Мелиса де ла Круз

Островът на изгубените

(Историята на наследниците - книга 1 от"Наследниците")

На Мати,

без която тази книга нямаше да се появи на бял свят.

И на двете най-страшни дами в книжния бизнес - Емили Мийхън и Джийн Мошър,които ми дадоха шанс да работя на остров, пълен със злодеи,и повярваха в мен.

Благодаря ви, дами, за всичко.

Пролог

Имало едно време, във времето след „и заживели щастливо", а може би дори след след „и заживели щастливо", когато всички злодеи на приказния свят били прогонени от Съединените щати на Аурадон и затворени на Острова на изгубените. Там, под предпазен купол, който държал магията далеч от тях, ужасните, злите, лъжливите, проклетите и истински зловещите били прокълнати да живеят без своята сила.

Крал Звяр обявил, че заточението им е за вечни времена.

Вечните времена, оказва се, траят доста дълго. По-дълго, отколкото може да спи една омагьосана принцеса. По-дълги са от златните коси на девойка, затворена в кула. По-дълги от цяла седмица в образа на жаба и със сигурност по-дълги от времето, което едно момиче е в състояние да прекара, очаквайки принцът най-сетне да сложи на крака й онази стъклена пантофка.

Да, вечните времена траят дълго, много дълго.

По-точно казано, десет години. От десет години онези легендарни злодеи са затворени на скалистия остров.

Е, добре, ще кажете, че десет години не са чак толкова дълго време. Но за тези магьосници и вещици, за подлите везири и вещерите, за злите кралици и още по-злите феи това е присъда, по-лоша от самата смърт.

(Между другото, някои от тях били върнати от Отвъдното, преди да ги затворят, така че, хм, те поне със сигурност не преувеличават.)

Без могъщите си сили, които им помагали да властват, да хипнотизират, да тероризират и да заплашват, да създават гръмотевични облаци и да развихрят светкавици, да си променят формата, да лъжат и да манипулират хората и да получават всичко, което поискат, злодеите били принудени да водят тежък живот. Прехранвали се с продажбата на всякакви боклуци и отпадъци, ядели също такива боклуци и отпадъци, не можели да уплашат никого, освен верните си слуги, и се крадели един друг. Дори на тях самите вече им било трудно да си представят, че някога са били силни и могъщи, че са раздавали отровни ябълки на девойки, крали са гласовете на русалки, завземали са чужди тронове и са разговаряли с магически огледала.

Сега били всичко друго, ала не и силни. Сега били обикновени. Обичайни.

Смеем ли да го кажем? Скучни.

Ето защо всички на Острова изпаднали във възторг от поканата за уникално събитие: страхотно веселия рожден ден на една шестгодишна принцеса. Страхотно, разбира се, има друго значение за сбирщина безсилни бивши злодеи, затворени на остров под купол.

Както и да е, празненството си е празненство.

Точно това празненство било най-великолепното, което Островът и неговите жители били виждали, и разказите за варварското му величие и безобразна разточителност щели да пребъдат през вековете. Това било празненство на празненствата, бляскаво събитие, което превърнало порутения пазар в центъра на Острова и разнебитените витрини на магазинчетата около него в мрачна, но красива детска площадка, пълна с призрачни фенери и трепкащи свещи.

Седмици преди събитието ято лешояди били обиколили Острова, за да оставят покана на всеки мръсен праг и пред всяка порутена колиба, за да може всеки злодей там да вземе участие във вълшебното, страхотно празненство.

Всеки злодей на Острова, с изключение на една особено зловредна фея.

Дали поканата й се била изгубила във ветровете, които брулели Острова, и била станала на парченца, или пък самите гладни лешояди я били унищожили, или пък - о, ужас! - изобщо не била написана с претенциозния почерк на изпращачката, както някои подозирали, никога не ще узнаем.

Резултатът, независимо от причината, бил същият.

Далеч над покривите на гъмжащият от хора пазар, облегната на балкона на стаята си в замъка, шестгодишната Мал подръпнала няколко кичура от виолетовата си коса и свила устни, докато гледала мрачното и толкова желано празненство долу. Поне колкото успявала да види от тук.

Видяла миниатюрната принцеса, най-красивата на света (или поне на Острова), седяща на паянтовия си трон с коса по-синя от океана, очи по-тъмни от нощта и устни по-розови от розите. Косата й била сплетена на красива рибена кост и тя не спирала да се смее на чудесата, които й показвали. Принцесата имала очарователен смях, който така омагьосвал, че усмивка се появила дори на лицето на високомерната лейди Тримейн, същата онази, чиито планове да ожени дъщерите си за Чаровния принц се били провалили. Свирепият тигър Шир-Хан направо мъркал като котенце, а капитан Хук се съгласил в името на доброто старо време да си пъхне главата между челюстите на крокодила Тик-Так само за да развесели принцесата и да чуе отново сладкия й смях.

Изглежда, тази принцеса можела да накара и най-ужасяващия злодей да се усмихне.

Мал обаче не се усмихвала. Тя направо можела да помирише двуетажната торта от кисели ябълки, греховно червени и тъпкани с вкусни червейчета. Колкото и да се опитвала, не можела да не чува крякането на папагала Яго, който отново и отново повтарял историята за тайните пещери, пълни с несметни съкровища, докато на присъстващите не им се прищяло да му извият кльощавия врат.

Мал въздъхнала от зеленоока завист, когато децата долу с възторг започнали да отварят торбичките си с подаръци. Те били пълни с всякакви създания, които щели да изпълняват ролята на злодейски талисманчета, когато пораснели. Малки змиорки морени, деца на Флотсъм и Джетсъм, в мънички аквариуми. Също толкова малки кикотещи се хиени, шумни като прочутите Шензи, Банзай и Ед.

Скокливи, пухкави черни котенца от последното котило на Луцифер. Невъзпитаните им нови стопани крещели от възторг.

Докато празненството все повече се развихряло и хората долу направо се тресели от веселба, сърцето на Мал помръкнало също като настроението й и тя се заклела, че един ден ще покаже на всички какво значи да си истински зъл. Щяла да стане по-алчна от Майка Готел, по-себична от доведените сестри на Пепеляшка, по-подла от Джафар и по-измамна от Урсула.

Щяла да им покаже, на всичките, че е точно като...

- Майко! - изпискала тя, когато зърнала сенките на два огромни и зловещи рога да приближават към балкона, последвани от майка й и развятото й лилаво наметало.

Гласът на майка й бил плътен, мелодичен и неизменно заплашителен.

- Какво става тук? - пожелала да знае тя, докато децата долу се кискали на извънредно неуместния театър на сенките, поставен от страховития доктор Фасилие.

- Рожден ден - изсумтяла Мал. - Аз не бях поканена.

- Така ли? - попитала майка й. Тя надникнала през балкона над рамото на Мал и двете вперили взор в картинката, която се разкрила под тях: синекосата принцеса, седнала на проядена от молци възглавница, се хилела на косматите и привлекателни синове на Гастон - братята близнаци Гастон Младши и Гастон Трети, които демонстрирали силата си, най-вече като всеки завирал огромните си крака в лицето на другия, за да я впечатлят. Смехът й показвал, че се справят успешно.

- Празненствата са за простолюдието - заявила майка й подигравателно. Мал знаела, че тя мрази всякакви подобни събития. Презирала ги почти толкова силно, колкото кралете и кралиците, които обсипвали скъпите си принцески с любов, колкото пухкавите малки феи шивачки и отблъскващите принцове с още по-отблъскващи жребци.

- Въпреки всичко Злата кралица и отвратителното й потомство скоро ще разберат каква непростима грешка са направили! - казала майка й.

Защото майка й била великата Злодеида, Господарката на Мрака, най-могъщата и зла фея на света и най-страховитият злодей по всички земи.

Или поне такава била в миналото.

Някога, много отдавна, гневът на майка й се бил превърнал в проклятие за една принцеса.

Някога, много отдавна, гневът на майка й бил накарал един принц да коленичи пред нея.

Някога, много отдавна, гневът на майка й бил приспал цяло едно кралство.

Някога, много отдавна, майка й била начело на всички сили от Ада.

Единственото нещо, което Мал искала с цялото си сърце, било да стане точно като нея, когато порасне.

Злодеида пристъпила към парапета на балкона, откъдето можела да вижда целия остров, чак до проблясващите в далечината светлини на Аурадон.

Изправила се в пълния си ръст. В същия миг светкавици прорязали небето, чули се оглушителни гръмотевици и върху земята се излял порой. Тъй като на Острова нямало магия, бурята била просто зловещо добро съвпадение.

Празненството приключило и всички присъстващи замръзнали по местата си, когато видели как водачката им се взира злобно в тях от замъка си, изпълнена с гняв.

- Празненството свърши! - съобщила майката на Мал. - Хайде, къш, бягайте, разпръсквайте се, бълхи такива! А вие! Злата кралица и дъщеря ти! Отсега нататък сте мъртви за този остров! Не съществувате! Вие сте нищо! Никога повече не показвайте лицата си отново тук! Инак ще видите какво ще стане!

Както се били събрали, хората долу се пръснали бързо-бързо под зоркия поглед на доверените слуги на Злодеида - приличните на глигани стражи с авиаторски шлемове, дръпнати ниско над очите. Мал успяла да хвърли един последен поглед на ужасената принцеса, която вдигнала уплашени очи към балкона, преди не по-малко ужасената й майка да я дръпне и да избягат.

В очите на Мал проблеснал триумф, а черното й сърце се изпълнило с радост, че доскорошната й тъга е предизвикала такава великолепна злотворност.

Десет ужасни години по-късно

1.

Това е историята на една зла фея...

Трябва да е сън, каза си Мал. „Няма как да се случва наистина". Тя седеше край живописно езеро, на каменния под на древен, полуразрушен храм, и ядеше най-сочната ягода на света. Гората наоколо бе потънала в пищна зеленина, а ромонът на водата, която се плискаше в краката й, навяваше мир и спокойствие. Дори въздухът беше свеж и ароматен.

- Къде съм? - попита тя на глас и протегна ръка към едрото грозде във великолепната кошница за пикник.

- Вече от няколко дни си в Аурадон, а това е Омагьосаното езеро - отговори й момчето, седнало до нея.

Преди той да заговори, тя дори не подозираше за присъствието му, а сега й се прииска изобщо да не го е виждала. Това момче беше най-лошото в цялата работа, каквато и да беше въпросната работа. Висок, с разрошена меднокестенява коса и красив до болка, с усмивка, която разтапяше сърцата и би накарала всяко момиче да припадне.

Мал обаче не беше всяко момиче и започваше да се паникьосва, сякаш беше хваната в капан. И то в Аурадон. И може би не беше сън...

- Кой си ти? - сопна му се тя. - Да не си някакъв принц?

Хвърли поглед към фината му синя риза с избродиран малък златист полумесец.

- Знаеш кой съм - отвърна момчето. - Аз съм ти приятел.

Мал веднага се успокои.

- Значи наистина сънувам - заяви тя с хитра усмивка. - Защото аз приятели нямам.

Той се натъжи, но преди да успее да й отговори, над тях прогърмя глас, който наруши покоя около езерото, смрачи небесата и развълнува водата.

- ГЛУПАЦИ! ИДИОТИ! КРЕТЕНИ!

Мал се стресна и се събуди.

Майка й отново крещеше от балкона по слугите си. Злодеида управляваше Острова на изгубените така, както вършеше всичко останало - вдъхвайки страх и ужас, да не говорим за постоянния запас от любимци. Мал беше свикнала с крясъците, но въпреки това събуждането й бе доста грубо. Сърцето й още думкаше в гърдите от кошмара, когато отметна пурпурните сатенени завивки.

Защо изобщо беше сънувала Аурадон?

Що за тъмна магия бе изпратила в съня й красив принц, който да си говори с нея?

Мал разтърси глава и потръпна, опитвайки да се отърве от представата за трапчинките му, когато се усмихнеше, а звуците на ужасените селяни, които умоляваха Злодеида да се смили над тях, й подействаха успокояващо. Тя се огледа и с удоволствие се увери, че е точно там, където би трябвало да бъде - в собственото си огромно легло с желязна рамка, с гаргойли на всеки ъгъл и с кадифен балдахин, който бе провиснал толкова ниско, че почти падаше върху нея. В стаята на Мал беше винаги сумрачно - точно както небето над Острова бе винаги облачно и начумерено.

Гласът на майка й гърмеше от балкона, от което подът на стаята й се разтресе, а в следствие на това лакираният в лилаво скрин внезапно се отвори и лилавото му съдържание се изсипа навън.

Когато Мал си харесаше някакъв цвят, тя държеше на него, а многобройните нюанси в лилавата част на спектъра я бяха привлекли неустоимо. Лилавото беше цветът на загадките и магиите - меланхоличен и мрачен, без да изглежда скучен и обикновен като черното, което носеха почти всички злодеи. Ако питаха Мал, лилавото бе новото черно.

Тя тръгна към балкона, подминавайки надвисващия гардероб без врати, от който лъснаха последните дрънкулки, които бе откраднала от пазара - бижута от тенеке и стъкълца, лъскави шалчета с разнищени краища, единични ръкавици и всякакви празни шишенца от парфюми. Тя бутна тежките завеси от прозореца и обхвана с поглед Острова и печалния му пейзаж.

Дом, грозен дом.

Островът на изгубените не беше особено голям. Някой дори би казал, че не е нищо повече от прашинка или петънце върху пейзажа, с повече кафяво, отколкото зелено, отрупан с нескопосано построени къщурки и бараки с ламаринени покриви, накачулени една върху друга и непрекъснато застрашени от срутване.

Мал гледаше това отвратително гето от балкона на най-високата сграда на Острова - някогашен палат с извисяващи се кули, а сега чисто и просто порутена развалина с оронена мазилка, наречена Изгодния замък. В него се продаваха малко употребявани магьоснически наметала във всякакви цветове, а малко поизкривените вещерски шапки се предлагаха на половин цена.

Замъкът беше и дом на две не много малки зли феи.

Мал съблече пижамата си и нахлузи кожено яке, съшито от различни парчета кожа в лилави нюанси, с малко розово на единия ръкав и също толкова малко зелено на другия, и чифт протъркани джинси с цвят на зряла слива. Внимателно сложи ръкавиците си без пръсти и завърза очуканите си кубинки. Съзнателно избегна да поглежда в огледалото, но ако го беше направила, щеше да види едно дребничко, красиво момиче със зло пламъче в пронизващо зелените очи и бледа, почти прозрачна кожа. Хората все повтаряха колко прилича на майка си, най-често в мига, преди да хукнат надалеч с писъци. Мал обожаваше този ужас, даже нарочно го търсеше. Сега разреса люляковите си къдрици с пръсти, взе една тетрадка и я пъхна в раницата заедно с няколко цветни спрея, без каквито никъде не отиваше. В края на краищата градът нямаше сам да се нашари с графити, нали така? Е, в един идеален магически свят сигурно би могъл, но този свят не беше такъв.

Понеже в кухнята, както обикновено, нямаше нищо за ядене, а в хладилника стояха само няколко стъклени буркана, пълни с очни ябълки и какви ли не плесенясали течности с неясен произход - доказателство за неспирните усилия на Злодеида да забърква магически отвари и заклинания както преди, Мал се запъти към „Помийната яма" отсреща, за да закуси.

Разгледа менюто обстойно: кафе, черно като душата, кафе с вкиснало мляко, мухлясала овесена каша с гнили ябълки или кафяви банани - по избор, и изветряло мюсли, което се предлагаше или сухо, или с вода. Никога нямаше голям избор. Храната, или по-точно остатъците, идваха от Аурадон. Онова, което снобите в кралството не желаеха, идваше тук, на Острова. Остров на изгубените ли? По скоро Остров на огризките. Не че някой имаше нещо против. Сметаната и захарта, пресният хляб и сочните плодове бяха все неща, които те размекват. А Мал и останалите заточеници предпочитаха да си останат наострени и корави и отвън, и отвътре.

- Какво искаш? - попита начумереният гоблин, който я чакаше да поръча. В миналото тези гнусни създания бяха войници в мрачната армия на майка й, изпратени по всички посоки на света да открият една скрита принцеса. Сега единствените им задължения бяха да правят кафе, горчиво като сърцата им, и да го поднасят в три разновидности: голямо, двойно и огромно. Единственото забавление, което им бе останало, се състоеше в нарочно грешното изписване на имената на клиентите по чашите им. (Всъщност шегата оставаше за сметка на самите гоблини, защото почти никой не можеше да чете гоблински, не че имаше значение.) Те не спираха да се оплакват, че верността им към Злодеида им е докарала това заточение, и всички знаеха, че пишат молба след молба до крал Звяр да им даде амнистия, като се позоваваха на далечните си родствени връзки с джуджетата.

- Обичайното и бързичко - поръча Мал и забарабани с пръсти по тезгяха.

- Да сипя ли малко едномесечно мляко?

- Да ти приличам на някого, който обича вкиснато мляко? Дай ми най-силното и най-черно кафе, което имаш. Тук да не ти е Аурадон?

Сякаш гоблинът беше видял съня й, от мисълта за който й се догади.

Гърбавото създание изръмжа, почеса се по пъпчивия нос и й бутна една чаша, пълна с мътна течност. Тя я сграбчи и изтича навън, без да плати.

- ТИ, МАЛКА ГАДИНО! ДРУГИЯ ПЪТ ТЕБ ЩЕ СВАРЯ ВМЕСТО КАФЕ! - развика се гоблинът.

Тя се изкиска.

- Само ако ме хванеш!

Гоблините все не можеха да се научат. И принцеса Аврора не бяха успели да открият, защото тъпаците през всичките осемнадесет години бяха търсили бебе. Нищо чудно, че Злодеида непрекъснато бе ядосана. Толкова беше трудно да се намери качествена помощ напоследък.

Мал продължи по пътя си, като се поспря веднъж да се ухили злобно на един плакат с крал Звяр - с вечно глупавата му жълта корона и широка усмивка, -който призоваваше жителите на Острова ДА БЪДАТ ДОБРИ! зАщОТО ТОВА Е ДОБРЕ ЗА ВАС! Направо да ти се догади, да не говорим, че беше зловещо, поне в очите на Мал. Може би пропагандата от Аурадон влизаше под кожата й, затова беше сънувала как се развлича край някакво вълшебно езеро с някакъв претенциозен принц. От мисълта отново потръпна. Отпи голяма глътка от силното, горещо кафе. Имаше вкус на кал. Идеално.

Както и да е, трябваше да направи нещо по въпроса с плаката, който висеше на стената като сопол. Извади спрейовете и нарисува мустаци и брадичка на краля, след което задраска идиотското му послание. Точно крал Звяр ги беше затворил на този остров. Този лицемер. Е, и тя имаше няколко послания за него, чиято основна идея бе отмъщението.

Това беше Островът на изгубените. Злото живееше, дишаше и управляваше Острова, така че крал Звяр и сладникавите му плакати, увещаващи някогашните злодеи да вършат добрини, нямаха място тук. Кой би искал да си направи лимонада, след като животът му е поднесъл лимони, и вместо за нея може да ги използва като идеални гранати?

На стената до плаката тя нарисува с черен спрей очертанията на два рога, глава и развята пелерина. Над силуета на Злодеида надраска ЗЛОТО Е ЖИВО! с яркозелен спрей, цвета на гоблинова слуз.

Не беше зле. Беше зло. А това беше съвсем добре.

2.

