина над земята. И въпреки това тя го прегръщаше дълго, колкото смееше, пазеше го в сърцето си. Над нея на пътеката Алиша гледаше, Ейми знаеше. Но нямаше значение. Онова, което виждаше, щеше да остане само тяхна тайна, за която и двете щяха да знаят, но нямаше да говорят. Каквато тайна беше и Питър. Защото Ейми вярваше, че Алиша също го знаеше.

Помни, каза му тя. Помни.

Но той си беше отишъл, тя протягаше ръце в празното пространство. Улгаст се издигаше, отдалечаваше се.

Трепкаща светлина сред дърветата.

Послепис

Пътят към Розуел

От Дневника на Сара Фишър („Книга на Сара“)

Представена на Третата световна конференция по Северноамериканския период на карантина

Център за изучаване на човешките култури и конфликти

Университетът на Нови Южен Уелс, Индо-Австралийска Република

16-21 април 1003 Сл. В.

[Начало на откъса]

Ден 268

Три дни след стопанството. Прекосихме Ню Мексико тази сутрин след изгрев. Пътят е в много лошо състояние, но Холис е сигурен, че това е Път 60. Равна, открита местност, но на север виждаме планини. От време на време покрай пътя се мярка огромна, празна табела, изоставени коли навсякъде, някои блокират пътя, което ни забавя. Бебето не знае почивка и непрекъснато плаче. Иска ми се Ейми да беше тук, за да го успокои. Наложи се да прекараме последната нощ навън на открито, затова всички сме уморени и сме резки един с друг, дори Холис. Горивото отново се превръща в проблем. Привършваме онова, което беше в резервоара, плюс онова от запаса. Холис казва, че до Розуел ни остават пет дни, или шест.

Ден 269

Ободрени сме. Днес видяхме първия кръст — огромни червени мацвания на стената на зърнен силоз, висок петдесет метра. Маус беше отгоре и първа го видя. Ръкопляскахме. Прекарахме нощта в бетонен бункер, точно зад него. Според Холис било нещо като помпена станция. Тъмно, влажно и пълно с тръби. Има гориво, запазено в резервоарите, както каза и Гриър. Сипахме гориво в хъмвито, преди да се затворим за през нощта. Няма много на какво да се спи, само корав цимент, но сме доста близо до Албакърк вече, затова никой не си и помисля да спим на открито.

Странно и прекрасно е да се спи в една стая с бебе. Да слушаш тихите звуци, които издава дори когато спи. Все още не съм казала новината на Холис, чакам да се уверя. Част от мен мисли, че той вече знае. Откъде може да знае? Сигурна съм, че го пише на лицето ми. Когато и да се замисля за това, не мога да се спра да се усмихвам. Улових Маус да ме наблюдава снощи, когато премествахме горивото и попитах: Какво? Какво гледаш така? А тя отвръща: Нищо. А ти да имаш да ми споделиш нещо, Сара? Аз се стягам да изглеждам най-невинна, което никак не е лесно, и отвръщам: Не, ти за какво говориш, а тя се разсмя и ми казва: Добре, хубаво. Няма проблем от моя страна.

Не знам защо мисля така, но ако е момче, искам да го кръстим Джо, а ако е момиче — Кейт. На родителите ми. Странно как щастието за едно нещо е обратната страна на скръбта за същото.

Всички мислим за другите, надяваме се да са добре.

Ден 270

Тази сутрин навсякъде около хъмвито имаше следи. Изглежда са били трима. Защо не са направили опит да влязат в бункера, е загадка — убедена съм, че са ни подушили. Надявам се да стигнем до Сокоро достатъчно навреме, за да се укрепим за през нощта.