Един хитър крадец

Ако Мал живееше над магазин, то Джей, син на Джафар, живееше в самия магазин и спеше на протъркан килим под стелаж, който се огъваше от древни телевизори с изпъкнали кинескопи, радиоапарати, които не работеха, и телефони с жици. Някога баща му беше великият везир на Аграба, от когото всички се страхуваха и когото всички уважаваха, но това беше много отдавна. Сега злият заклинател бе собственик на „Магазина на Джафар", а Джей, единствен негов син и наследник, беше освен това и единственият му доставчик на стока. Съдбата на Джей може и да бе била да стане велик принц, но тези дни само баща му си спомняше за това.

- Трябваше да яздиш слон начело на тържествена процесия и да махаш на поданиците си - оплака се Джафар тази сутрин, докато Джей се приготвяше за училище: нахлупи червена плетена шапка над дългата си тъмна коса, след като навлече обичайната си „униформа" - лилаво-жълта кожена жилетка и тъмни джинси. Размърда внушителните си мускули и накрая надяна черни ръкавици с капси.

- Както кажеш, татко! - намигна му Джей с палава усмивка. - Ще пробвам да открадна слон, ако ми попадне пред очите.

Защото Джей наистина беше принц. Принц на крадците, измамник и лъжец, чиито лъжи бяха прекрасни като тъмните му очи. Докато си проправяше път по тесните калдъръмени улички и умело избягваше рикшите, теглени от плъховете на професор Ратиган, той успя да се възползва от факта, че пътниците в тях страхливо се навеждат, когато рикшите минават под въжетата, натежали от пране, за да свие няколко портфейла. Урсула го изгони от будката си за риба и пържени картофи, но не и преди той да успее да грабне шепа мазни картофки. После Джей спря за момент да се възхити на колекция най-различни по форма и размер пластмасови кани на витрината на друг магазин и да се почуди дали би могъл да пъхне някоя в джоба си.

Всички боклуци от Аурадон се рециклираха или направо се ползваха на Острова - от вани до брави. Същото важеше и за бившите магически пособия на самите злодеи. Един магазин рекламираше

УПОТРЕБЯВАНИ МЕТЛИ, КОИТО ВЕЧЕ НЕ ЛЕТЯТ, НО МЕТАТ ПРИЛИЧНО

и кристални топки, които вече ставаха само за аквариуми.

Уличните продавачи тъкмо изнасяха гнили плодове и повехнали зеленчуци на изпочупените си сергии и Джей успя да грабне една набита ябълка. Джобовете му се издуха от насъбраната плячка. Помаха дружелюбно на групичка вещици с клюнести носове, седнала на един порутен балкон. Това бяха внучките на Мадам Мим, които макар да бяха доволни, че са далеч от обсега на ловките му пръсти, се изчервиха от поздрава му.

Слугите на Злодеида, едри мъже, подобни на глигани, облечени с кожени парцали и с характерни авиаторски шлемове, дръпнати ниско над очите, изсумтяха почти неразбираем поздрав към Джей по пътя към работното си място. Джей сръчно свали шлемовете им и ги пъхна в колана на панталоните си с намерението да им ги продаде на следващия ден, както правеше всяка седмица. Едва устоя на изкушението да ги препъне, но просто нямаше време да свърши толкова много неща за една сутрин.

Докато шареше с очи наоколо, търсейки нещо, с което да прокара киселата ябълка, Джей зърна познато лице да надига картонена чаша с логото на „Помийната яма" и се ухили.

Идеално.

- Луцифер да те вземе! - кресна Мал, когато чашата изчезна от ръката й. Поколеба се за секунда, преди да се сети.

- Дай си ми я, Джей - нареди тя, сложи ръце на хълбоците си и се втренчи в празното пространство пред себе си.

Той се изкикоти. Толкова беше забавно да ядосва Мал.

- Накарай ме.

- Джей! - изръмжа тя. - Какво да те накарам? Да посинееш? Да пуснеш кръв? Да молиш за живота си? Днес работя по желание на крадеца, така че си избери.

- Хубаво де. Пфу, каква си - предаде се той и излезе от сенките. - Ммм, гореща кал, любимото ми.

Той й върна чашата със съжаление.

Мал отпи глътка и направи гримаса.

- Всъщност това е голяма гадост, така че може ти да го изпиеш. Изглеждаш гладен.

- Наистина ли? - той засия. - Благодаря, Мал. Умирам от глад.

- Не ми благодари, днес е особено гаден ден. Мисля, че в смеската са хвърлили няколко сурови жаби - отбеляза тя.

- Бонус протеини!

Със или без земноводни, Джей изпразни чашата на една глътка. После избърса уста и се усмихна.

- Мерси, добро другарче си - каза той съвсем искрено, макар че с Мал не бяха точно приятели, а по-скоро партньори в престъпленията.

Джобовете на Мал бяха претъпкани с всякакви боклуци като неговите, откраднати от магазините в града. От един джоб стърчеше кука за плетене, а от друг се подаваше нещо, което приличаше на дръжка на сабя.

- Сменяш ли сабята за чайник? - попита Джей с надежда. Цялата стока на баща му идваше от крадени неща.

- Става - съгласи се тя и пое ръждясалия чайник. - Виж какво друго свих -огърлицата на Урсула.

Тя я разклати във въздуха.

- Грабнах й я сутринта, когато дъртата морска вещица ми помаха за здрасти.

- Чудничко - той кимна одобрително. - Аз успях да й измъкна само шепа картофки. Жалко, че огърлицата вече нищо не може да хване, да не говорим за цял русалски глас.

Мал изсумтя.

- Все пак си е ценна.

- Щом казваш - сви рамене той.

Джей и Мал постоянно се надпреварваха за титлата на най-ловък крадец, но засега нямаше ясен победител. Може да се каже, че ги сближаваше любовта към кражбата, но те самите биха казали, че близостта, каквато и да е тя, е за слабаците.

Въпреки това вървяха близо един до друг към училище.

- Чу ли новината? - попита той.

- Каква новина? Тук няма нови новини - изсумтя подигравателно тя. Имаше предвид, че на Острова нищо не се случва. Старовремските телевизори с картина на снежинки излъчваха само два канала - новинарския канал на Аурадон, който бълваше само пропаганда за правене на добро и ПТШ -

Подземен телешопинг, по който се продаваше всичко, нужно за обзавеждането на тайни злодейски леговища.

- Забави крачка, иначе ще стигнем навреме - добави Мал.

Свърнаха от главната улица към порутеното, занемарено гробище, което играеше ролята на преден двор на „Дракон Хол". Първокласната школа за злодейско обучение се намираше в някогашен мавзолей, огромна сива сграда със сводести тавани и изпочупена колонада на фасадата. Над парадния вход беше гравиран девизът на училището:

НА ЗЛОТО СЕ УПОВАВАМЕ.

В гробището около училището беше пълно не с обичайните надгробни плочи, а със съдбовни плочи, изписани с безобразни поговорки. Ако питаха ръководството на Острова, във всеки момент беше хубаво да се напомня на жителите му, че злото е на власт.

- Сериозно ти говоря. Чух новина. Истинска - настоя Джей, докато газеше с тежките си кубинки коренищата, които правеха гробището трудно проходимо. -Слушай сега: имаме ново момиче в класа.

- Да бе.

- Абсолютно сериозно - каза той и едва не се стовари върху съдбовен камък с надпис:

ПО-ДОБРЕ НИКОГА ДА НЕ СИ ОБИЧАЛ, ОТКОЛКОТО ДА БЪДЕШ ОБИЧАН.

- Ново момиче значи? И откъде точно е дошла? - попита Мал и посочи магическия купол, който покриваше Острова и криеше небето, а облаците приличаха на неясни петна. Никой и нищо не можеше да мине през него, навън или навътре, така че новите неща бяха изключителна рядкост.

- Нова е за нас. Досега се е обучавала в родния си замък, така че днес за пръв път ще пристъпи в подземието - обясни Джей. Наближиха вратите от ковано желязо на входа на училището, а тълпата ученици пред тях се раздели, за да им направи път, като повечето деца стиснаха здраво раниците си, докато двойката крадци не отмина.

- Нима? - Мал спря внезапно. - Какво имаш предвид под „родния замък"? -попита тя, подозрително присвила очи.

- Тя е истинска принцеса, чух. В смисъл на принцеса, която търси истинската любов, боде пръстите си на вретена, губи златните си топки, развява буйни коси и накрая намира въпросната истинска любов. Класика - главата му се замая само от мисълта. - Дали ще успея да докопам някоя корона, а? Дори половин корона...

Баща му все говореше за Големия удар, онова огромно съкровище, което щеше по някакъв начин да ги освободи от заточението. Може би принцесата щеше да го заведе до това съкровище.

- Принцеса ли? - строго повтори Мал. - Не ти вярвам.

Джей вече не я слушаше.

- Не, ти само си представи колко плячка има у тях! Сигурно е фрашкано със съкровища, нали? Дано да не е прекалено грозна! А още по-добре ще е да има големи и пълни джобове. Нямам нищо против малко лесна плячка.

Гласът на Мал потече като киселина.

- В грешка си. На Острова няма принцеси, особено такива, които биха посмели да покажат лицето си пред хората...

Джей се вторачи в нея, а дълбоко в съзнанието му звъннаха предупредителни звънци, когато от паметта му изплува мъглив спомен за невероятен рожден ден, свързан с някаква принцеса... и с някакъв скандал, в който бяха замесени Мал и майка й. Стана му неудобно, когато си спомни, че Мал не беше поканена, но веднага потисна гадното усещане, без да е наясно откъде се беше взело. Злодеите трябваше да се радват на чуждата мъка, не да съчувстват!

Освен това, реално погледнато, Мал му беше като сестра - дразнеща, досадна, същински трън в...

Звънците. Звънците кънтяха из целия остров от върха на кулата, където Клодин Фроло дърпаше въжето, което ги задвижваше, за да отбележи официалното начало на учебния ден в „Дракон Хол".

Джей и Мал размениха по една тънка усмивчица. И двамата бяха официално закъснели. Първото нещо, което ставаше както трябва тази сутрин.

Минаха под ронещата се, покрита с мъх арка и навлязоха в основната гробница, която кипеше от живот. Членове на Съвета на избягалите от час лепяха обявления за разпродажба на едноседмични кексове и баници, а в съседство училищният оркестър репетираше оглушително за Есенния концерт. Морските вещици се облягаха на цигулките си.

Уплашените ученици се пръскаха във всички посоки, щом Мал и Джей ги приближаваха, докато вървяха по покрития с изсъхнал бръшлян основен коридор и се насочваха към ръждясалите врати, водещи към подземните гробници -класни стаи. Един дребничък пират първокласник, който беше в бандата на Хариет Хук, се изгуби в тълпата и се озова точно пред двамата.

Мал спря.

Момчето бавно вдигна глава, а черната превръзка на окото му затрепери.

- С-с-с-с-съжалявам, М-м-м-м-Мал - заекна той.

- Р-р-р-р-р-РАЗКАРАЙ СЕ - нареди Мал на висок глас с подигравателен тон. Завъртя очи и срита разпокъсаните учебници, които момчето бе изпуснало на пода. То хукна към първата отворена врата, която съзря, като по пътя изтърва фалшивата си ръка с кука накрая и тя се затъркаля по коридора.

Джей не продума, тъй като знаеше, че е разумно да е предпазлив в такива моменти, но се наведе да вземе ръката с куката и я скри във вътрешния джоб на жилетката си. Не успя да се стърпи и попита:

- Защо просто не си организираш собствено празненство, вместо да се сърдиш за онова?

- Какви ги приказваш? - попита Мал. - Да не мислиш, че ми пука?

Джей не отговори. Беше твърде зает да държи ръцете си, скръстени пред гърдите, и да се проклина, че не се е сетил да си вземе по-дебела дреха от елека за място, на което температурата беше с десет градуса под нормалната. Те продължиха надолу по ледените мраморни стълби към влажното подземие на училището.

Мал замълча и Джей предположи, че размишлява за случилото се преди десет години, но в следващия миг тя щракна с пръсти и каза със зъл блясък в очите:

- Абсолютно си прав, Джей. Ти си гениален!

- Така ли? Тоест, да, така е - отвърна Джей. - Чакай само... за какво съм прав?

- За празненството. Наистина трябва да си го направя. Имам какво да празнувам в края на краищата. Ти току-що каза, че сред нас се е появила нова принцеса. Следователно ще си устроя празненство.

Джей се ококори.

- Така ли? Ами... аз само се пошегувах. Всички знаят, че мразиш...

- Празненствата - кимна Мал. - Но това няма да го мразя. Ще видиш. Ще бъде един път! - Тя се ухили. - Особено за новото момиче.

Джей се усмихна неуверено в отговор и му се прииска да не беше споменавал тази идея. Когато Мал изглеждаше така, нещата обикновено имаха ужасен край. Той потръпна. Въздухът определено беше мразовит. Духаха нови, диви ветрове и той имаше достатъчно ум в главата, за да се притесни накъде ще го издухат.

3.

Една прелестна принцеса...

В Замъка-от-Другата-Страна живееха майка и дъщеря, съвсем различни от Злодеида и Мал. В сравнение със запуснатото викторианско величие на Изгодния замък този беше потънал в прах и сажди, с изпотрошени полилеи и паяжини във всеки ъгъл. Беше по-скоро пещера, отколкото замък, поредният затвор в затвора на Острова. Освен това през последните десет години майката и дъщерята бяха живели съвсем уединено. Заточението в далечния край на Острова бе направило Злата кралица малко особена. На Иви й правеше впечатление, че майка й от време на време говори от името на Вълшебното огледало от легендите.

- Огледалце, огледалце в ръката ми, коя е най-красивата на Острова? - попита Злата кралица тази сутрин, докато Иви се приготвяше за училище.

- Мамо, в ръката ти няма нищо. И наистина ли това е единственото, за което мислиш? Ами закуска? - попита Иви, която беше прегладняла. Набързо изяде обичайната закуска - корави кроасани и воднисто кафе, което лешоядите оставяха на прага на дома им всяка сутрин.

- Дъщеря ти има чар, но трябва да се грижи по-добре за лицето си, ако иска да е най-красивата

- заяви майка й с дълбок и сериозен глас, който наричаше „гласа на Огледалото".

Най-красивата, най-хубавата, най-очарователната. Най-гъстата коса, най-пухкавите устни, най-малкото носле. Само за това мислеше майка й. Злата кралица смяташе, че всичките й проблеми идват от това, че не е по-красива от Снежанка, и независимо от това колко умело Иви сплиташе косата си и си слагаше грима, тя никога не беше достатъчно красива за майка си. Понякога на Иви направо й се обръщаше красивият стомах. Каквато майката, такава и дъщерята, поне така беше чувала. Отровната ябълка не пада по-далече от дървото.

Макар Иви да подозираше, че в живота може да има и други неща освен красотата, никога не би посмяла да го каже на майка си, в чиято глава явно можеше да се свърти само една мисъл.

- Не си си сложила достатъчно руж. Как ще спечелиш някой красив принц така? - скара й се майка й и я ощипа по бузите.

- Де да имаше принц наоколо - отвърна Иви, но прилежно извади пудриерата и си сложи още един слой руж на бузите. На Острова нямаше принцове, понеже всички принцове живееха в Аурадон. Там живееха всички аристократи и там трябваше да живее и тя. Само че не стана така. И тя, като майка си, бе хваната в капана на Острова на изгубените завинаги.

Иви се погледна в огледалото в коридора за последен път и нагласи синята пелерина на раменете си. На гърба имаше избродирана корона. Медальонът й с формата на отровна червена сърцевидна ябълка проблесна между меките гънки на пелерината. Опърпаната й черна пола с петна от червена, бяла и синя боя подхождаше чудесно с черно-белия клин.

- Косата ти! - възкликна Злата кралица отчаяно и набързо прибра един измъкнал се син кичур в безупречната прическа на дъщеря си - оформена на рибена кост, така че челото й да остава открито. - Добре, сега вече си готова.

- Благодаря, мамо - каза Иви, която в момента имаше една-единствена цел и тя беше да оцелее до края на деня. - Сигурна ли си, че е безопасно да ходя на училище?

- Никой не може да се сърди цели десет години! Освен това кремът ни против бръчки свърши! Вземи от пазара. Нямам вяра на лешоядите, че ще донесат най-подходящия.

Иви кимна с надеждата майка й да не греши.

Когато обаче премина през портата на замъка, замръзна. Проклятието на Злодеида отекна в ушите й. Нищо не се случи и тя продължи да върви. Може би веднъж в живота си злата фея бе забравила причината за гнева си.

Когато Иви стигна в училището, всички я гледаха втренчено, докато вървеше по коридора. Стана й малко неудобно и се почуди дали ще я приемат като една от тях. Трябваше да се отбие при директора, доктор Ф., само че къде беше административната гробница? Иви се завъртя в кръг и се огледа.

- Мога ли да ти помогна? - попита я красиво, макар и доста космато и едро момче, когато я видя.

- О, ами... търся гробницата на директора.

- След мен - покани я той с широка усмивка. - Гастон, на твоите услуги, а това е брат ми Гастон - той посочи близнака си, който й отправи същата широка, арогантна усмивка.

- Благодаря ви, ъъъ, Гастони - каза Иви. Момчетата я поведоха по коридора с всички административни гробници.

- Доктор Ф., имате посетителка - каза Гастон и посегна да отвори вратата.

- Искам аз да я отворя - рече брат му и го сръга с лакът. Първият Гастон го фрасна, без да го погледне.

- След вас, принцесо - каза той тържествено, докато брат му седеше на пода и си търкаше брадичката.

- Ами... благодаря - отвърна Иви.

Доктор Фасилие вдигна поглед и дари тримата със зловеща усмивка.

- Да? О, Иви, добре дошла в „Дракон Хол". Истинска радост е за мен да те видя отново, детето ми. Твърде много време мина. Десет години, нали така? Как е прелестната ти майка?

- Добре е, благодаря - Иви кимна учтиво и после мина на въпроса. - Доктор Фасилие, исках само да попитам дали може да се отпиша от класа по злоба и да го сменя със суета за напреднали, понеже часовете са по едно и също време.

Мъжът, полускрит в сенките, се намръщи. Иви изпърха с мигли.

- Това наистина е важно за мен. Между другото... - тя посочи с пръст безвкусната сребърна връв, която той носеше на врата си вместо вратовръзка. -Страхотна връзка!

Всъщност мислеше тъкмо обратното.

- О, това ли? Намерих я в Орлеанското блато, точно преди да ме доведат тук -той въздъхна и мръщенето му се превърна отново в усмивка, този път искрена. -Е, предполагам, че суетата ще се впише по-добре в общата ти програма. Добре, ще стане.

- Супер, и аз съм в този клас - казаха Гастоните в един глас. - Във вторник е, точно след обедната почивка.

- Обяд! - Иви се плесна по челото.

- Какво има?

- Забравих си обяда!

В цялата суматоха сутринта, преди да тръгне за училище, беше забравила кошницата с обяда си вкъщи.

- Не се притеснявай - успокоиха я близнаците. - Можеш да ядеш от нашия - и вдигнаха две огромни кошници, пълни с храна. От всяка се подаваше по едно огромно парче неразпознаваемо миризливо сирене, краищата на два самуна кафяв хляб с петна от мухъл и няколко дебели парчета салам от черен дроб.

Иви се трогна от предложението им да споделят храната си с нея, нищо че двамата изглеждаха способни да си поделят кон и половина, със или без мухъл.

Братята я поведоха надолу по виещия се коридор.

Каменните стени бяха покрити със същия граховозелен мъх като гробището отвън и между камъните се стичаше кафеникава течност, която се лееше по циментовия под. Иви усети нещо космато да се вие около глезените й и когато погледна надолу, срещна очите на дебела черна котка със самодоволна усмивка.

- Здрасти, коте - изгука тя и се наведе да погали котката.

- Това е Луцифер - каза един от Гастоните. - Талисманът на училището.

От ръждясалите шкафчета, наредени хаотично покрай стените, от време на време се чуваше по някой писък на „заек". Светлината в коридора идваше от няколко оскъдни и слаби крушки и Иви почти се блъсна в гигантската паяжина, покрила тежка стоманена врата. В центъра й висеше паяк с размерите на вещерски казан. Супер.

- Какво има зад вратата? - попита тя.

- Тази ли? Това е входът към Атенеума^1 на злото - каза другият Гастон.

- Я пак?

- Библиотеката на забранените тайни - обясни той. - Никой не може да влиза вътре, а единственият ключ е у доктор Ф.

- Какви тайни? - полюбопитства Иви.

- Ами забранени, предполагам - сви рамене Гастон. - На кого му пука? Библиотека. На мен ми звучи адски скучно.

Накрая тримата стигнаха пред високата дървена врата на класната стая. Иви пристъпи вътре и се насочи към най-близкия празен чин, без да спира да се усмихва на учениците, които се скупчиха да я огледат. Всички я гледаха с такава възхита и благоговение, че на нея й стана приятно от впечатлението, което прави.

Чинът, който си избра, имаше огромен казан отпред, а катедрата на преподавателя се виждаше идеално. Тя седна и чу как целият клас спря да диша. Охо, лесно се впечатляваха тези деца.

Иви се чувстваше все така доволна от първия си ден на училище, докато някой до нея не се прокашля.

Когато вдигна поглед, тя видя красиво момиче с лилава коса, което стоеше пред казана и я гледаше на кръв. „Огледалото" на майка й определено щеше да каже нещо относно външния вид на момичето. Иви се смръзна от ужас, когато в главата й изплува споменът за един рожден ден с печална известност. Може би, ако се направеше на глупава и обсипеше момичето с комплименти, то нямаше да се сети какво е станало преди десет години. Струваше си да опита.

- Аз съм Иви. Ти как се казваш? - попита Иви невинно, макар да знаеше твърде добре кой стои пред нея. - Между другото якето ти е страхотно. Много ти отива. Страшно ми харесват разноцветните парчета.

- Ей, момиче, това е нейният казан. Бягай оттук - прошепна друго момиче, което, както Иви разбра по-късно, се казваше Изла.

- О, това твоето място ли е? - попита Иви лилавокосата.

Тя кимна.

- Изобщо не знаех, извинявай! Обаче така добре се вижда катедрата от тук -извини се Иви със сияйната усмивка, която бе нейна запазена марка - така ослепителна, че трябваше да се гледа през тъмни очила. Иви най-сетне разбра защо всички я гледат така втренчено. Просто чакаха да се случи катастрофата.

- Да, вижда се - каза лилавокосото момиче с мек, но заплашителен глас. - И ако не си разкараш синьокосата тиква от тук, ще имаш още по-добър изглед -изсъска тя, мина покрай Иви и хвърли раницата си в казана.

Иви схвана посланието правилно, грабна нещата си и стана. Намери свободно място в другия край на стаята, зад една колона, откъдето изобщо не можеше да вижда черната дъска.

- Правилно ли се сещам коя е тя? - попита тя дребното момче на съседния чин, чиято коса беше предимно черна, но с бели връхчета. Всъщност той целият беше

черно-бял, с малко червено. Якето му, поръбено с кожа, бе наполовина бяло и наполовина черно, а ръкавите бяха в червено. Ризата му беше черна на бели райета, а панталоните - с един бял и един черно-бял крачол. Изглеждаше доста приятно, нищо че приличаше на скункс.

- Ако имаш предвид Мал, да, и на твое място щях да стоя по-далече от нея -каза той.

- Мал... - прошепна Иви с треперещ глас.

- Аха. Майка й е Големият шеф на Острова. Нали се сещаш... - той вдигна пръсти над главата си, опитвайки се да изобрази рога. Не беше нужно да си прекарал цял живот на Острова, за да разбереш кого има предвид. Никой не смееше да произнася името й, освен ако не беше абсолютно наложително.

Иви преглътна. Още в първия ден в училище вече бе успяла да си създаде несравнимо лош враг. Именно Злодеида беше прогонила Иви и майка й преди десет години и беше станала причина Иви да порасне затворена в отдалечения замък. На нейната майка може и да й казваха Злата кралица, но всички на Острова на изгубените знаеха, че короната и титлата принадлежат на Злодеида. Както изглеждаше, дъщеря й бе владетелят на подземията в „Дракон Хол".

Огледалце, огледалце на стената, коя е най-глупавата на земята?

4.

Едно умно малко момче...

Карлос де Вил вдигна поглед от машинката, която сглобяваше, и свенливо се усмихна на новото момиче.

- Всичко ще е наред. Мал просто не обича да общува с други хора - обясни той. - Но не е толкова лоша, колкото изглежда. Само се прави на корава.

- Така ли? Ами ти? - попита синьокосата принцеса.

- Аз не се правя на нищо. Освен ако не броиш ролята ми на боксова круша и изтривалка за някои от учениците, което, като се замисля, си е истинска роля. Но не е чак толкова забавно, в случай че не си този, който удря и блъска.

Карлос отново се съсредоточи върху хаоса от жици на чина. Беше по-дребен и по-малък от останалите в класа, но по-умен от повечето. Бе включен във всички класове за напреднали (злодеи). Така и трябваше, след като майка му бе небезизвестната Круела. Всъщност тя беше направо известна, даже имаше цяла песен, посветена на нея. Понякога той си я тананикаше под нос (Е, какво де, музиката беше хубава!). Понякога го правеше нарочно, за да я докара до истеричен пристъп. Но пък това не беше трудно. Лекарите шарлатани на Круела споделяха мнението, че тя живее единствено от яростта си. Самият Карлос наричаше това Гневната диета: никакви въглехидрати, само нерви, никакъв глад, само гняв, без сладолед, само рев.

Мислите му бяха прекъснати от дружелюбната му съседка по чин.

- Аз съм Иви. Ти как се казваш? - попита тя.

- Здрасти, Иви, аз съм Карлос де Вил - представи се той. -Виждали сме се веднъж, на рождения ти ден преди години.

Беше я познал в момента, в който влезе. Изглеждаше абсолютно непроменена, само дето беше по-висока.

- О. Извинявай. Нямам много спомени за този рожден ден. Освен за края му. Карлос кимна.

- Аха. Е, освен всичко друго, сме и съседи. Живея в края на улицата, в Адското имение.

- Така ли? - Иви се ококори. - Аз си мислех, че там живее само шантавата старица с...

- Не го казвай! - избъбри той.

- Кучето си - каза тя в същия момент.

Карлос потръпна.

- Ние... ние не гледаме кучета - каза той с немощен глас и усети как пот оросява челото му само при мисълта. Майка му му беше казала, че кучетата са ужасяващи животни, движещи се в глутници, най-опасните и страховити животни на света.

- Но тя все някого нарича „милото ми". Мислех, че е к...

- Помолих те, не го казвай! - предупреди я Карлос. - Тази дума ми действа зле.

Иви вдигна ръка умиротворително.

- Добре, добре - и му намигна. - А как се сместваш в кошницата за през нощта?

Карлос я изгледа ядно.

Първият им час беше по основи на егоизма или его - за по-кратко. Учителката беше Майка Готел, която непрекъснато си правеше автопортрети с един стар фотоапарат „Полароид".

Класната стая беше пълна с нейни снимки, които учениците наричаха елфита. Майка Готел с нацупени устни, сънлива Майка Готел в стил „току-що се събудих", Майка Готел, изпъчила гърди с чупка в кръста. Само че самата Майка Готел в момента я нямаше. Винаги закъсняваше най-малко с половин час и когато най-сетне се появи, се ядоса, че целият клас е там.

- Толкова ли не можете да се научите, че трябва винаги да закъснявате обидно дълго? - попита ги тя, изпухтя раздразнено и драматично се отпусна на мястото си, закрила очи с ръка.

През следващия половин час изучаваха потрети на злото и сравняваха чертите на едни от най-прочутите злодеи в историята, много от които в момента живееха на Острова, а някои от тях бяха родители на децата в класа. Случайно точно днес беше ред на портрета на Круела де Вил.

Естествено.

Карлос знаеше този портрет наизуст, дори не трябваше да го гледа.

Майка му. Ето я в цялата й прелест, с щръкнала коса и дълга червена лимузина, с безумен поглед и развято кожено палто.

Той отново потръпна и продължи да сглобява машинката си.

Часът свърши и учениците започнаха да излизат от стаята. Иви попита Карлос по какво е вторият му час и с радост разбра, че и двамата имат пъклени кроежи при лейди Тримейн.

- И този предмет е за напреднали, явно имаш висок коефициент на злост - каза Карлос. Само онези, чийто коефициент на злост беше над горната граница, имаха право да изучават този предмет.

- Насам - посочи той към стълбите.

Преди да се отдалечат обаче, един леден глас се извиси над бъбренето в коридора.

- О, самият Карлос де Вил - каза гласът зад тях.

Карлос би познал този глас навсякъде. Вторият най-ужасен глас на Острова.

Когато се обърна, видя Мал, а до нея стоеше Джей. Карлос автоматично провери джобовете си, за да се увери, че нищо не е изчезнало.

- Здрасти, Мал - каза той с престорено безгрижен глас. Мал никога не заговаряше когото и да било, освен ако не искаше да го стресне или обвини, че й стои на пътя. - Какво става?

- Майка ти е на спа този уикенд, нали така? - попита Мал и сръга с лакът Джей, който се изкиска.

Карлос кимна. Спа в случая значеше просто малък гейзер, който бълваше топла пара между процепите на каменния под в подземието на една порутена сграда в града. Това бе единственото удоволствие на Круела, единственото нещо, което й напомняше за разкоша в предишния й живот.

Колко ниско бе паднало семейство де Вил - като всички останали на Острова.

- Д-д-да - потвърди той колебливо, без да е сигурен дали това е правилният отговор, нищо че беше самата истина.

- Верен отговор - каза Мал и го потупа по главата. - Все пак няма как да организирам купон у дома, нали така. Майка ми няма да спре да крещи, пък и да не забравяме мятането на съдове.

Карлос въздъхна. И той като останалите на Острова знаеше, че празненствата изкарват на повърхността най-лошото у Злодеида. Нямаше нещо, което да мрази повече от хора, които се забавляват.

- Няма как да го направим и у Джей, защото баща му ще се пробва да хипнотизира всички и да ги превърне в свои слуги - продължи Мал.

- Абсолютно - потвърди Джей.

Карлос отново кимна, макар да не разбираше каква е целта на разговора.

- Супер. Чудесно. Купон у вас. Довечера.

Купон? У тях? Правилно ли чу?

- Чакай! Какво? Довечера? - той пребледня. - Не мога да правя купони! Сериозно, разберете ме, майка ми изобщо не обича гости, а и, хм, имам страшно много работа. Трябва да изтупам кожите й, да изгладя бельото й и... - той преглътна, засрамен.

Мал изобщо не му обърна внимание.

- Кажи на всички. В Адското имение ще има адски купон - докато говореше, набираше скорост. - Раздуй сред тълпата. Предай нататък с вой или каквото там правите вие, кучетата.

- Бау-бау - засмя се Джей.

Карлос ги изгледа кръвнишки, не можа да се въздържи.

- Празненство ли ще има? - попита Иви свенливо. Карлос беше забравил, че тя е точно до него, и когато проговори, той подскочи.

- Май обичаш да подслушваш, а? - изсъска й Мал, макар да беше очевидно, че няма как да не ги чуе, щом стои точно до тях.

Преди Иви да успее да възрази, Мал въздъхна:

- Да, естествено, че ще има. Купонът на годината. Върхът на купоните, не разбра ли? - Мал я изгледа от горе до долу и скръбно поклати глава. - Е, предполагам, че не си разбрала - тя изкриви лице в престорена тревога и хвърли на Карлос заговорнически поглед. - Всички ще отидат.

- Така ли? - Карлос изглеждаше объркан. - Ама ти току-що ми съобщи да го... -после схвана какво се опитва да му каже тя. - Всички ще дойдат, да - потвърди той.

Иви се усмихна.

- Звучи чудесно. Много отдавна не съм ходила на купон.

Мал вдигна вежда.

- О, извинявай. Този ще е само за отбрани хора. Боя се, че за теб няма покана.

С тези прощални думи Мал се обърна и влезе в класната стая - и тя като тях беше в класа за пъклени кроежи, разбира се (коефициентът й на злост беше легендарен). Другите трима я последваха.

- Извинявай - измърмори Карлос. - Май съм сбъркал, че Мал само се прави на лоша.

- И аз съжалявам. Празненството сигурно ще е чудесно - каза Иви тъжно.

- Искаш ли да ти покажа какво правя? - попита я Карлос, опитвайки се да смени темата, когато седнаха на местата си. Извади от чантата си черна кутия, от която висяха множество жици, а от едната й страна стърчеше антена. Със същото нещо си бе играл предишния час.

- Направих я от разни магьоснически остатъци.

- С удоволствие - усмихна се Иви. - Я, това да не е силово ядро? Това е батерия, нали?

Карлос кимна, впечатлен.

- Ами да.

- Какво прави?

- Можеш ли да пазиш тайна? - попита той шепнешком.

Иви кимна.

- Непрекъснато пазя тайни от майка си.

- Ще се опитам да пробия дупка в купола.

- Сериозно? Възможно ли е? Мислех, че е непробиваем.

- Ами помислих си, че мога да опитам да изпратя сигнал през ето тази антена. Всъщност е стара вълшебна пръчица и мисля, че ако уцеля правилната честота, ще успеем да върнем малко от външния свят под купола, та да гледаме нещо различно от онзи космат, стар Звяр, който ни повтаря да бъдем добри, или от канала, по който се продават само ментета.

- Всъщност аурадонският канал ми харесва - призна Иви. -

Особено когато дават „принц на седмицата". Всичките са толкова прекрасни.

Карлос изсумтя.

Тя извърна очи към машинката.

- Честота ли каза? Как ще стане?

- Не съм сигурен, но мисля, че ако успея да пробия купола, ще мога да хвана радиочестотите на Аурадон. Нали се сещаш, интернет, безжични връзки и т.н.

Не съм съвсем сигурен коя е правилната честота, но ми се струва, че по нея се излъчват всичките им канали и прочие.

Иви отново въздъхна.

- Какво ли не бих дала, за да отида в Аурадон. Чувала съм, че там всичко е прекрасно.

- Ъъъ, предполагам, че е. Ако си падаш по такива неща - каза Карлос. Той не се вълнуваше от принцове или омагьосани езера, от чуруликащи птички или жизнерадостни джуджета. Вълнуваше се да открива нови и нови неща за виртуалния свят, едно сигурно убежище, където, както беше чул, можеш дори да намериш хора, с които да играеш на видеоигри. Това му се струваше особено интересно, защото досега никога не бе играл с друг човек.

Трябваше да има нещо повече в живота от това да те бият по-едрите деца, да подреждаш кожените палта на майка си и да се криеш от истеричните й пристъпи.

Трябваше да има нещо повече. Макар че точно в този момент не само майка му го тревожеше. Ако Мал говореше сериозно, а тя изглеждаше съвсем сериозна, през следващите няколко часа той трябваше някак да измисли как да организира купона на годината.

5.

И един прекрасен принц, който живее

много, много далеч...

През това време отвъд Морето на покоя, което отделяше Острова на изгубените от останалия свят, се простираха САЩ, Съединените аурадонски щати. Това бяха земите на мира и вълшебствата, на охолството и радостта, които царуваха във всички добри царства. На изток се извисяваха многоцветните кубета на султанския дворец, където живееха Аладин и Ясмина, а недалеч от тях се намираше императорският дворец, който пазеха Мулан и Ли Шанг. На север се извисяваше Чаровният замък, дом на Пепеляшка и нейния крал, в съседство беше Младоженската вила, дворец с четиридесет стаи, който Аврора и Филип наричаха свой дом. На юг пък човек можеше да зърне фенерите, които осветяваха прелестното имение на Рапунцел и Юджийн Фицхърбърт, разположено съвсем близо до брега, на който Ариел и Ерик бяха построили своето Крайбрежие - домът им под и над водата.

Точно в средата на кралството обаче се издигаше най-величественият от всички замъци в Аурадон, целият покрит с кулички и балкони, а на най-високата кула гордо се вееше синьо-златният флаг на САЩ. Във великолепния замък имаше бални и заседателни зали, огромни трапезарии, както и специална зала за официални вечери, където можеха да се съберат неколкостотин гости, обсипвани с внимание и грижи, и накрая една внушителна библиотека, в която се пазеха всички книги, писани някога.

Всичко това беше съвсем в реда на нещата, разбира се, тъй като това беше Замъкът на Звяра, домът на крал Звяр и кралица Бел, седалището на владетеля на Аурадон. Двадесет години по-рано крал Звяр бе обединил всички вълшебни земи под егидата си. През всички тези години управляваше поданиците си със силна и справедлива ръка и само от време на време показваше мъничко от зверския си нрав.

Бел оказваше успокояващо влияние върху темпераментния Звяр. Тя беше не просто любовта на живота му, но и умиротворителят на настроенията му, гласът на разума при всяка задаваща се гневна буря и майка на единственото му дете.

Най-ценното нещо в живота им бе техният красив син, петнадесетгодишният принц Бен. На кръщенето му не бяха дошли орисници, за да му поднесат даровете си, може би защото нямаше нужда. Бен беше красив като баща си, със същото високо чело и изсечени скули, но имаше нежните очи на майка си и нейния ум. Златно момче във всеки смисъл на думата, с добро сърце и дух на победител. Беше капитан на турнирния отбор, приятел на всички и наследник на аурадонския трон.

Накратко, Бен бе именно от оня тип хора, които на Острова на изгубените ненавиждаха. Освен това, както на Острова, така и в Аурадон магията вече не бе част от ежедневния живот. Крал Звяр и кралица Бел насърчаваха образованието вместо магията и учеха младите хора да полагат усилия и да разчитат на собствените си сили вместо на заклинания или дракони. Тъй като крал Звяр беше най-могъщият владетел във всички добри царства, никой не оспори предложението му за отмяна на магията. Така настъпи наистина ново (имало едно) време за всички в земите на вълшебствата.

Дори и без магия животът в Аурадон беше почти идеален. Слънцето винаги грееше, птичките винаги чуруликаха, в КБВТ (Контрол по бившия магически транспорт) никога не се чакаше повече от пет минути и макар че не всеки бе щастлив през цялото време (все пак това не беше раят), всички бяха доволни.

Освен, разбира се, когато бяха недоволни.

Все така става, нали?

Дребните, пухкави, космати и миниатюрни (понякога от животински произход) помощници в кралството отново създаваха проблеми. Бяха се нарекли Обединени помощници и никак не бяха щастливи. С една дума, бяха недоволни.

- И така, да видим, какво можем да направим за вас? Да видим...

Бен говореше не на човек, а на лист хартия, по-скоро хиляда листа хартия. Взираше се в документите пред себе си и почукваше по тях с писалката. Баща му го бе помолил да председателства тазсутрешната среща на Съвета като част от обучението за крал - длъжност, в която щеше да встъпи след няколко месеца.