Ден 270 (отново)

Сокоро. Холис е почти убеден, че бункерите са част от съоръжения на стар газопровод. Затворихме се за през нощта. Сега чакаме [не се чете]

Ден 271

Отново се появиха. Повече от трима, много повече. Чувахме ги да дращят по стените на бункера цяла нощ. Тази сутрин навсякъде имаше следи и бяха твърде много, за да ги преброим. Предното стъкло на хъмвито беше счупено, а и повечето прозорци. Всичко, което бяхме оставили вътре, беше разхвърляно, премазано и разкъсано. Опасявам се, че е само въпрос на време да се опитат да влязат в някой от бункерите. Ще издържат ли резетата? Кейлъб плаче през половината нощ, каквото и да прави Маус, затова не е тайна, че сме там. Какво ли ги спира?

Вече се надбягваме. Всички го знаят. Днес прекосяваме Уайт сендс Месъл Рейнж към бункера в Каризозо. Искам да кажа на Холис, но не го правя. Просто не мога, не искам да му кажа така. Ще почакам докато стигнем гарнизона, за късмет.

Чудя се дали бебето знае колко съм уплашена.

Ден 272

Тази нощ нямаше никаква следа. Всички сме облекчени, надяваме се, че сме ги оставили назад.

Ден 273

Последният бункер преди Розуел. Място, наречено Хондо. Опасявам се, че пиша за последно. Преследваха ни през целия ден, следваха ни по дърветата. Чуваме как се движат навън и вече почти мръква. Кейлъб не мирясва. Маус просто го притиска до гърдите си, а той не спира да плаче. Те искат Кейлъб, настоява тя. Искат Кейлъб.

О, Холис. Съжалявам, че напуснахме стопанството. Иска ми се да можехме да живеем онзи живот. Обичам те обичам те обичам те.

Ден 275

Когато се замислям за последните дни, в които съм писала, не мога да повярвам, че съм жива, че някак сме оцелели през тази ужасна нощ.

Виралите не ни нападнаха. Когато отворихме вратата на сутринта, хъмвито лежеше прекатурено в локва течност, като някаква огромна птица с ранено крило, паднала на земята, двигателят му беше непоправимо повреден. Капакът беше на сто метра от него. Изтръгнали бяха гумите и ги бяха раздрали на парчета. Знаехме, че сме извадили късмет, че сме оживели през нощта, но бяхме без кола. Според картата от гарнизона ни делят още петдесет километра. Възможно е, но Тео никога няма да се справи. Маус иска да остане с него, но той, естествено, отказа, а и никой няма да го позволи, така или иначе. Щом не ни убиха миналата нощ, каза Тео, убеден съм, че ще оцелея още една, щом се налага. Само продължете и използвайте светлината, колкото е възможно, изпратете обратно кола, когато стигнете там. Холис откъсна ремък и част от въже, както и парче от седалката, за да може Маус да носи Кейлъб. Тогава Тео целуна и двамата за сбогом, затвори вратата и се залости, а ние тръгнахме само с вода и пушките си.

Оказа се, че е много повече от петдесет километра, много повече. Гарнизонът беше в другата част на града. Но това няма значение, защото малко след пладне ни взе патрул. Да вземем да попаднем точно на лейтенант Юстас. Изглеждаше съвсем слисан да ни види, но изпратиха обратно хъмви до бункера и сега всички сме здрави и читави зад стените на гарнизона.

Пиша в палатката на столовата за цивилни (има три, една за войниците, една за офицерите и една за цивилните работници). Всички останали вече си легнаха. Командващият тук е някой си на име Крукшанк. Генерал, като Ворхис, но с това приликите приключват. При Ворхис се виждаше, че в тялото има истински човек, зад цялата военна суровост, а Крукшанк изглежда човек, на чието лице през живота му дори пукнатинка от усмивка не се е мярвала. Имам чувството, че Гриър здраво е загазил, а това се отнася и за всички ни. Но утре в 06:00 ще ни разпитат и ще можем да разкажем цялата история. Пред гарнизона в Розуел гарнизонът в Колорадо изглежда незначителен. Според мен е почти колкото Колонията, гигантските му бетонни стени се поддържат от метални стълбове, които стигат до земята на плаца. Единственият начин, по който мога да го опиша, е като вътрешност на паяк. Море от палатки и други издигнати постройки. Цяла вечер влизат автомобили, огромни цистерни камиони с хора, оръжия и сандъци с провизии, чиито кабини са обградени с прожектори. Навсякъде се чува тътен на двигатели, мирис на гориво, ярка светлина на факлите. Утре ще открия лечебницата и ще видя дали мога да съм от полза. Тук има още няколко жени, не са много, но има, повечето са от медицинския корпус, а докато се придържаме към зоната за граждани, можем да се движим, накъдето решим.