По традиция първородното дете в кралското семейство на Аурадон щеше да седне на трона, щом навърши шестнадесет години. Звяра и Бел бяха готови да се оттеглят. Нямаха търпение да се отправят на дълги ваканционни круизи, да се наслаждават на ранни вечери и да играят голф (Звяра) и бинго (Бел). Изобщо, да си почиват. Освен това Бел беше натрупала огромна купчина непрочетени книги на нощното си шкафче, която всяка сутрин бе на косъм да се срути върху придирчивата Госпожа Потс, когато идваше да прибере подноса от закуска.

Оплакването на помощниците не беше единственото нещо, което занимаваше мисълта му. Тази нощ Бен бе сънувал нещо като кошмар. Поне така се усещаше, а и определено приличаше на кошмар. В съня си той ходеше из едно странно село, пълно с парцаливи, нещастни хора, които ядяха гнили ябълки и пиеха черно кафе. Без сметана. Без захар. Без парче кейк, което да топиш в кафето. Какъв ужас! Той самият беше паднал в някаква канавка, но някой му бе помогнал да се изправи.

Едно красиво момиче с виолетова коса, което не приличаше на никого в Аурадон...

- Благодаря ти - бе казал той признателно. - А ти коя си?

Ала тя бе изчезнала, преди да чуе името й.

Той отново се задълбочи в документите пред себе си и се опита да забрави момичето.

Бен проучи оплакването на Обединените помощници, което бе първо по рода си, и сърцето му затуптя учестено само при мисълта, че ще му се наложи да говори с всички тези хора и да ги убеди, че не е нужно да са чак толкова недоволни.

Той въздъхна, но един познат глас го извади от унеса му.

- Внимавай с помощниците, синко. Рано или късно ще привлекат цялото внимание върху себе си.

Бен вдигна поглед, изненадан да види баща си, който бе застанал до вратата. Крал Звяр изглеждаше както винаги - усмихнат, щастлив и спокоен като на плакатите. Навсякъде из Аурадон те поощряваха местните жители: „Браво на добрите! Продължавайте все така! Крал Звяр ви поздравява с доволен рев!".

Баща му посочи купчината листове на бюрото на Бен.

- Май здраво работиш.

Бен потърка очи.

- Аха.

Крал Звяр постави огромната си ръка върху рамото на сина си.

- Браво, моето момче. И какво точно искат?

Бен се почеса зад ухото с писалката.

- Изглежда, че са разстроени, понеже вършат всичко, а не получават възнаграждение. Ако погледнеш нещата от тяхна гледна точка, имат основание.

- Ммм - кимна крал Звяр. - В Аурадон всеки има право на глас. Макар че не бива да позволяваме на множеството гласове да удавят единствения глас на разума, разбира се. Тъкмо в това се състои царуването - каза той, може би малко по-твърдо, отколкото бе необходимо.

- А ако ти продължаваш да извисяваш глас, скъпи мой, ще напукаш всичкия порцелан и Госпожа Потс никога повече няма да ти позволи да изпиеш чаша топло мляко или да си вземеш вана.

Майката на Бен, добрата кралица Бел, пристъпи в стаята и плъзна пръсти около мускулестата ръка на мъжа си (още едно животинско качество, което кралят притежаваше - силата на див звяр в образа на мъж). Бел бе все така красива, както в първия ден, когато бе влязла в замъка на Звяра, бляскава в прелестната си жълта рокля. Дори около очите й да имаше фини бръчици от смях, никой не ги забелязваше и те даже я правеха още по-привлекателна.

В момента, в който видя майка си, Бен се почувства по-спокоен. Тъй като той беше тих и притеснителен, а тя нежна и винаги изпълнена с разбиране, Бен и Бел винаги се разбираха невероятно добре. И двамата предпочитаха да забият нос в някоя книга, вместо да се занимават с държавни дела.

- Но тази петиция е подписана от половината персонал на замъка. Виж, ето заврънкулката на Люмиер и подписа на Когсуърт - каза Бен, сбърчил чело. Мисълта за каквато и да е несправедливост беше неприятна, но особено го тревожеше това, че именно хората, на които семейството му разчиташе за почти всичко, смятаха, че имат повод за недоволство.

- Люмиер и Когсуърт биха подписали всичко, което някой им подаде. Миналата седмица подписаха петиция с искане всеки ден да се обяви за почивен - каза баща му с усмивка.

Бен нямаше как да не се засмее. И крал Звяр беше прав. Суетливият французин и веселият британец бяха готови да се съгласят с всичко, само и само да ги оставят да си вършат работата. Сигурно Чип Потс, който беше известен с лудориите си и в замъка, ги беше уговорил да подпишат.

- Така се прави. Слушай народа си, но утвърждавай правото си да ги управляваш. Води с нежно сърце и твърда ръка. Така се става крал!

Крал Звяр протегна юмрук, за да подкрепи думите си и Бен се втренчи в него. После сведе поглед към собствената си ръка, която изглеждаше детска в сравнение с лапата на баща му.

Звяра дръпна Бен да стане на крака и сложи ръка върху неговата.

- Ето. Силна. Мощна. Царствена.

Ръката на краля беше толкова огромна, че тази на Бен направо изчезна в нея.

- Силна. Мощна. Царствена - повтори Бен.

Крал Звяр изръмжа и тупна сина си по гърба, с което почти го събори върху най-близката настолна лампа. Подът затрепери, когато той тръгна да излиза, все така засмян.

Кралица Бел изглеждаше облекчена. Крал Звяр нямаше нищо против да се пошегува със себе си, но не беше склонен да прощава, ако някой друг си позволи подобна шега. Сега тя прегърна сина си и го притисна към себе си.

- Бен. Не е нужно да ставаш втори крал Звяр. Просто бъди себе си, това е повече от достатъчно.

- Татко не смята така.

Бел се усмихна. И двамата знаеха, че няма полза от опити да си обяснят логиката на баща му, така че тя дори не понечи да го стори.

- Каквото и да стане, и двамата с баща ти вярваме в теб. Затова искахме да започнеш да присъстваш на срещите на Съвета. Време е да се научиш как се управлява кралство. От теб ще стане чудесен крал такъв, какъвто си. Честна дума.

- Надявам се - каза Бен колебливо.

- Аз пък съм сигурна - отвърна Бел и го целуна по бузата.

Когато леките стъпки на майка му заглъхнаха, Бен пак взе писалката и сведе поглед към документите. Този път обаче единственото, което виждаше, бе собственият му юмрук със същия златен пръстен във формата на зверска глава, какъвто носеше и баща му.

Силна. Мощна. Царствена.

Той стисна пръсти още по-силно.

Бен се закле, че ще накара баща си да се гордее с него.

6.

Винаги готова за подлост

- Е, изглеждаш много доволна от себе си - отбеляза Джей, когато Мал се тръшна на чина си на първата редица и вдигна крака върху съседния.

- Точно така - съгласи се тя. - Току-що показах на онази малка незабравка какво е усещането да си нежелан.

- Карлос за малко да се разреве, когато му каза, че купонът ще е у тях.

- По-точно да заскимти - засмя се Мал, макар че шегата не беше от най-смешните.

Джей я сръга с лакът и й намигна, след което се запъти към своя чин в другия край на стаята.

Мал беше в добро настроение. Това беше любимият й предмет - пъклени кроежи и мръсни номера за напреднали, преподаван от лейди Тримейн, позната и като Злата мащеха на Пепеляшка. Мал особено харесваше упражненията по мръсни номера.

- Здравейте, ужасни деца - поздрави лейди Тримейн и нахлу в стаята с развети поли на роклята и отегчен поглед. - Днес започвате да работите по годишния си проект: разработване на възможно най-пъкления кроеж.

Тя се обърна към черната дъска и написа със скърцащия тебешир: Историята на Пепеляшка: Имало едно време една стъклена пантофка.

- Както ви е добре известно - започна тя и отново се обърна към класа, -тормозът над Пепеляшка бе най-великото ми дело като злодей. Години наред я държах на тавана и се отнасях с нея като с последна слугиня. Ако не се бяха намесили онези отвратителни мишки, една от дъщерите ми сега щеше да е стопанка в Чаровния замък вместо онова неблагодарно момиче. И така, целта на всеки учител в „Дракон Хол" е да обучи новото поколение злодеи да не повтарят нашите грешки. Трябва да се научите да се нагаждате, да бъдете по-бързи, по-хитри и по-зли от когато и да било. Тази година ще се съсредоточите върху пъклен кроеж по ваш избор. Ученикът, който създаде най-добрия кроеж, ще спечели наградата „Злодей на годината".

Целият клас кимаше и във всяка глава се гонеха идеи за мръсни номера. Мал се

почеса по носа с върха на лилавата си писалка с пухче на края и взе да се чуди какво да си избере за проекта. Огледа съучениците си, които драскаха в бележниците си, смръщили вежди съсредоточено, а някои се подхилкваха заканително. В ума й се въртяха какви ли не жестоки идеи, коя от коя по-ужасна. Да заключа всички първокласници в подземието? Това вече съм го правила. Да напълня коридорите с хлебарки? Детска работа. Да пусна на свобода стадо гоблини в закусвалнята? Това го правя всеки вторник...

От другия край на стаята до нея долетя тих смях. Тя погледна през рамо и видя дразнещото ново момиче Иви да си говори оживено с Карлос де Вил - двамата си играеха с някаква черна кутия на чина му. Гадост. Защо ли беше толкова весела? Та нали й беше казала, че не може да дойде на най-великия купон на годината? Мал се раздразни за момент, но после се сети, че идеята за най-пъклен кроеж на годината е точно пред очите й.

Устните й се накъдриха от злобна усмивка и тя загриза писалката си, след което изписа цяла страница с бележки.

Щеше да покаже на синьокосата принцеса това-онова.

Разбира се, вече беше казала на Иви, че не може да дойде на празненството, но това не беше достатъчно. Беше твърде просто, твърде елементарно. Мал трябваше да действа по-заобиколно - като самата лейди Тримейн, когато се бе преструвала, че защитава интересите на Пепеляшка, докато всъщност правеше точно обратното.

Мал си даде сметка, че от години чака подобна възможност, макар да не го беше осъзнавала. Споменът за „загубената" покана, ако изобщо бе имало покана (и досега не се знаеше какво всъщност се е случило), все още действаше болезнено на чувствата й, точно толкова болезнено, колкото преди десет години.

Такива дни се случват веднъж на шестнадесет години.

Такива дни променят хората.

Този ден нямаше никога да се повтори.

Не и ако Мал можеше да направи нещо по въпроса.

Освен това, честно казано, Мал искаше да направи нещо повече от това просто да вгорчи деня на Иви. Тя искаше да провали цялата и година. Сега, като се замисли, решението да не кани Иви на купона беше грешен ход. Ако Иви я нямаше, Мал нямаше да получи възможността да я изтезава до насита.

Мал приключи с бележките си точно когато звънецът иззвъня и тръгна да излиза редом с Джей, който изглеждаше особено весел. Докато стигнат вратата, джобовете му се издуваха от плячка.

- Чакай малко - каза Мал, която видя Карлос и Иви да вървят към тях.

Иви я изгледа с искрен страх, а Карлос й хвърли предпазлив поглед, когато приближиха вратата, препречена от Мал.

- Ей, Иви, сещаш ли се за онзи купон, който организирам? -попита Мал.

Иви кимна.

- Ъъъ, да?

- По-рано се пошегувах - обясни Мал с най-сладката усмивка, която успя да докара. - Разбира се, че и ти си поканена.

- Така ли? - изписка Иви. - Сигурна ли си, че искаш да дойда?

- Повече от всичко на света - отвърна Мал величествено и напълно искрено. -Гледай да не го пропуснеш.

- Няма - обеща Иви с нервна усмивка.

Мал ги изгледа със задоволство как се отдалечават. Джей вдигна вежда.

- Това пък какво беше? Мислех, че не я искаш на купона -

каза той и ловко отмъкна един гнил банан от кофичката с обяда на минаващ първокласник.

- Плановете търпят промяна.

- Пъклен кроеж, а? - Джей вдигна и двете си вежди.

- Може би - отвърна Мал загадъчно, понеже не искаше да говори твърде много. Естествено, нямаше никакво доверие на Джей. „Честта на крадеца" в случая значеше, че и двамата са лишени от каквато и да е чест.

- Хайде де. Това съм аз. Единственият човек на този остров, когото можеш да търпиш.

- Не се ласкай - предупреди го тя с полуусмивка.

- Нали мразеше събиранията? Не дойде на купона на Антъни Тримейн миналата седмица и пропусна шестнадесетия рожден ден на братовчедка ми Джейд. И двете събития бяха съвсем откачени, както биха се изразили онези от пиратската банда - ухили се той.

- Тези са различни. Както и да е, къш от тук. Карлос не може сам да организира цял купон - тя го стисна за лакътя. -

Ще ни трябват няколко кани лютив сайдер, големи пакети изветрял чипс, блестяща помия и каквото там друго трябва.

Джей обели банана и отхапа парче.

- Дадено.

- И внимавай всичко да е от хубавата стока от пристанището, от първите лодки. Трябва да си пазя репутацията.

Той козирува и хвърли банановата кора на пода, след което и двамата развеселено погледаха как един техен съученик се подхлъзна на нея и падна. Някои неща винаги си оставаха забавни.

Мал се усмихна, а зелените й очи така заблестяха, че още повече заприлича на майка си.

- Да тръгваме, ще правя купон. И мръсен номер.

7.

Купон от Ада

Карлос нямаше навика да се измъква, когато му възложат задача. Затова, щом Мал бе решила, че иска купон, не можеше да стори друго, освен да й даде, каквото иска. Просто нямаше друг вариант, нищо че беше в класа за напреднали злодеи. Знаеше си мястото.

Като начало никой купон не ставаше без гости. Което означаваше хора. Много хора. Тела. Ще танцуват. Ще пият. Ще ядат. Ще играят на игри. Трябваше да разпространи новината за събитието.

За щастие, не му отне много време да спомене за партито на всички, които срещна в училище, а те, от своя страна, разказаха на всеки, на когото се натъкнаха, както и на слугите на онези, до които слухът още не бе стигнал. В края на краищата Карлос не толкова отправяше покани, колкото предаваше на хората заплаха от Мал.

Безусловно.

Тъй като не беше склонен да смекчава посланието, към края на учебния ден заплахата доби чудовищни размери. Слуховете се носеха като топлия, солен вятър, който духаше откъм гъмжащите от алигатори води около Острова.

- Ако не дойдеш, Мал ще те намери - каза той на Двойнолуд, пълничкия му партньор по маса в часа по неестествена биология, докато двамата правеха дисекция на жаба, която никога нямаше да се превърне в принц.

- Елате, иначе Мал ще ви намери и ще ви забрани да излизате на улицата -прошепна по-късно на Гастоните, които се редуваха да се увиват в мрежи за антифутбол в часа по физическо.

- Елате, иначе Мал ще ви намери и ще ви забрани да си показвате носа на улицата. Ще накара всички да ви забравят и от този ден нататък ще ви знаят само като Помията! - заяви с нотки на истерия в гласа на групичка изплашени първокласници, събрали се на сбирка на Антисоциалния клуб да планират ежегодния Зловонен бал на училището. При тези думи те пребледняха и един през друг започнаха да се кълнат, че ще дойдат, макар от самата мисъл да се разтреперваха.

Към края на деня Карлос беше успял да осигури присъствието на няколко десетки души. Е, това не беше кой знае колко трудно, помисли си той, докато прибираше учебниците си в шкафчето, след като освободи първокласника, затворен вътре.

- Здрасти, пич - кимна му Карлос.

- Благодаря, за малко да се напишкам - изплака нещастната жертва.

- Няма проблем - рече Карлос и сбърчи нос. - А, между другото, довечера има купон у нас. В полунощ.

- Чух, ще дойда! Как ще пропусна! - викна малкият и размаха юмрук във въздуха, развълнуван.

Карлос кимна, успокоен, но и силно впечатлен от факта, че дори човек, затворен в шкафче от сутринта, е чул за партито. Направо беше роден за това! Може би му беше в кръвта да организира купони. Майка му определено знаеше как да се забавлява, нали така? Круела все му повтаряше колко е скучен, защото обича да прекарва цялото си време в бърникане на разни електронни джаджи. Беше му заявила, че си губи времето и че не става за нищо освен за чистене и пране, така че може би сега, ако купонът минеше добре, щеше да й докаже, че е бъркала. Не че тя щеше да присъства. Най-вероятно щеше да побеснее, ако видеше Адското си имение пълно с тийнейджъри. И все пак му се искаше някой ден Круела да види в него нещо повече от слуга на постоянно разположение, който по случайност е кръвно свързан с нея.

Карлос се запъти към дома си, дълбоко замислен. Сега, след като гостите бяха осигурени, трябваше да приготви къщата за събитието. Това нямаше да бъде особено трудно, нали?

Няколко часа по-късно бе готов да си вземе тази мисъл обратно.

- Защо изобщо се съгласих да правя купон? - изстена той. -И без това не исках.

Карлос прекара пръсти през двуцветната си коса, от което тя щръкна и заприлича на прическата на Круела.

- За довечера ли говориш? - отекна глас от другия край на запусната бална зала, иззад статуята на рицар.

- Говоря по принцип - въздъхна Карлос. Вярно беше. Той бе човек на науката, не светски лъв. Нито дори светска хиена.

Но ето го сега тук, украсява Адското имение, чиито най-добри дни си бяха отишли безвъзвратно доста преди той да се роди. При все това порутената викторианска сграда си оставаше една от най-забележителните на Острова, обвита с лози, по-усукани от мислите на Круела, и защитена от порта от ковано желязо, по-крехко от душевното й равновесие.

Главната бална зала вече беше украсена с овехтели хартиени гирлянди в бяло и черно и с недобре надути балони в същата разцветка, които Карлос бе открил в купчината жалки стари кашони в мазето. Тези кашони, с надпис „Де Вил Индъстрис", бяха единственият остатък от бившата империя де Вил, тъжни спомени от един по-добър живот, който бе изчезнал без следа.

Майка му, естествено, щеше да полудее, когато видеше, че Карлос е тършувал в кашоните. „Изгубените ми дечица!" - щеше да пищи. „Откраднатите ми съкровища!" Само че Карлос беше прагматичен младеж и знаеше как да се оправя и с малко.

Нямаше представа откъде беше тръгнала манията на Круела по черно-бели далматинчета. Самият той изпитваше ужас от кучетата. И все пак някога Круела бе желала да притежава цели сто и едно кученца, така че разполагаше с твърде „малко", което да му влезе в работа.

С годините бе открил ново предназначение на доста празни дървени щайги (предвид факта, че учените се нуждаят от рафтове), нашийници (предвид здравината на изкуствените влакна, от които бяха направени) и писукащи гумени играчки (предвид начина, по който гумата отблъскваше електричеството), които бяха останали след провала на майчините му грандиозни замисли.

Един напреднал злодей, учен и изобретател като Карлос, не можеше да си позволи да проявява претенции. Трябваха му материали за изследователската му работа.

- Защо се съгласи да направиш партито? Лесен отговор: защото Мал те накара -каза Хари, вторият най-добър приятел на Карлос, и поклати глава, а парчетата тиксо, увиснали от ръцете му, се разлюляха, когато размърда пръсти. - Може да опиташ при следващото си изобретение да направиш нещо, което ще ни освободи от нейния контрол.

Третият му най-добър приятел, Джейс, се опита да вземе едно парче тиксо от Хари, но вместо това сам се залепи за него.

- Да бе. Никой не може да се опре на Мал - каза Джейс. - Абсурд.

Хари (Харолд) и Джейс (Джейсън) бяха синовете на Хорас и Джаспър, верните слуги на Круела, некадърните крадци, които се бяха опитали да отвлекат сто и един далматинци по нейна заповед и се бяха провалили с гръм и трясък. Точно като бащите си, Хари и Джейс полагаха усилия да изглеждат по-способни и по-малко нервни, отколкото всъщност бяха.

Само че Карлос знаеше истината.

Хари, набит и дебел като баща си, не можеше да стигне до стената, за да залепи края на черната гирлянда. Джейс, още по-висок от дългурестия си, кльощав баща, нямаше подобен проблем, но, както казахме по-горе, не можеше да се оправи и с парче тиксо. Взети заедно, едва ли можеха да минат за мислещи същества. Виж, за немислещи минаваха безпроблемно.

Карлос не би ги избрал за свои приятели, майка му направи този избор вместо него - точно както постъпваше и във всяка друга ситуация.

- Само тях си имаме - казваше тя. - Дори да нямаме нищо друго, ни остават...

- Приятелите? - предполагаше той.

- Приятели ли?! - избухваше тя в смях. - На кого са му притрябвали приятели, щом има слуги, които да изпълняват заповедите му!

Круела със сигурност държеше Джаспър и Хорас на къс повод, но не би могло да се каже, че Хари и Джейс изпълняват всяка заповед на Карлос. Просто се мотаеха наоколо, защото бащите им ги караха и защото всички се страхуваха от майката на Карлос.

Точно затова той ги смяташе за втори и трети най-добър приятел. Нямаше си най-добър приятел, но беше достатъчно запознат с идеята за приятелство - нищо че нямаше свои приятели, - за да е наясно, че истинските приятели биха правили нещо повече от това да му вървят по петите, да се препъват в краката му и да повтарят бездруго не особено смешните му вицове до припадък.

Както и да е, не беше зле да има кой да му помага за купона. Сега Хари закима тъжно.

- Ако на Мал не й хареса, свършено е с нас.

- Свършено - повтори Джейс като ехо.

Карлос огледа залата. Всяка потрошена мебел бе покрита с прашен чаршаф. Едва ли не на всеки квадратен метър от стената имаше ронеща се дупка в мазилката, под която се виждаше дървената арматура и тухлите под нея.

Перфекционистът в него се наежи. Можеше да се справи и по-добре! Налагаше се. Втурна се на горния етаж и изрови старинните бронзови свещници на майка си, за да ги нареди в залата. При изключени лампи свещите блещукаха така, сякаш плуваха във въздуха.

После дойде ред на полилея люлка, задължителна част от всеки купон на Острова, поне така бе чувал. Накара Джейс да се качи по една паянтова сгъваема стълба и да завърже въжена люлка за полилея. Хари се метна от един от покритите с чаршафи дивани към нея, за да я изпробва, и вдигна огромен облак прах, който се посипа навсякъде. Карлос одобри резултата - изглеждаше малко като мръсен сняг, навалял из цялата зала.

После вдигна слушалката на древния телефон с шайба и се обади на братовчед си Диего де Вил, който беше вокалист на местната група „Гнили ябълки".

- Да ви трябва ангажимент за довечера?

- И питаш! Разбрах, че Мал прави адски купон!

Цялата група пристигна не след дълго. Наредиха барабаните под прозорците и започнаха да репетират. Музиката беше шумна и бърза, а Диего, висок и слаб с пънкарски гребен в черно и бяло, пееше фалшиво. Беше великолепно. Идеалното музикално оформление за вечерта.

След това Карлос изрови един стар фотоапарат „Полароид" от тавана. Махна чаршафа от едно канапе и го надипли като параван върху метална пръчка в ъгъла на залата.

- Кабинка за снимки! Ти ги снимаш - обясни той на Джейс. - А ти им даваш снимката - обърна се към Хари.

Карлос огледа плодовете на усилията си с възхищение.

- Не е зле - изкоментира. - Даже стана доста добре.

- И още по-добре ще става - обади се нов глас.

Карлос се обърна и видя Джей с четири огромни пазарски торби в ръце. Бяха пълни с какви ли не мезета като за купон: смрадливо сирене и изсъхнало грозде, яйца по дяволски (колко подходящо) и пилешки крилца (адски люти), и какво ли още не. Джей извади от вътрешния джоб на якето си бутилка с най-добрия лютив сайдер на Острова и започна да я излива в пукнатата купа за пунш, която красеше една ниска маса.

- Чакай! Спри! Не искам да прекаляваме - предупреди Карлос и се опита да му вземе бутилката и да й сложи капачката. - Откъде взе нещо толкова сладко!

- А, тук бъркаш - възрази Джей, ухилен. - По-добре гостите да прекалят със захарта, отколкото Мал да се ядоса.

Джей се отпусна на най-близкото канапе и вдигна краката си в кубинки на масата с пунша. Слугите вдигнаха рамене, а Карлос въздъхна.

Джей имаше право.

Щом удари полунощ, гостите на Мал започнаха да пристигат на тълпи. Нямаше тиквени каляски или лакеи мишки, никакви такива неща не се виждаха. Нищо не беше превърнато в друго нещо, най-малкото пък в атрактивно возило.

Имаше само крака с обувки в различна степен на разпад. Вероятно защото имаха най-големи крака, Гастоните пристигнаха на купона първи, както обикновено. Никога не рискуваха да закъснеят, за да не пропуснат мезетата, които можеха да излапат до шушка, преди някой друг да хапне и залче.

Насред неловкото мълчание, възцарило се след пристигането на Гастоните, и поздрава им с удар с глава по главите на домакините и силно тряскане на бутилки крадена коренова бира в масата с цел да се види кой от двамата тряска по-силно, се изсипа цяла тълпа пирати под командването на Хариет Хук.

Карлос се подпря на избелелия тапет на една стена с чаша лютив пунш в ръка, а Гастоните и пиратите се заеха да преследват следващата пристигнала група гости из къщата. Случайно въпросната група се състоеше от ято кискащи се лоши доведени внучки, които тичаха като зайци навсякъде нагиздени с провиснали къдрици и протрити панделки. „Не ни гонете!" - умоляваха те, но всъщност нямаха търпение някой да ги подгони. „Ужасен си!" - крещяха пронизително. „Стиииииига!" - викаха, без да спрат.

Братовчед им Антъни Тримейн влезе след тях и завъртя очи пред превземките им.

Групата на Диего подхвана весела мелодия. Тъмнокосата Джини Готел пристигна с цяла кофа червиви ябълки и се зае да организира игра „Захапи най-червивата ябълка във ваната". Всички искаха да се люлеят на въжената люлка, а тези, които вече бяха минали, се оттегляха да танцуват дивашки край групата. В общи линии се очертаваше доста добър купон.

Повече от час след като купонът започна официално, на вратата рязко се почука. Никой не би могъл да каже как точно това чукане се отличаваше от досегашните, но разликата беше факт. Карлос скочи на крака като войник, комуто е заповядано да застане мирно. Джей спря да танцува с ято лоши доведени внучки. Гастоните вдигнаха очи от масата с мезетата. Малкият Сами Смий се огледа въпросително, без да изпуска захапаната ябълка.

Карлос се опита да се успокои и отвори вратата.

- Разкарай се! - произнесе той типичното за Острова приветствие.

Мал пристъпи в къщата. Оскъдната светлина в коридора очертаваше контурите на тялото й, облечено с лъскава пурпурна кожа от глава до пети, и тя изглеждаше така, сякаш излъчва свой собствен блясък - досущ като вокалист на група по време на ярко осветен концерт, от онези шумните, с изкуствен дим и неонови светлини, и разни боклучета, хвърчащи из въздуха.

Карлос почти очакваше Мал да запее. Може би беше редно да се развълнува, че такава прочута личност е дошла на купона му.

Ъъъ, на своя собствен купон, по-точно.

На купон, на който не можеш просто да му извадиш кабела от контакта, както на някой от древните касетофони, които Карлос поправяше. Такъв купон, веднъж започнал, можеше да спре единствено от само себе си, особено пък ако беше купонът на Мал.

- Здрасти, Карлос - провлачи тя. - Закъснях ли?

- Изобщо не - възрази той. - Влизай.

- Радваш ли се да ме видиш? - попита тя с усмивка.

Той кимна утвърдително. Само дето не се радваше.

Беше ужасен.

Някъде дълбоко в себе си дори заплака за мама.

8.

Човешко е

Жабешка кръв! - викна Мал и нахлу в залата, сякаш беше просто гост на купона. - Има за всички!

И просто ей така купонът отново започна - толкова внезапно, колкото беше спрял. Сякаш всички в залата едновременно си отдъхнаха с облекчение.

Мал не е ядосана. Мал няма да ни забрани да излизаме от къщи. Мал няма да ни прекръсти на Помия.

Засега.

Мал виждаше облекчението, изписано по лицата им, и не ги обвиняваше. Прави бяха. Предвид настроението й напоследък, определено имаха повод да се радват.

И така, тълпата започна да крещи и да ръкопляска, а жабешката кръв се разля по чашите, като дори самата Мал, за да покаже, че споделя всеобщия възторг, гаврътна една хлъзгава чаша с останалите.

Тя тръгна да обикаля из залата, отмъкна портфейла на единия Гастон, поспря да размени злобни коментари и гадна усмивчица с Джини Готел относно роклята на Хариет Хук, шмугна се под един твърде въодушевен пират, който се люлееше на полилея, отхапа парче от нечий хотдог по дяволски и грабна шепа сухи пуканки. После излезе в коридора, където се сблъска с Джей, докато той си почиваше след последното състезание по надтанцуване.

- Забавляваш ли се? - попита той.

Тя сви рамене.

- Къде изчезна Карлос?

Джей се засмя и посочи чифт черни обувки, които се подаваха иззад чаршафа, който покриваше най-големия библиотечен шкаф.

- Крие се от собствените си гости. Съвсем типично.

Мал знаеше как се чувства Карлос, макар че никога не би го признала. Самата тя би предпочела да е където и да е другаде на Острова вместо на купона. И тя като майка си мразеше празничните сценки и звуци. Забавлението я караше да се чувства неловко. Смях ли? Тръпки я побиваха. Само че отмъщението си беше отмъщение и тя имаше и други планове за вечерта освен мрачните погледи, злобната усмивка и наперената разходка между присъстващите.

- Хайде, да вървим - подкани я Джей. - Ще играят „Закачи опашката на магарето" с онзи слуга ей там. Джейс е приготвил десетина опашки. Дай да видим колко ще успеем да забодем.

- След малко. Къде е принцеса Незабравка? - попита Мал. -Обиколих навсякъде, но не я видях.

- Иви ли? Още не е дошла. Май никой не знае дали изобщо ще дойде - сви рамене Джей. - Принцеси.

- Трябва да дойде. Нали заради нея направих тъпия купон. Тя е единствената причина да съм тук.

Мал мразеше, когато кроежите й не се изпълняваха точно както иска. Това празненство беше първият етап от операция Да се справим с Иви, иначе ще видите вие и просто трябваше да успее. Сега тя въздъхна и се втренчи във входната врата. Да се преструваш, че си прекарваш добре на купон, когато ненавиждаш празненствата, е най-изтощителното нещо на света.

По този въпрос Мал бе напълно съгласна с майка си.

- Какви ги вършите вие двамата? - попита Антъни Тримейн, шестнадесетгодишният внук на лейди Тримейн - висок, елегантен младеж с тъмна коса, зализана назад от високомерното му чело. Дрехите му бяха опърпани и протрити като тези на всички останали жители на Острова, но на него стояха така, сякаш бяха направени по специална поръчка от талантлив шивач. Тъмното му кожено манто стоеше като излято по тялото му, а джинсите му бяха точно толкова протрити, колкото да изглеждат модерни. Може би причината бе в благородническата кръв на Антъни, заради която вероятно би живял в Аурадон, стига баба му да не беше се оказала злодей, заточен на Острова. По едно време се опита да накара всички да го наричат лорд Тримейн, но децата на злодеите просто му се изсмяха в лицето.

- Говорим си - рече Мал.

- Кроим пъклени планове - пояси Джей.

Спогледаха се.

Нещо в лицето на Антъни накара Мал да се сети за друго красиво момче - онзи принц от съня й. Беше казал, че й е приятел. Усмивката му беше мила, а гласът -нежен. Мал потръпна.

- Трябва ли ти нещо? - попита тя Антъни студено.

- Да. Един танц - отвърна той и я изгледа нетърпеливо.

Тя му върна погледа, объркана.

- Какво... с мен ли?

Никога никой не я бе канил на танц. Но пък и тя досега не беше ходила на купон.

- Е, със сигурност не искам да танцувам с него - заяви Антъни и смутено погледна Джей. - Без да се обиждаш, естествено.

- Естествено - Джей се ухили широко с ясното съзнание, че Мал се чувства неудобно. Това му се стори доста смешно.

- Вие, деца, вървете да се забавлявате. Антъни, постарай се да избереш бавна песен - инструктира ги той и пое към залата. - Мен ме чака лоша доведена внучка.

Мал усети как бузите й порозовяват, което беше срамно, защото тя не се страхуваше от нищо, особено пък от танца с надутия Антъни Тримейн.

„Тогава защо се изчервяваш?" - помисли си тя.

- Не съм много по танците - каза Мал сковано.

- Аз ще те науча - усмихна се той.

Мал се наежи.

- Исках да кажа, че не танцувам с никого. Никога.

- Защо?

Защо наистина?

Мал се замисли. Припомни си как се готвеше за празненството по-рано тази вечер и как се чудеше дали да облече люляков клин на дупки, или тъмновиолетови джинси от кръпки, когато майка й се появи на прага на стаята й.

- Нима има място на този отблъскващ остров, където искаш да отидеш? - запита Злодеида.

- Отивам на купон - отвърна Мал.

Злодеида въздъхна с подчертано разочарование.

- Мал, какво съм ти казвала за празненствата?

- Не отивам да се забавлявам, майко. Отивам, за да стъжня живота на някого другиго.

На езика й беше да сподели с майка си цялата операция Да се справим с Иви, иначе ще видите вие, но се сдържа. Щеше да й разкаже всичко, когато операцията завършеше благополучно, за да не рискува да я разочарова за пореден път. Злодеида не пропускаше случай да напомни на Мал, че понякога не е достатъчно зла, за да е достойна да й бъде дъщеря. „На твоята възраст проклинах цели кралства" беше изявление, което Мал често чуваше, докато растеше.

- Значи ще стъжниш живота на някого другиго, така ли? - изгука майка й.

- Направо ще я побъркам - увери я Мал.

По тънките червени устни на Злодеида пропълзя усмивка. Тя прекоси стаята и застана пред дъщеря си, после протегна ръка и прекара дълъг червен нокът по бузата й.

- Лошо момиче - каза тя.

Мал можеше да се закълне, че в ледените й зелени очи проблесна гордост.

Мал се върна към настоящия момент точно когато групата приключи с изпълнението на някакво пънк парче с много удряне на цимбали и барабани. Антъни все още стоеше и я гледаше.

- Та защо не танцуваш?

„Защото нямам време да танцувам, когато трябва да изпълнявам пъклени кроежи", искаше да му каже Мал. „Кроежи, които ще накарат майка ми най-сетне да се гордее с мен".

Тя вирна нос.

- Не ми трябва причина.

- Вярно. Но това не значи, че няма причина.

Това я изненада, защото беше вярно.

Тъй като наистина имаше причина, и то много сериозна - да стои настрана от всякакви действия, които приличат или могат да доведат до романтика. Липсващият й баща. Познат и като Онзи-Чието-Име-Не-Се-Споменава-Пред-Злодеида.

Антъни я бе изненадал. Мал му го признаваше. Ала вместо да си признае на глас, тя го изгледа кръвнишки. После го изгледа още по-кръвнишки, за всеки случай.

- Може би просто предпочитам да съм сама.

„Защото може би толкова ми е омръзнало майка ми да ме гледа сякаш съм слабачка само защото съм родена след момент, в който самата тя е проявила слабост.

Защото може би имам нужда да й покажа, че съм достатъчно силна и достатъчно зла, и да й докажа, че не приличам на слабия си човешки баща.

Че мога да стана като нея.

Може би не искам да танцувам, защото не искам да проявявам никаква човешка черта".

- Не може това да е причината - каза Антъни и изтупа няколко невидими прашинки от мантото си. Гласът му беше необичайно нисък и приятен, което отново накара Мал да си припомни красивия принц край езерото. Само дето Антъни не беше толкова красив, колкото момчето в съня й, макар тя да не мислеше за него като за красив. Не че изобщо мислеше за него.

- Никой не обича да е сам.

- Аз обичам - настоя тя. Вярно беше.

- Освен това всички биха искали да танцуват с лорд - усмихна се той самодоволно.

- Не и аз!

- Хубаво тогава - предаде се Антъни и най-сетне се отдалечи с високо вдигната глава. След секунда покани на танц Хариет Хук, а тя прие с възторжен писък.

Мал издиша. Пфу. Момчета. Сънища. Принцове. Твърде много й се беше насъбрало за един ден.

- Мал. Мал. Земята вика Мал! - Джей размаха ръка пред лицето й. - Добре ли си?

Мал кимна, но не отговори. За момент беше изцяло потънала в спомена за онзи отвратителен сън. Само че този път не изглеждаше като сън, а като предчувствие. Дали би могла някой ден да се озове в Аурадон? Но как е възможно?

Джей се намръщи и й подаде чаша сайдер.

- Вземи. Изглеждаш така, като че са ти свършили батериите или нещо подобно.

Мал осъзна, че не е помръднала от фоайето. Стоеше си там като вкопана,

откакто Антъни си бе тръгнал. Това беше станало преди три песни, а в момента „Гнили ябълки" изпълняваха последния си хит „Хич не ми звъни".

Мал изведнъж живна, не от сайдера или от музиката, а защото с крайчеца на окото си бе зърнала Иви през огромния прозорец, който се простираше от пода до тавана във фоайето на къщата. Иви пътуваше в чисто нова рикша, а прелестната й коса, сплетена на рибена кост, сияеше на лунната светлина. „Смята, че е нещо особено. Ще я науча аз нея", помисли си Мал. Обходи с поглед помещението и спря взор на една врата, която изглеждаше позната.

Това бе вратата, която водеше към дрешника на Круела. Мал научи това случайно - веднъж, когато с Карлос пишеха заедно домашно за родословните дървета на злодеите в шести клас, тя се отегчи и реши да се разходи из Адското имение. Дрешникът на Круела не беше за нежни души.

Мал никога нямаше да забрави деня, в който влезе там. Подобен дрешник би изкарал акъла на всекиго, особено на принцесата, която сега изкачваше стълбите към входната врата и щеше всеки момент да се появи на прага.

- Джей - каза тя и посочи към вратата. - Кажи ми, когато Иви пристигне.

- А? Какво? Защо?

- Ще видиш - обеща тя.

- Част от пъкления ти план, а? - рече той, готов да направи каквото му каже. Джей винаги беше готов за подобни шеги.

Карлос обаче пребледня, щом видя накъде се е насочила Мал.

- Недей! - извика той. Свали чаршафа и почти се препъна в него, когато хукна към вратата, опитвайки се да попречи на Мал да я отвори.

Вратата се затръшна. В последния момент.

Мал скръсти ръце. Нямаше намерение да отстъпи. Случаят бе просто идеален. Тя отново хвърли поглед през прозореца. Принцеса Очарователно Закъсняла стоеше пред входната врата.

Мал викна:

- Нова игра! Седем минути в рая! Който не я е играл в дрешника на Круела де Вил, не знае какво е изгубил!