Горкият Холис. Толкова беше изморен, че не успях да му кажа новината. Затова тази нощ за последно ще бъда сама с тайната си, преди някой друг да разбере. Чудя се дали тук има някой, който може да ни ожени. Може би командващият. Но Крукшанк не изглежда подходящ за това, а и трябва да почакам, докато и Майкъл бъде с нас в Кървил. Той трябва да ме предаде на бъдещия ми съпруг. Няма да е честно без него.

Трябва да съм изтощена, но не съм. Твърде съм напрегната, за да спя. Вероятно причината е във въображението ми, но когато затворя очи и стоя спокойно, кълна се, че чувствам бебето в себе си. Не да се движи, не, твърде рано е. Просто някаква топлина, изпълнено с надежда присъствие, там има нова душа, която тялото ми носи и която чака да се роди на света. Чувствам се… как беше думата? Щастлива. Чувствам се щастлива.

Навън се чуват изстрели. Ще погледна.

* * * * * КРАЙ НА ДОКУМЕНТА * * * * *

Открит на територията на Розуел (Клането при Розуел)

Зона 16, жалон 267

33,39 Север, 104,5 Запад

Второ набраздяване. Дълбочина: 2,1 метра

Достъп ОЛ 1894.02

Благодарности

За подкрепата, насърчението, съветите, вдъхновението, познания приятелството, другарството, търпението, приютяването, прехраната и главно за хвърлянето на мръвки през затворническите решетки съм благодарен и задължен на: Елън Ливайн и Клер Робъртс от Трайдънт Медия Груп; Марк Тавейни и Либи Макгуайър от Балантайн Букс; Джина Сентрело, президент на Рандъм Хаус Пъблишинг Груп; Бил Мейси в Орайън; за впечатляващите екипи за реклама, маркетинг и продажби в Балантайн и Орайън; Рич Грийн от Крейтив Артист Ейджънси; Майкъл Елънбърг и Ридли Скот от Скот Фрий Пръдакшънс; Родни Феръл и Елизабет Гейблър от Фокс 2000; моите блестящи и неустрашими читатели Джени Смит, Том Барбаш, Джениф Вандърбс и Айвън Страуц; Алекс Парсънс; Ендреа Уайт и Дъ Хауз ъф Фикшън; ЕйСиСи най-доброто момче изобщо; АйЕйСи момичето, което спаси света; Лесли, Лесли, Лесли

Информация за текста

$orig_author=Justin Cronin

$orig_lang=en

$orig_title=The Passage

$series=Passage

$sernr=1

$year=2009

$translator=Евелина Пенева

$trans_year=2010

$pub_year=2013

$type=роман

$category=Фантастика, Хорър

$isbn=978-954-783-135-3

Сканиране, разпознаване и корекция: filthy, 2016 г.

Издание:

Джъстин Кронин

Проходът

Превод © Евелина Пенева

Художествено оформление © Огнян Илиев

Редактор: Стела Арабаджиева

Консултант: Митко Илиев

Коректор: Цветана Грозева

Компютърен дизайн: Митко Ганев

Формат: 70/100/16, печатни коли: 45

intense — част от Локус Пъблишинг ЕООД

Печат Полиграфически комбинат „Димитър Благоев“ ООД

ISBN 978-954-783-135-3

Justin Cronin

The Passage

Copyright © 2010 Justin Cronin

All right reserved.