Още преди да се доизкаже, лошите доведени внучки почти я прегазиха, за да се доберат до дрешника. Всички те обожаваха да играят на „Седем минути" и сега на висок глас заобсъждаха коя с кое момче ще се падне в тъмния дрешник. Няколко се понацупиха кокетно и запърхаха с мигли към Джей, който стоеше като страж до входната врата.

- Коя иска да влезе първа? - попита Мал.

- Аз! Аз! Аз! - завикаха една през друга внучките.

- Тя иска - съобщи Джей с ръка на рамото на една много позната синя пелерина.

- Така ли? Какво искам? - попита собственичката на пелерината.

Мал се усмихна.

Иви беше пристигнала.

- Иви, сладурче! Толкова се радвам, че успя да дойдеш! - изчурулика Мал, разтвори ръце театрално и дари момичето със силна и неискрена прегръдка. -Играем на „Седем минути в рая"! Ще участваш ли?

- Ами не знам - рече Иви и се огледа нервно.

- Страхотно ще е - взе да я убеждава Мал. - Хайде, нали искаш да сме приятелки?

Иви се втренчи в Мал.

- Искаш аз да съм ти приятелка?

- Естествено, защо не? - Мал я поведе към вратата на дрешника и я отвори.

- Играта не е ли за двойка момче и момиче? - попита Иви, когато Мал я бутна напред. Явно Иви знаеше повече за флиртаджийските игри, отколкото се предполагаше за момиче, отраснало в изолиран замък.

- Да не би да казах „Седем минути в рая"? Не, ти ще играеш на Седем минути в Ада! - изкикоти се Мал. Просто не можа да се сдържи. Щеше да е страхотно!

Тълпата, която се бе изсипала във фоайето, се разпръсна подплашена, щом стана ясно, че Мал не възнамерява да допуска някого другиго да участва или да влезе с Иви в дрешника.

Карлос обаче не помръдна. Лицето му беше бяло като връхчетата на косата му.

- Мал, какви ги вършиш?

- Играя мръсен номер, на какво ти прилича?

- Не можеш да я оставиш вътре! Не помниш ли на нас какво ни се случи? -настоя той и посочи прасеца си, където се виждаха два ясни белега.

- Помня! - рече тя весело. Чудеше се защо Карлос толкова се впряга за Иви. Не ги възпитаваха да са загрижени за околните.

Скоро стана ясно, че Карлос не действа от човеколюбиви подбуди.

- Ако не успее да се измъкне, аз ще трябва да разчиствам след нея! Майка ми ще откачи! Не можеш да я оставиш вътре! -

зашепна той яростно, а ужасът от наказанието, което го чакаше от Круела, бе изписан на лицето му.

- Хубаво тогава, влез да я измъкнеш - предложи Мал с хитра усмивка и с ясното съзнание, че той няма да го направи.

Карлос затрепери от главата до петите на протритите си мокасини. Мал беше наясно, че би предпочел каквото и да е пред това да влезе отново в майчиния си дрешник. Съвсем ясно си спомняше какво се бе случило в шести клас.

Иззад вратата долетя писък.

Мал потри ръце.

- Искаш тя да излезе? Влез и я изкарай.

Нейната работа тук бе приключила. Пъклените кроежи бяха успели. Купонът беше пълен.

9 .

Нека започне лудата веселба

Първата мисъл на Иви, след като вратата се тръшна зад нея, бе, че напразно е облякла най-хубавата си рокля. Цял ден прекара в очакване на празненството, беше тичала до къщи след училище, за да има време да пробва всяка рокля в гардероба си и да избере кой нюанс на синьото е най-подходящ за събитието. Морскосиньо? Гълъбово? Тюркоазено? Накрая се бе спряла на дантелена минирокля с цвета на нощта, комбинирана с ботуши на висок ток. Беше закъсняла страшно много, защото по настояване на майка си прекара три часа в гримиране от вещата й ръка.

Не че имаше значение, защото сега бе заключена сам-сама в някакъв дрешник. Не си го въобразяваше, Мал наистина беше решена да й отмъсти за това, че не бе получила покана за рождения й ден, когато и двете бяха на шест. Само че тя не беше виновна! Иви бе само дете. Майка й беше решила, че не иска Мал да присъства на празненството по някаква причина. Нямаше как Мал да държи нея отговорна за това, нали? Иви въздъхна. Естествено, че имаше как. Иви още помнеше гнева и болката, изписани на лицето на шестгодишната Мал, която ги гледаше от балкона си. Иви си помисли, че сигурно и тя щеше да се чувства по същия начин, не че можеше да се постави на мястото на Мал или нещо подобно. „Его" не се съдържа в думата „съчувствие", както обичаше да казва Майка Готел.

Реално погледнато, сигурно щеше да е по-добре, ако Злата кралица беше решила да забрави борбата си за надмощие със Злодеида и бе пратила покана на Мал. Десетте години изгнание в замъка определено не бяха забавни. Иви даже не беше сигурна защо майка й точно сега беше сметнала за безопасно да прекратят това изгнание. И все пак, като се изключи фактът, че в момента бе заключена в дрешник, нищо лошо не се бе случило. Засега.

Мракът в дрешника не я притесняваше. В края на краищата Иви беше дъщеря на майка си и беше свикнала с ужасите на нощта - зловещите, мрачни неща с жълти очи, искрящи в сенките, свещите, капещи върху черепи свещници, проблясъка на светкавицата и тътена на гръмотевицата в небето. Не беше изплашена. Изобщо не се страхуваше.

Само че...

Само че кракът й току-що се удари в нещо твърдо и студено и тишината в дрешника бе нарушена от екота на стомана, срещнала стомана.

Иви изпищя. Какво беше това?! Сега, щом очите й привикнаха към оскъдната светлина, успя да види, че по целия под са разхвърляни капани, разтворени в очакване на някое непредпазливо животинче. Бяха толкова много, че една невнимателна стъпка можеше да свърши със счупен от челюстите им крак. Тя се обърна към вратата и се опита да я отвори, но без успех. Беше заключена.

- Помощ! Помощ! Пуснете ме! - развика се Иви.

Никакъв отговор не дойде отвън, а и групата свиреше толкова силно, че едва ли някой щеше да я чуе или пък да се загрижи за нея.

Почти нищо не се виждаше в мрака, затова Иви простря ръце във въздуха и бавно придвижи левия си крак напред. Колко бяха капаните? Десет? Двадесет? Сто? Колко беше голям дрешникът изобщо?

Кракът й допря нещо студено и явно тежко, затова тя го отдръпна. Как щеше да излезе оттук, без да изгуби крак или ръка? Дали в другия край на дрешника имаше врата? Присви очи. Да, имаше още една врата. Имаше изход.

Тя тръгна бавно към втората врата, а дъските на пода заскърцаха зловещо под ботушите й.

Иви свърна надясно, опитвайки се да избегне един капан, като го заобиколи, но кракът й закачи друг капан и тя отскочи назад, когато челюстите му се срещнаха с трясък и той подскочи във въздуха, ожулвайки коляното й. Сърцето й се бе качило в гърлото, докато заобикаляше следващия капан, съсредоточена да не докосне с крак метала, за да не допусне капанът да щракне около глезена й. Щом стоеше далече от центъра на капан, нямаше опасност.

Можеше да се справи. Трябваше просто да се движи бавно и внимателно. Плъзна се покрай друг капан. Ставаше все по-добра. Щеше да успее да стигне до другия край на стаята и вероятно до другата врата. Подмина още два капана, малко по-бързо, като плъзгаше крак след крак по пода, за да напипа и избегне капаните навреме. По-бързо. Малко по-бързо. Вратата трябваше вече да е наблизо...

В този момент закачи с крак един от капаните и той внезапно подскочи и щракна. Тя отскочи назад и капанът падна на пода, удари съседния, той също подскочи и хлопна, падна и удари трети, който направи същото. Иви видя, че няма да стане с бавно придвижване - налагаше се да тича.

Дрънченето на щракащи метални челюсти кънтеше из дрешника, стомана срещаше стомана отново и отново, а тя тичаше към задната врата. Капаните се хлопваха един след друг - ДАН, ДАН, ДАН. Един щракна току до крака й, друг почти захапа тока на ботуша й, преди тя да завърти дръжката на вратата, да изскочи навън и да тръшне вратата след себе си.

Точно когато реши, че вече е в безопасност, си даде сметка, че в мрака около нея има нещо космато.

Да не беше мечка? Или някакво незнайно рунтаво чудовище? Да не би да беше попаднала от трън, та на глог? Иви се опита да се обърне, но успя само да се омотае още по-плътно в кожата - гъста, дебела, пухкава кожа... с две дупки за ръцете?

Не беше мечка, не беше и чудовище. Беше се омотала в кожено палто! Иви се опита да го свали, но се оказа, че е заклещена насред десетки палта - всичките или черни, или бели, или черно-бели, все от най-разкошни, пищни и гъсти кожи. Имаше петнисти оцелоти и норки с пръскани връхчета, копринено меки зибелини и лъскави скунксове, натъпкани като сардини. Бяха толкова огромни, толкова разточително пухкави. Това бе дрешникът на Круела де Вил, безценната й колекция, обектът на манията й и най-голямата й слабост.

Онези капани в другата стая бяха алармената й система, в случай че някой се доближи твърде много до палтата.

Накрая Иви успя да се отмотае от кожите и да разбута стената от палта точно в момента, в който една ръка посегна и я хвана за китката, след което я издърпа навън.

- Добре ли си? - беше Карлос.

Иви си пое дълбоко дъх.

- Да, мисля, че да. Спечелих ли? - добави тя сухо.

Карлос се засмя.

- На Мал няма да й стане приятно, че си оцеляла.

- Къде сме? - Иви се огледа. На пода беше проснат дюшек на буци, а до него стояха дъска за гладене и корито за пране заедно с тоалетка, покрита с десетки черно-бели перуки.

Когато видя засраменото изражение на Карлос, тя си даде сметка, че стои в неговата стая. Дрешникът на Круела водеше до будоар, в който спеше синът й.

- О!

Карлос сви рамене.

- Все е някакъв дом.

Макар собствената й майка да я нервираше понякога, тя беше обсебена само от грижите за външния й вид и дори когато се тревожеше, че Иви може и да не е най-красива на света, поне се отнасяше с нея като с принцеса, каквато беше. Стаята на Иви може и да беше мрачна и влажна, но имаше истинско легло, а не прост дюшек, с дебело одеяло и сравнително меки възглавници.

- Всъщност не е чак толкова зле, наистина! - увери го Иви. -

Сигурна съм, че е уютно и... ами няма как да настинеш тук. Можеш просто да ползваш някое от палтата вместо юрган, нали?

През стаята минаваше постоянно течение. Както собствения й замък, и Адското имение не беше изолирано срещу студа.

Карлос поклати глава.

- Не ми е позволено да ги докосвам - каза той и започна да прибира палтата по местата им. А бяха толкова много и така тежки.

- По-късно ще ги оправя. Тя ще се прибере чак в неделя.

Иви кимна.

- За всичко е виновна майка ми. Ако не беше решила да оспори властта на Злодеида, когато дойдохме на Острова, нищо лошо нямаше да се случи.

- Майка ти наистина ли е оспорила властта на Злодеида? - изуми се Карлос. Това беше нечувано.

- Е, все пак е кралица, нали така - обясни Иви. - И да, ядоса се, че всички на Острова предпочетоха Злодеида пред нея.

Тя пристъпи към тоалетката и започна да оправя грима си -лекичко напудри носа си и добави розов гланц на пухкавите си устни.

- И ето докъде стигнахме.

- Мал ще го преживее - увери я той.

- Шегуваш ли се? Тя е направо синоним на злопаметност. Никога няма да ми прости. Не я ли чу в часа по елфита? А мислех, че си умен - Иви се усмихна кисело. - Е, както и да е, ще се наложи да го изтърпя. Или да се върна в замъка и повече да не изляза от него.

- Но няма да го направиш, нали?

- Не, няма - Иви прибра пудриерата си.

- Ей, знаеш ли какво - започна тя меко, - имам един стар юрган, който изобщо не ползвам. Ако ти стане студено, можеш... ако не можеш... Уф, забрави.

Иви нямаше братя и сестри и нямаше представа какво е да имаш малко братче. Но ако Злата кралица бе спряла да се оглежда в огледало след огледало поне за известно време, колкото да роди второ дете, според Иви едно малко братче като Карлос нямаше да е толкова зле.

Карлос я изгледа безмълвно.

- Забрави, че съм казала нещо - бързо каза Иви.

- Не, не, донеси го. Така де, досега никой не го е било грижа дали ми е топло, или студено - призна той и се изчерви, а гласът му заглъхна. - Не че и теб те е грижа, разбира се.

- Естествено, че не - съгласи се Иви. Да те е грижа за някого, определено беше нарушение на правилата на „Дракон Хол", а нарушителите ставаха за посмешище. - Така и така е за хвърляне.

- Идеално, просто приеми стаята ми като личната ти кофа за боклук.

- Ами добре.

- Случайно да ти се намира и възглавница, която е за боклука? Никога не съм имал възглавница - Карлос отново поруменя. - Тоест, не, разбира се, че имам възглавница. Имам стотици. Толкова са много! Така де, как е възможно някой никога да не е имал възглавница? Нелепо е.

- Ами да, май бяхме приготвили една за хвърляне - каза Иви и също почервеня, а в гърдите й се разля непознато слънчево чувство. Тя смени темата:

- Още ли сглобяваш онази машинка?

- Да, искаш ли да я видиш?

- О, да - отвърна Иви и последва Карлос към задната част на къщата, по-далече от залата, в която се вихреше купонът. Карлос отвори задната врата, измъкна се навън и я задържа за Иви.

- Къде отиваме?

- В лабораторията ми - рече Карлос, извади кутия кибрит от джоба си и запали свещ, за да вижда пътя в обраслия с бурени заден двор.

- Какво?

- Научната ми лаборатория. Не се притеснявай, не принасям жаби в жертва или нещо подобно.

Иви се засмя колебливо.

Стигнаха до едно огромно, криво дърво, от чиито клони висеше въжена стълба. Карлос се закатери по нея.

- Всичко трябва да държа тук, в къщичката на дървото. Страх ме е на майка ми да не й хрумне някоя гениална идея и да превърне всичките ми химикали в грим и шампоани.

Иви тръгна по стълбата след него. Къщичката горе беше най-хубавата, която бе виждала. Имаше си миниатюрни кулички и балконче, което гледаше към тъмната гора долу. Когато влезе вътре, Иви зяпна. Стените бяха покрити с рафтове, по които стояха епруветки, колби и буркани с разноцветни светещи течности. В единия ъгъл имаше стар телевизор, накичен с петнадесетина различни антени.

- Какво е всичко това? - попита Иви и вдигна буркан, пълен с нещо бяло, подобно на сняг.

- А, това е от кабинета по химия. Натриев полиакрилат. Исках да видя дали може да се използва като гъба, ако се смеси с вода - обясни Карлос. - Ето, това исках да ти покажа.

Той измъкна отнякъде кутиестото нещо с жиците, което бе сглобявал в час.

- Мисля, че успях да накарам батерията да проработи.

Карлос натисна няколко копчета и бутна две-три лостчета. Кутията зашумя, после замря. По лицето му се изписа отчаяние. Опита пак. Този път от кутията излезе пронизително пиукане, после тя пак замря.

Той погледна Иви с неудобство.

- Съжалявам, мислех, че е готова.

Иви погледна черната кутия.

- А ако свържеш тази жица с тази тук? - предложи тя.

Карлос огледа жиците.

- Права си, объркал съм местата им.

Той размени жиците и натисна копчето за включване.

От кутията лумна силен електрически заряд и запрати Карлос и Иви към стената, от която те отскочиха и се строполиха на пода. Светлинният лъч проби паянтовия таван на къщичката, после покрива и изчезна в небето.

- О, Злодеида! - изруга Карлос.

- По гоблините! - кресна Иви. - Какво беше това?

Запрепъваха се към балкона на къщичката и вдигнаха погледи към небето, където светлинният лъч си проправяше път пред облаците, все по-нагоре и по-нагоре към самия купол!

Светлината мина през бариерата точно толкова лесно, колкото и през покрива на къщичката.

Блесна светкавица и земята се разтърси от свръхзвуков тътен. За момент можаха да погледнат през купола направо в нощното небе отвъд. Черната кутия започна да издава някакво странно пиукане.

Карлос и Иви се върнаха в къщичката и Карлос взе кутията. Този звук беше нов, преди не го беше издавала.

В следващия момент на екрана на телевизора се появи картина.

- Виж! - викна Иви.

Образите по екрана се сменяха с такава скорост, че им се зави свят. Първо се мерна говорещо куче (и Карлос изпищя), после го замени двойка близнаци, които изобщо не си приличаха (единият беше едър и мускулест, а другият - дребен и женствен, но и двамата приличаха на Мал, само че с руса коса), след това се появиха двама тийнейджъри, които, изглежда, работеха в болница за супергерои.

- Виж колко много предавания! - възкликна Карлос. - Знаех си! Знаех си, че има много канали!

Иви се засмя. Тогава екранът примигна и потъмня, а кутията в ръцете на Карлос спря да пиука.

- Какво стана?

- Не знам. Мисля, че проработи за секунда и проби дупка в купола, а? -предположи той и хвърли уплашен поглед на кутията. Докосна я предпазливо с върха на показалеца си. Беше гореща и той бързо я пусна.

- Така трябва да е станало - съгласи се Иви. - Няма друго обяснение.

- Обещай, че няма да казваш на никого за това, особено за купола. Можем да си навлечем сериозни неприятности.

- Обещавам - каза Иви, но заключи пръсти зад гърба си.

- Добре. Искаш ли да се връщаме на купона?

- Трябва ли? - попита тя. Никак не й се искаше да се окаже заключена в някой друг дрешник.

- Права си. Между другото, онова предаване, което каза, че харесваш по Аурадон Нюз Нетуърк, с принца на седмицата, започва след пет минути.

- Супер!

Междувременно, без двете злодейски деца да знаят, далеч от тях, в сърцето на забранената гора, скрита зад гъста мъгла в другия край на Острова, един дълъг, черен скиптър със скъпоценен камък на върха се съживи и камъкът заблестя в зелено. Най-силното оръжие на мрака се бе събудило за малко.

В съседство със скиптъра стоеше каменна статуя на гарван, която завибрира, и когато птицата размаха крила, камъкът стана на пясък и падна, а на мястото на статуята се изправи черноокият демон, който някога бе талисман на най-злата сред феите: единственият и неповторим Диабло, първият и последен приятел на Злодеида.

Диабло почисти перата си и нададе гърлен, тържествуващ крясък. Злото отново щеше да разпери криле.

Злото е живо...

10 .

Съветът на помощниците

Бен нервно въртеше пръстена със зверска глава около пръста си, докато чакаше членовете на Съвета да пристигнат тази сутрин и да заемат местата си около масата в заседателната зала на двореца. Напътствието на баща му кънтеше в ушите му. Действай с твърда ръка. Покажи им кой е кралят.

Той стисна и разпусна пръсти, и пак се сети за юмрука на баща си. Баща му не говореше безусловно, но въпреки това Бен се притесняваше. Реши, че просто ще се наложи да импровизира.

- Готов ли сте, сир? - попита Люмиер.

Бен си пое дълбоко дъх и се постара гласът му да прозвучи възможно най-сериозно.

- Да, въведи ги, ако обичаш.

Люмиер се поклони. Макар да бе минало много време от периода, който бе прекарал, омагьосан като свещник, и до ден-днешен в осанката му имаше нещо свещническо. За момент Бен с лекота си представи две пламъчета върху разперените му длани.