Published in the United States by Ballantine Books,

an imprint of the Random House Publishing Group,

a division of Random House, Inc., New York

Translation copyright © 2010 by Locus Publishing Ltd.

1

Цитатите от сонетите на Шекспир в книгата са превод на Владимир Свинтила и Валери Петров; цитатите от „Крал Лир“, „Дванайсета нощ“ и „Бурята“ — на Валери Петров; от Пърси Биш Шели — на Илия Люцканов. Останалите стихове и цитати в книгата са превод на Евелина Пенева. — Б.р.

2

Преди вируса. — Б.пр.

3

След вируса — Б.пр.

4

От англ. FEMA, Federal Emergency Management Agency — Федерална агенция по извънредните ситуации. — Б.р.

5

Тук и на други места в книгата думата се използва от хората като ругатня, защото ненавистните вирали обикновено се движат на рояци. — Б.р.

6

Слабоалкохолна напитка с вкус на червен портокал. — Б.пр.

7

Мескит, Prosopis juliflora — бодлив пустинен храст с шушулкови плодове, използвани за храна. — Б.р.

8

Ръчна противотанкова гранатохвъргачка, напр. руската РПГ-7. Използва се като сборно наименование за преносими противотанкови оръжия, които се използват от рамо и изстрелват ненасочваща се ракета с кумулативна бойна глава. Английското название rocket propelled-grenade (букв. реактивна граната) е неточно и произлиза от транслитерацията RPG. — Б.р.

9

HMMWV (съкращение на High Mobility Multipurpose Wheeled Vehicle, от англ. Високопроходима многоцелева колесна машина) или просто Хъмви (Humvee) — американски високопроходим военен джип, произвеждан от 1984 г. — Б.р.

10

Става въпрос за 12,7-милиметрови леки картечници, вероятно M2 Браунинг, използвани и като танкови. — Б.р.

Content

Джъстин Кронин
Проходът

I Най-зловещият кошмар

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Тринайсет

Четиринайсет

II Годината на Нула

Петнайсет

Шестнайсет

Седемнайсет

III Последният град 2 Сл.В.

Осемнайсет

IV Всички нащрек Първа колония Планините Сан Хасинто Република Калифорния 91 Сл.В.

Деветнайсет

Двайсет

Двайсет и едно

Двайсет и две

Двайсет и три

V Момичето от никъде

Двайсет и четири

Двайсет и пет

Двайсет и шест

Двайсет и седем

Двайсет и осем

Двайсет и девет

Трийсет

Трийсет и едно

Трийсет и две

Трийсет и три

Трийсет и четири

VI Нощ на Сеч и на Звезди

Трийсет и пет

Трийсет и шест

Трийсет и седем

Трийсет и осем

Трийсет и девет

Четирийсет

Четирийсет и едно

VII Земите на мрака

Четирийсет и две

Четирийсет и три

Четирийсет и четири

Четирийсет и пет

Четирийсет и шест

VIII Раят

Четирийсет и седем

Четирийсет и осем

Четирийсет и девет

Петдесет

Петдесет и едно

Петдесет и две

Петдесет и три

Петдесет и четири

Петдесет и пет

IX Последният от експедицията

Петдесет и шест

Петдесет и седем

Петдесет и осем

Петдесет и девет

Шейсет

Шейсет и едно

X Ангелът от планината

Шейсет и две

Шейсет и три

Шейсет и четири

Шейсет и пет

Шейсет и шест

Шейсет и седем

Шейсет и осем

Шейсет и девет

Седемдесет

XI Новото създание

Седемдесет и едно

Седемдесет и две

Седемдесет и три

Седемдесет и четири

Послепис Пътят към Розуел

Благодарности

Информация за текста

1