„Люмиер знае кой е и е щастлив, че е този, който е. Наистина ли е толкова по-трудно да си крал, отколкото свещник?"

За момент тази мисъл се стори успокоителна на Бен. Но после в залата започнаха да пристигат членовете на съвета и той откри, че в никого от тях няма нищо успокояващо.

Всъщност бяха страховити, помисли си той.

Не знаеше защо. Говореха си приятелски, обсъждаха резултатите от снощния турнир и чий отбор от Фантастичната турнирна лига е излязъл напред. Настаняваха се по местата си, разменяха клюки и си подаваха чаши с лютив сайдер и подноси със захаросани бисквитки, приготвени от дворцовия готвач.

Представители на помощниците, както обикновено, бяха седемте джуджета с миньорските си дрехи и вълнени шапки. До джуджетата (по-точно по ръба на дебелото издание на „Граждански права и задължения в Аурадон" на масата, понеже бяха твърде малки да седнат на стол) се бяха настанили онези същите три мишки, които бяха помогнали на Пепеляшка да спечели своя принц - хитрият Жак, дебеличкият Гус и сладката Мери. Мишите членове на съвета говореха с високи, пискливи гласчета, които на Бен понякога му бе доста трудно да разбере без комуникатора в ухото си, който превеждаше всичко, което казваха животните.

Всички на масата имаха по едно такова устройство в ухото. Те бяха сред малкото вълшебни неща, които се допускаха в кралството. Цвърченето на мишките, лаят на далматинците и бълбукането на Флаундър ставаха разбираеми единствено благодарене на устройството.

Зад мишките няколко от сестрите на Ариел (Бен така и не запомни коя коя е, особено пък с тези имена, започващи с А) и Флаундър се плацикаха в специална медна вана, докарана от видимо недоволния Когсуърт, който се мръщеше всеки път, щом капка вода пръснеше на пода.

- Внимавайте с плискането, моля! Тъкмо излъсках пода. Нали разбирате, че това не е курорт на плажа? Именно. Това е среща на Съвета. Кррррралския съвет -заяви бившият часовник, подчертавайки р-тата във всяка дума.

Адрина (или беше Адела?) само се засмя и плесна срещу него с голямата си мокра опашка.

В другия край на масата се скупчиха трите добри феи - Флора, Фауна и Лъчезария, с бузи, румени като ябълки, и весели усмивки под зелената, червената и синята шапки и съответните пелерини. Седяха до прочутия син джин на Аграба. Говореха си къде ще прекарат отпуските си. Феите предпочитаха горските полянки, докато джинът беше почитател на безкрайните пустини.

- Може би е време да започнем? - престраши се Бен след кратко прокашляне.

Изглежда, никой не го чу. Мишките се разсмяха на нещо, толкова силно, че паднаха по гръб и се затъркаляха по книгата. Даже Понго и Пердита - от контингента далматинци, освободили се от Круела, прихнаха с кратки весели излайвания. Както и да го погледнеше човек, това беше една щастлива група приятели. Бен започна да се отпуска.

И защо не? За разлика от небезизвестните злодеи, затворени на Острова на изгубените, добрите граждани на Аурадон изобщо не се бяха променили, сякаш последните двадедсет години бяха минали покрай тях, без да ги докоснат. На Бен му се налагаше да признае: всеки от кралските съветници изглеждаше точно така, както на снимките в албума за основаването на Аурадон, които бе изучавал. Мишките бяха все така дребни и сладки, далматинците - елегантни и красиви. Русалките, както и да се казваха, си оставаха свежи като водни лилии, а добрите феи направо пращяха от здраве. Дори джинът на Аграба изглеждаше по-спокоен. Сънливко бе все така мълчалив, но чаровен и макар Док да имаше няколко бели косъма повече в брадата си, Сърдитко изглеждаше почти весел.

Само дето...

- Какво? Няма сметанови пасти? - Сърдитко грабна една захаросана бисквита и изгледа подноса кръвнишки.

- Това е среща, не празненство - каза Док и изсумтя.

- Е, сега определено не е празненство - каза Сърдитко и взе да оглежда бисквитата. - Няма даже една боровинка или пък шоколадово парченце. Да не сме се събрали да обсъждаме бюджетни проблеми?

- Както бях започнал да казвам - прекъсна го Бен и отмести подноса с бисквитките по-далече от Сърдитко, - добре дошли всички! С това обявявам днешната среща на Кралския съвет за официално открита. Ще започваме ли? -попита Бен.

Главите около масата закимаха.

Бен хвърли поглед към бележките, които бе скрил под дясната си ръка. Дано да вършеше всичко правилно.

Покашля се.

- Отлично. И така.

- Няма ли да изчакаме баща ти, хлапе? - попита джинът и качи крака на масата. Откакто на магията и вълшебствата не се гледаше с добро око в Аурадон, той беше придобил човешки вид и вече не приличаше на син облак.

- Да. Къде е крал Звяр? - избълбука Флаундър.

- Баща ти няма ли да се присъедини към нас днес, Бен? - попита нежно Пердита.

По бузите на Бен пропълзя червенина.

- Не, съжалявам. Баща ми... тоест крал Звяр, ме, ъъъ, помоли аз да проведа днешната среща.

Всички се втренчиха в него. Мишките се изправиха. Бисквитата падна от ръката на Сърдитко.

- Както и да е - Бен отново се прокашля и се постара да си придаде увереност, каквато не усещаше. - Да се захващаме за работа.

Той се опита да спечели време. Погледна дебелия куп документи пред себе си. Петиции, писма, заявления и предложения от помощници от всички краища на кралството...

„Покажи им е кой е кралят." Това каза баща му.

Той опита отново:

- В качеството си на бъдещ крал на Аурадон проучих петициите ви и макар да оценявам предложенията, се боя, че...

- Петициите ни ли? Да не говориш за Закона за помощниците? -попита Сърдитко, раздразнен.

- Ъъъ, да, боя се, че не сме в състояние да препоръчаме изпълнението на молбите в тези петиции...

- Кои сте тези вие? - попита Мери.

Сънливко изглеждаше объркан.

- Ами предполагам, че имам предвид себе си. Тоест, искам да кажа, че разгледах вашите предложения за промени, но, изглежда, е невъзможно да бъдат одобрени като...

Една от русалките наклони глава настрани и попита:

- Невъзможно? Защо?

Бен се смути.

- Ами защото аз...

Док поклати глава.

- Извинявай, синко, но някога излизал ли си от замъка? Какво знаеш за кралството? Знаеш ли например, че братовчедите ни гоблини от Острова на изгубените искат да получат опрощение? Отдавна са заточени.

Членовете на съвета замърмориха помежду си. На Бен му беше ясно, че срещата върви на зле, и отчаяно взе да търси най-добрия изход. В бележките пред него не пишеше нищо за справяне с бунт на съвета.

Първо. Какво би направил баща ми?

Второ. Какво би направила майка ми?

Трето. Дали да избягам? Какво ще постигна?

Бен все още разсъждаваше върху вариант номер три, когато Сърдитко заговори:

- Ако ми позволите да ви прекъсна - започна той с вид, напълно противоположен на съседа му по маса, Щастливко. -

Както знаете, ние, джуджетата, от двадесет години работим в мините, вадим оттам диаманти и други скъпоценни камъни за короните и скиптрите на кралството, за не един и двама принцове и принцеси, които са се нуждаели от сватбен подарък или одежди за коронацията си - Бен се изчерви още повече, когато сведе поглед към излъсканите златни копчета на куртката си. Сърдитко го изгледа многозначително и довърши: - И през всичките тези двадесет години не сме видели една стотинка за труда си.

- Хайде, хайде, господин Сърдитко - рече Бен. - Сър.

- Само Сърдитко - сопна му се джуджето.

Бен погледна мишките.

- Може ли?

- Давай - каза Гус и скочи от книгата.

Бен придърпа кодекса на Аурадон към себе си и мишките се търкулнаха по гръб. После отгърна на задните страници, които бяха изпълнени с таблици.

- И така, Сърдитко, като гражданин на Аурадон, изглежда, и ти, и останалите джуджета имате право на два месеца отпуск, двадесет отделни почивни дни и неограничени болнични - той вдигна поглед. - Да ви звучи познато?

- Горе-долу - отвърна Док. Сърдитко скръсти ръце и пак изгледа Бен враждебно.

Бен затвори книгата с облекчение.

- Така че не може да се каже, че сте работили през всичките двадесет години, нали?

- Математиката няма нищо общо, млади човече. Или може би е по-правилно да кажа „млади звяре"? - извика Сърдитко иззад Док, който се опитваше да напъха шапката си в устата на Сърдитко.

- Принц Бен е достатъчно - каза Бен с тънка усмивчица. Нищо чудно, че джуджето се наричаше Сърдитко. Бен никога не беше срещал по-сприхава личност.

- Ако ми позволите и без да се обиждате, но малко се поуморихме да нямаме глас и официални договори - намеси се Срамежливко. Поне Бен си помисли, че е той, заради начина, по който се изчерви, докато говореше.

- В момента сте на среща на съвета, нали? Мисля, че това не може да се нарече липса на глас, а вие? - Бен пак се усмихна. „Два удара от два опита. Бум. Май ще се окажа по-добър в царуването, отколкото си мислех."

- Но какво ще стане със семействата ни, когато се пенсионираме? - попита Срамежливко, който не изглеждаше убеден в казаното от Бен.

- Сигурен съм, че баща ми има план за добруването на всички - каза Бен с надеждата това да е истина.

Едно гласче се извиси от масата. Бен се приведе напред, за да чува по-добре.

- А някой да е забелязал, че ние, помощниците, вършим цялата работа в това кралство? Понеже феята кръстница не харесва магията, ние, мишките, трябва да шием всички рокли! - каза Мери възмутено. Малката мишка се беше качила отново на книгата, за да я чуят. - И то на лапичка!

- Това е много... - започна Бен, но го прекъснаха. Срещата вече не беше под негов контрол. Това поне бе ясно.

- Да не говорим за горските животни, които поддържат домакинството на Снежанка - додаде Жак. - И те не са особено доволни.

Мери кимна.

- На Снежанка скоро ще й трябва цял нов гардероб за коронацията! Вашата коронация, смея да добавя!

Бен отчаяно започна да търси нещо, за което да се хване из бележките си.

- Всеки гражданин има право да подаде... да подаде...

- А аз все още събирам всичко за Ариел - изгъргори Флаундър. - Съкровищата й растат непрекъснато, но каква е ползата за мен?

Бен опита отново:

- Ползата е, че знаеш колко ценна е работата, която...

Флаундър продължи:

- А русалките организират подводни екскурзии през цялата година, без да вземат и стотинка от туристите. Даже в пиковия сезон!

Сестрите на Ариел закимаха възмутено и запляскаха с лъскавите си опашки по водата, така че масата се намокри. Когсуърт покри очи с ръка, а Люмиер го стисна за рамото в знак на подкрепа.

Бен кимна.

- Е, това определено е въпрос, по който си струва да...

- И ако ми позволите да добавя, този живот без магия се отразява на нервите ни - въздъхна Лъчезария. - Флора не може да шие, Фауна не може да готви, а аз не мога да чистя без вълшебната си пръчица. Ще откриеш нашата молба най-отдолу, мило момче.

Флора взе листа и го натика в лицето на Бен, който от изненада седна обратно на мястото си.

Фауна се присъедини към колежките си.

- Макар наистина да оценяваме всичко, което направи феята кръстница, не

разбираме защо не можем да ползваме поне мъничко магия.

- Ами въпросът е дали има такова нещо като мъничко... - започна Бен.

Понго се надигна.

- Не искам да ставам досаден, но и ние с Пердита сме малко изморени от отглеждането на сто и един далматинци - каза той с мелодичния си, елегантен глас.

Мишката Мери кимна съчувствено и потупа лапата на Пердита със своята.

В лицето на Бен се мярна синьо петно.

- Казано с думи прости, принц Бен, цялата тая работа смърди - заяви джинът и подигравателно стисна нос.

Джуджетата заръкопляскаха, въодушевени.

Сестрите на Ариел отново запляскаха с опашки и водата във ваната се превърна в цунами. Когсуърт напусна заседателната зала, сумтейки, и дори Люмиер направи знак на принца да приключи срещата.

Само да знаеше как.

Срещата бързо се превърна в истински хаос. Помощниците и джуджетата започнаха да си крещят, феите продължиха да се оплакват колко е изтощително дори най-дребното домашно задължение без вълшебна пръчица и въобще всеки настояваше да получи компенсация за нещастната си орис.

„Трудно е да се различи едно оплакване от друго", помисли си Бен и потъна в стола си. Опитваше се да не изпада в паника.

„Дишай", каза си. „Дишай и мисли."

Беше обаче невъзможно да се мисли при тази шумотевица. Русалките се оплакваха, че туристите си хвърлят боклуците навсякъде. Джуджетата мрънкаха, че вече никой не си подсвирква, докато работи. Понго и Пердита джафкаха колко е стресиращо да спестяват пари за сто и едно висши образования. Дори джинът изглеждаше по-син от обикновено.

Бен си запуши ушите. Това вече не беше среща. Беше чиста проба скандал. Трябваше да го прекрати, преди всички да започнат да се замерват с предмети. Или с мишки.

„Какво би направил баща ми? Какво очаква от мен да направя? Как може да ме постави в такава ситуация и да очаква да знам как да постъпя?"

Колкото повече мислеше за това, толкова повече се ядосваше. Накрая се изправи. Никой не му обърна внимание.

Той се качи върху стола. Все така не му обръщаха внимание.

Край!

Баща му каза да се държи като крал. Кралете ги чуват!

- СТИГА! - изкрещя той от председателското си място. - СРЕЩАТА ПРИКЛЮЧИ!

В стаята настана смущаващо мълчание.

Бен продължи да стои върху стола.

- О! Никога не съм... - заръмжа Пердита. - Що за грубост! Да ни говориш с този тон!

- Безочие и неблагодарност, ще кажа аз - измърмори Флора, намусена.

- Е, това беше последната капка! - викна Сърдитко. - Къде е крал Звяр? Ние не сме глухи! Никакво възпитание ли нямаш, синко?

- Мили боже, никога никой не ни е говорил толкова грубо -прошепна Лъчезария, потресена.

Джуджетата и помощниците напуснаха залата един по един и всеки гледаше Бен така, сякаш очакваше да го удари. Русалките сумтяха, възмутени и нарочно разплискаха почти цялата вода, докато Люмиер ги отнасяше, клатейки глава. Мишките излязоха с вирнати носове, без дума да продумат. Далматинците вървяха с гордо вирнати опашки. Дори Сънливко отправи към Бен безмълвен поглед, пълен с болка.

Бен сведе глава, засрамен от поведението си. Беше се опитал да се държи като баща си и не беше успял. Не бе успял да отложи обсъждането на петицията, нито да вдъхне увереност у членовете на Кралския съвет. Ако изобщо бе успял да постигне нещо, то беше да влоши още повече положението.

„Ето затова от мен няма да излезе добър крал", помисли си Бен и слезе от заседателната маса на баща си.

Не беше успял да се докаже.

Беше доказал само едно...

Че принц Бен не е достоен да носи семейния пръстен със зверска глава, който в момента красеше пръста му.

11.

Злото е живо?

Мал стоеше сама в един ъгъл с чаша лютив сайдер в ръка, когато забеляза две фигури да се промъкват към масата с мезетата и напитките и да отмъкват две кутийки безалкохолно с изтекъл срок на годност. Карлос, разбира се, и принцеса Незабравка. Иви не изглеждаше особено повредена от престоя си в дрешника на Круела. Даже не кървеше! Нямаше и една драскотина, и една бримка на чорапите. Пфу. Явно Карлос й беше помогнал някак, неблагодарният малък скапаняк.

Мал въздъхна.

Пак не успя.

Също като майка си, чието проклятие се бе провалило.

Дали бяха осъдени на вечен провал?

Купонът бе мъртъв. Определено беше време да си тръгва. Дори лошите доведени внучки изглеждаха уморени от преструвките си, че не им харесва пиратите да ги гонят.

Мал метна празната си чаша на пода и си тръгна, без да хвърли поглед назад. Прекара остатъка от нощта, разбърквайки дворовете на съседите. Размести фигурките на градински гномове, мебелите и пощенските кутии. Позабавлява се, като украси къщите с тоалетна хартия и преобърна една-две рикши. Нищо не можеше да оправи настроението й по-успешно от унищожаването на частна собственост. Тя остави знака си на всяка от къщите: посланието „Злото е живо!", написано със спрей на моравата, за да напомни на островитяните точно какви са и с какво трябва да се гордеят.

Чувството й за добре свършена работа бе помрачено от немалката изненада, която изпита, щом се прибра и завари майка си да я чака.

- Майко! - извика тя, стъписана, като видя Злодеида да седи на огромния си зелен стол с висока облегалка пред прозореца от цветно стъкло. Това бе тронът й, седалището, така да се каже, на мрака.

- Здравей, скъпа - произнесе с леден глас Злодеида. - Знаеш ли колко е часът, млада госпожице?

Мал се обърка. Откога имаше вечерен час? Досега майка й не се интересуваше къде ходи или кога се прибира... или пък се интересуваше? В края на краищата не я наричаха Злодеида напразно.

- Два след полунощ? - предположи Мал.

- Така си и помислих - заяви Злодеида, вдигна единия си виолетов ръкав и коригира часовника си. После пусна ръкава надолу и се вгледа в дъщеря си.

Мал зачака, чудейки се каква е целта на цялата работа. Не се виждаха често и при всяка среща тя се стряскаше от това колко дребна изглежда майка й напоследък.

Господарката на мрака направо се бе смалила, откакто бе заточена тук. Някога се извисяваше над всички, а сега беше като миниатюрна версия на себе си, просто дребничка. Ако се изправеше, се виждаше, че Мал е с няколко сантиметра по-висока от нея.

И все пак характерната й злост си беше на мястото, само че се разпростираше на по-малко място.

- Докъде бях стигнала? О, да, Злото е живо! - изсъска Злодеида.

- Злото е живо! Точно така, майко - кимна Мал. - Затова ли искаше да говорим? За надписите из града? Добри са, нали?

- Не, скъпа, не ме разбра - отвърна майка й и чак тогава Мал забеляза, че тя не е сама. Жената на трона галеше един гарван, кацнал на облегалката.

Гарванът изграчи, литна към Мал, кацна на рамото й и я клъвна по ухото.

- Ох! - извика тя. - Я стига!

- Това е просто Диабло. Не ревнувай, малки ми приятелю, това е само Мал -каза Злодеида небрежно. Макар Мал да знаеше, че майка й изобщо не я е грижа за нея (опитваше се да не го приема лично - майка й не я беше грижа за никого), все пак я заболя да го чуе.

- Диабло? - попита Мал. Знаеше всичко за Диабло, първия и най-добър приятел на Злодеида. Майка й беше разказвала историята много пъти. Как преди двадесет години тя се изправила срещу принц Филип в образа на огромен черен дракон, но била повалена, предадена и обезвредена с оръжие на доброто и справедливостта, което някакви досадни добри феи помогнали на принца да насочи към сърцето й. Злодеида решила, че е убита и е в небитието, но вместо това на следващия ден се събудила сама, пречупена и пратена на този ужасен остров.

Единственият спомен от битката беше белегът на гърдите й - там, където я бе пронизал мечът, и призракът на болката от тази рана често я навестяваше. Беше повтаряла много пъти на Мал как, когато се събудила, си дала сметка, че проклетите добри феи я били лишили от всичко - от замъка й, от дома й, от любимеца й - гарвана.

- Единственият и неповторим Диабло - измърка Злодеида. Изглеждаше щастлива, което беше извънредно рядко явление.

- Но как? Нали беше замразен! Нали го бяха превърнали в камък! - развика се Мал.

- Да, така е, зверовете направиха точно това. Но той се върна! Върна се! И

Злото е живо! - заяви Злодеида, придружавайки думите си с вещерски кикот за по-силен ефект.

Така. Майка й започваше малко да се повтаря.

Мал изразително завъртя очи. За всички останали глупаци, слуги и кретени на Острова Злодеида беше най-страховитото двурого нещо на света. За Мал обаче, която я бе виждала да яде препечени филийки с гоблинско желе и да ръси трохи по дивана, да лъска рогата си с вакса и да кърпи собственръчно разпрания подгъв на пелерината си, тя бе просто майка й и затова не се страхуваше от нея чак толкова. Е, добре, страхуваше се, но не чак колкото Карлос например.

Злодеида стана и насочи блестящите си зелени очи към тези на дъщеря си.

- Моето Око на дракона, скиптърът на мрака... Диабло казва, че се е събудил! Злото е живо! А най-хубавото е, че се намира на Острова!

- Скиптърът ти? Сигурна ли си? - запита Мал с недоверие. - Трудно е човек да повярва, че кралят на Аурадон ще остави толкова мощно оръжие на Острова.

- Диабло се кълне, че го е видял, нали така, сладък мой? - отново замърка Злодеида. Гарванът изграчи.

- И къде е? - попита Мал.

- Е, не говоря гарвански, нали така? Очевидно е някъде на проклетия остров! -разгневи се Злодеида и отметна пелерината си.

- Ами добре. Но какво от това?

- Какво от това?! Окото на дракона се върна! Злото е живо! Това значи, че ще мога да възвърна силите си!

- Не и докато куполът е на мястото си - отбеляза Мал.

- Това няма значение. Мислех, че онези отблъскващо добри феи са го унищожили, но те само са го замразили като Диабло. Скиптърът е жив, намира се на Острова и най-хубавото е, че ти, мила моя, ще ми го донесеш! - обяви Злодеида с апломб.

- Аз ли?

- Да. Не искаш ли да се докажеш? Да ми покажеш, че си достойна да бъдеш моя дъщеря? - попита тихо майка й.

Мал не отговори.

- Знаеш колко много ме разочароваш. Знаеш как, когато бях на твоите години, управлявах цели армии от гоблини, а ти... какво правиш ти? Рисуваш със спрей из града. Трябва ПОВЕЧЕ да се постараеш! - кипна Злодеида и пак стана от стола си. Диабло изпърха с криле и изграчи в съгласие.

Мал се опита да не показва чувствата, които я бяха обзели. Според нея надписите бяха доста добри.

- Добре! Добре! Ще намеря скиптъра! - рече тя, само и само майка й да се укроти.

- Великолепно - Злодеида сложи ръка на сърцето си, или поне на празното място, където би трябвало да се намира то. -

Когато в онзи ден, преди двадесет години, мечът прониза драконовата ми кожа и паднах от планината, бях сигурна, че съм умряла. Но ме върнаха, за да ме оставят на съдба, по-лоша от смъртта, много по-лоша. Ала един ден ще отмъстя!

Мал кимна. Беше слушала тези закани толкова много пъти, че можеше да ги каже на сън да я бутнат. Злодеида взе ръката й и двете казаха в един глас:

- Отмъщение за глупците, които ни затвориха на този прокълнат остров!

После Злодеида дръпна Мал към себе си, за да й прошепне едно предупреждение на ухо.

- Да, майко - каза Мал в знак, че е разбрала.

Злодеида се ухили.

- А сега върви и ми го донеси, за да можем да се отървем от този плаващ затвор веднъж завинаги!

Мал се завлече в стаята си. Беше забравила да каже на майка си за мръсния номер, който бе погодила на Иви на купона, не че тя щеше да го сметне за достатъчно силна проява на злодейство, не и великата Злодеида. Нищо не беше достатъчно за нея. Защо изобщо се опитваше?

Тя излезе през прозореца си на балкона, от който се виждаше целия остров, а в далечината проблясваха куличките на Аурадон.

След няколко минути чу звънтене, което значеше, че Джей се е отбил да я дразни или да си открадне нещо за среднощна закуска.

- Тук съм! - викна тя от балкона.

- Много рано си тръгна, преди истинският купон да започне - каза той. -Превърнахме залата в терен за пого и стана много весело.

Той излезе на балкона с пакет смрадливи пръчици с вкус на сирене в ръце.

Тя сви рамене.

- Какъв е тоя отвратителен гарван? - попита той и захруска шумно пръчиците, от които пръстите му грейнаха в неоново оранжево.

- Диабло. Сещаш се, старият любимец на майка ми. Върна се.

Джей спря да хрупа.

- Какво?

- Върна се. Съживил се е. Сега майка ми мисли, че заклинанието, което държи купола, може би е на път да се развали.

Очите на Джей се разшириха.

Мал отклони поглед от него и продължи:

- И това не е всичко. Диабло се кълне, че Окото на дракона също е живо. Че го е видял да светва отново. Сещаш се, скиптърът й, най-великото й оръжие, онова, дето контролира всички сили на мрака и злото, дрън-дрън-дрън. Иска да й го намеря и с него да развали проклятието над Острова.

Джей се изсмя високо.

- Май този път не просто са й изгорели бушоните, ами и електрическото табло се е подпалило, а? Това нещо е скрито за вечни, вечни, вечни, вечни...

- Времена? - подсмихна се Мал.

- Именно.

Мал пак отвърна поглед, искаше да смени темата.

- Мислил ли си някога как е животът там? - попита тя и кимна към Аурадон.

Джей изпръхтя.

- Да бе, сигурно е ужасно. Слънчево, весело и... ужасно. Благодаря на нещастните си звезди всеки ден за това, че не съм там.

- Да, знам. Обаче... ами, не ти ли писва от Острова понякога, не ти ли се иска малко разнообразие? - попита тя, замислена.

Джей я изгледа, объркан.

- Няма значение - Мал знаеше, че няма да я разбере. Продължи да се взира в нощното небе. Джей все така хрупаше пръчиците и си играеше с няколко току-що откраднати бижута.

В главата на Мал изплува спомен. Беше на пет години и с майка й бяха излезли на пазар. Тя видя един гоблин, който се спъна и падна и плодовете от кошницата му се разпиляха. Без да помисли, тя започна да ги събира и да помага на гоблина да ги прибере обратно. Една по една събра всички ябълки, избърса ги от праха в роклята си и ги сложи в кошницата. Изведнъж вдигна поглед. Над пазара се бе спуснало мълчание и всички, включително майка й, която беше станала червена като отровна ябълка, се взираха в нея.

- Изправи се веднага - изсъска Злодеида. После ритна кошницата и ябълките пак се разпиляха.

Мал се подчини. Когато се прибраха вкъщи, майка й я заключи в стаята й, за да си помисли за стореното.

- Ако не внимаваш, моето момиче, ще свършиш точно като него, като баща си. Ще станеш слаба и немощна. И ЖАЛКА! -

изрева Злодеида пред заключената врата.

Малката Мал застана пред петносаното огледало, подпряно на малката й тоалетка. Преглъщайки сълзите си, тя се закле никога повече да не разочарова майка си.

- Трябва да го намерим - каза Мал на Джей, когато от морето под тях се надигна леден вихър и я върна в настоящето. -

Окото на дракона. Тук е.

- Мал, това е невъз...

- Трябва - повтори тя.

- Уф - Джей сви рамене и тръгна към стаята. - Ще видим.

Мал за последен път погледна към блещукащите светлини на хоризонта. Усети странна болка в гърдите, нещо като копнеж. За какво копнееше, не знаеше.

12.

Точка за отбора

Джей остави Изгодния замък зад гърба си. Нощта свършваше, мракът започваше да се превръща в зора и макар да бе все още тъмно, той чу скръбното грачене на лешоядите, които летяха над Острова в търсене на плячка. Потрепери, докато вървеше из сумрачните улички на града, покрай призрачните, лишени от листа дървета и олющените постройки, изоставени и безнадеждни като онези, които ги обитаваха.

Джей ускори крачка. Той не се страхуваше от тъмното, зависеше от него. Най-добре си вършеше работата нощем. При все това не можеше да свикне с усещането, което му създаваше Островът в мрака. То бе най-силно, когато всички спяха и той можеше ясно да види света около себе си - такъв, какъвто е. Виждаше, че този град, този остров, тези голи дървета и полусрутените къщи са неговият живот, независимо какъв живот бяха познавали в миналото баща му и останалите възрастни. Тук нямаше блясък. Нямаше магия и сила. Това беше всичко - всичко, което имаха и щяха да имат.

Без значение какво си мисли Мал.

Джей срита един камък, който прелетя през калдъръмената уличка, и от сенките изръмжа ядосана котка.

„Тя изобщо не може да мисли."

Мал никога не би признала факта, че всички те бяха победени, особено пък когато беше в такова настроение като днес. Толкова беше упорита понякога. Направо заблудена. В такива моменти Джей ясно виждаше пораженията от израстването в компанията на маниакален злодей. Не можеше да вини Мал, че не бе могла да откаже на майка си, никой не би могъл, но честно казано, нямаше начин скиптърът на Злодеида да е някъде на Острова, а и дори да беше, Джей и Мал никога нямаше да го намерят.

Джей поклати глава.

„Окото на дракона, а? По-скоро Окото на отчаянието."

Този гарван бе откачен, сигурно поради двадесетте години, които бе прекарал като статуя.

Той сви рамене и зави зад ъгъла към своята улица. Опита се да забрави цялата работа, като очакваше (и се надяваше) и Мал да я забрави. Вярно, имаше си приумици, но те никога не траеха дълго. Това й беше хубавото на Мал, все се вживяваше в нещо и напълно го забравяше до следващия ден. Двамата се разбираха чудесно, защото Джей бе свикнал да я оставя на кратките й мании, без да се опитва да я вразумява.

Когато най-сетне отключи всички крадени ключалки, вериги и резета, които пазеха собствения му дом (крадците най-много се страхуват някой да не ги ограби), той отвори гниещата дървена врата, която изскърца, и се промъкна вътре.

„Стъпка по стъпка. Мести тежестта на тялото върху крака, с който пристъпваш. Стой близо до стената..."

- Джей? Ти ли си?

По дяволите.

Баща му все още беше буден и си пържеше яйца; верният му папагал Яго бе кацнал на рамото му. Да не би Джафар да се тревожеше, че единственият му син се прибира толкова късно? Да не би да се чудеше къде е бил и с кого и защо се прибира толкова късно?

Ами! Баща му мислеше само за едно нещо и Джей прекрасно знаеше какво е то.

- Как е днешната плячка? - попита Джафар алчно и сложи чинията с яйцата на кухненската маса до купчина ръждиви монети, които минаваха за пари на Острова. Именно на тази маса Джафар се занимаваше с хобито си: да си брои парите. Купчината вече бе придобила впечатляващи размери, но Джей знаеше, че няма да задоволи лакомията на баща му.

Нищо не можеше да я задоволи.

- Готина пижама - подсмихна се Джей. Номерът с баща му беше да не спира да се движи, да е непрекъснато нащрек и най-вече да не отговаря на въпроса, защото нямаше верен отговор. Когато не можеш да спечелиш, няма смисъл да се предаваш и да играеш по правилата на противника. Така само ще си докараш куп проблеми.

„Най-добрият приятел на баща ми е папагал."

Какво повече му трябва на човек да знае?

- Готина пижама! - изкряска Яго. - Готина пижама!

Джафар беше облечен с избелял халат за баня над провиснало долнище на пижама с мотив на лампички. Ако двадесет години като статуя можеха да побъркат гарван, то двадесет години живот сред изгубените бяха оказали почти същия ефект върху бившия Велик везир на Аграба, лишавайки го от показната му арогантност и безкрайното му безчестие. Нямаше ги вече тежките коприни и меките кадифени жакети. Вместо тях някогашното величие се разкарваше с мърляви анцузи и фланелки с петна от пот, които миришеха доста силно на сергията, която държаха на пазара и която, за жалост, се намираше твърде близо до търговците на коне.

Елегантната, черна брада сега беше рошава и посивяла, а средата на тялото му бе обогатена с щедро шкембе. Яго бе започнал да го нарича „Султана", понеже Джафар приличаше на стария си враг по размери, макар че, откровено казано, трябваше да се добави, че и Яго изглеждаше така, сякаш всеки ден преяжда с бисквити.

В отговор на Яговото определение „Султана" Джафар го назоваваше с такива думи, които нямат място дори в речника на невъзпитан папагал.

Джей мразеше пижамата на баща си. Тя беше знак за това колко дълбоко бе изпаднало някога благородното им семейство с почти кралски произход. На места платът толкова се бе протъркал, че шкембето на Джафар се виждаше през него. Джей се опита да не го гледа прекалено внимателно дори на оскъдната светлина на зората.

Баща му не обърна внимание на подкачанията за пижамата. Беше ги чувал и преди. За нула време изгълта среднощната си закуска, и то с огромно удоволствие, без да се сети да предложи малко на Джей.

- Хайде, хайде, казвай. Колко спечелихме? Дай да видя.

Джей хвърли поглед на спалния си килим, навит в дъното на стаята, отвъд масата, с ясното съзнание, че вече няма как да се промъкне покрай баща си. Без желание изпразни джобовете си.

- Счупена стъклена пантофка, взех я от една от лошите доведени внучки. С малко лепило ще й вземем добра цена.

Напуканата обувка, на която липсваше токчето, се разпадна на стотици парченца в момента, в който се допря до масата. Джафар вдигна вежда.

- Хм, може би с каноконлит ще стане - предложи Джей. -

Ето един от нашийниците на Луцифер, ключодържателят пистолет на Рик Радклиф и виж, истинско стъклено око!

Окото беше покрито с прах.

- Почти неупотребявано е. Взех го от един от пиратите.

Той приближи окото до своето и погледна през стъклото. После рязко го отдалечи, сбърчи нос и размаха ръка пред лицето си.

- Защо пиратите изобщо не се къпят? Толкова е просто, нарича се душ. Не прекарват цялото си време в открито море -

каза Джей и търкулна окото към баща си.

Яго изкряска любопитно, а Джей зачака неизбежното.

Джафар махна пренебрежително с ръка към плячката и въздъхна.

- Боклук.

- Боклук! - кресна Яго. - Боклук!

- Само това има на Острова - обясни Джей и се подпря на мивката. - Това е Островът на изгубените, Островът на остатъците, не помниш ли?

Баща му се намръщи.

- Бил си в дома на де Вил и не си успял да откраднеш кожено палто? Какво си правил изобщо цяла нощ? Ухажвал си момичето на Злодеида?

Джей завъртя очи.

- Хиляди пъти вече повторих: не. В края на краищата не мен заключиха в дрешника с палтата - в момента, в който го каза, се почуди защо не се беше сетил за това.

- Трябва да се стараеш повече! Ами онази принцеса? Онази, дето скоро излезе от замъка си.

- А, тя, да. Бях забравил - Джей пъхна ръка по-дълбоко в джоба на джинсите си и извади сребърна верижка с медальон във формата на отровна червена ябълка. -Само това носеше. Казвам ти, дори замъците на този остров са за боклука.

Джафар си сложи очила и разгледа бижуто - първо с едното око, после с другото. Зрението му хич не го биваше, а гърбът го болеше от усилието да носи навсякъде със себе си шкембето. Дори на злодеите не бяха спестени мъките на остаряването.

- Тенекия и стъкло. По мое време даже слугиня не би носила такова нещо, да не говорим за принцеса. Не е точно големият удар, който търсим.

Той хвърли медальона настрана и въздъхна, после подаде бисквита на Яго.

- Удар - рече Яго радостно и пръсна трохи. - Голям удар!

Раменете на Джей увиснаха.

Големият удар.

Това беше мечтата на баща му: как някой ден единственият му син ще попадне на толкова богата, толкова огромна плячка, че да не му се налага повече да работи в магазин за стоки втора, че и трета употреба. Нямаше значение, че самият Остров на изгубените бе една плаваща купчина боклук. По някаква причина Джафар вярваше, че Големият удар ги очаква зад следващия ъгъл, че съкровището, което ще възстанови блясъка му и ще го превърне отново във всемогъщ магьосник, е някъде наблизо.

„Говори ми за заблуди."

Дори такова съкровище да съществуваше, нима би могло да върне времето назад, към добрите дни, или да ги освободи от доживотното заточение? Сякаш някакво бижу или сандък със злато можеше да оправи кашата, която бяха забъркали Джафар и подобните нему.

Големият удар. Баща му беше точно толкова побъркан на тази тема, колкото Мал по въпроса за скиптъра. Джей поклати глава.

После замръзна. Защото се бе сетил нещо.

Я чакай малко.

Какво му беше казала Мал? Че според гарвана Окото на дракона, скиптърът на Злодеида, е скрит някъде на Острова. Ако гарванът казваше истината и Джей успееше да намери скиптъра, това щеше да е ударът на годината. На века! Обмисли всичко. Възможно ли беше? Можеше ли всичко да е толкова лесно? Възможно ли бе баща му да е бил прав, като се бе вкопчвал и в най-крехката надежда за нещо по-добро дори след всички тези години?

Да бе.

Джей потърка очи. Нощта се бе оказала дълга. Нямаше начин скиптърът да е на Острова на изгубените. Тук нямаше нищо със своя сила - нито хора, нито предмети.

А и дори да беше тук, колкото и невероятно да звучеше това, куполът над Острова не пропускаше никаква магия. Окото на дракона щеше да е просто снобски бастун. Както бе казал на Мал, начинанието беше безсмислено. По-добре да опитат да откраднат лодка от Кея на гоблините и да отплават към Аурадон. Не че някой от тях искаше да живее там.

„Може би мястото ни е на Острова на изгубените, на отпадъците и на забравените. Може би така трябва да свърши историята.

Само че кой ще съобщи тази новина на баща ми?"

Джей гледаше как баща му отново започва да брои монетите и да ги подрежда в спретнати колонки. Броенето на пари го успокояваше по начин, който синът му никога не би разбрал. Джафар си подсвиркваше. В един момент вдигна глава и срещна втренчения поглед на Джей.

- Помниш ли Златното правило? - измърка баща му, прегръщайки парите с две ръце.

- Абсолютно. Лека нощ, татко - пожела Джей и се запъти към протъркания килим под рафтовете със стока в дъното, където спеше. Който държи златото, пише правилата. В това вярваше баща му и макар Джей да не бе виждал злато никога през живота си, беше научен да вярва в същото правило.

Само дето не беше сигурен дали вярва, че има злато за намиране. Не и на Острова на изгубените. И все пак, след като се сви на кълбо на килима, който му служеше за легло, той се запита какво ли би било усещането да го намери.

Големият удар.

Той заспа и започна да сънува как баща му се пръска от гордост в пижама от злато.

13.

Вторични трусове

Круела щеше да го убие, ако разбереше, че е правил купон, докато я е нямало. Разни хора все му повтаряха, че е омекнала с възрастта, че е по-спокойна и не крещи толкова, но на тези хора не им се налагаше да живеят с нея.

Синът на Круела де Вил я познаваше по-добре от всеки друг.

Ако разбереше, че е допуснал толкова хора да влязат в къщата й... или, още по-лошо, че е допуснал някой да се доближи до дрешника й, или даже още по-лошо, да влезе в дрешника й, или още по-лошо, че този някой е паднал насред куп палта от първокачествена кожа... Ами, да кажем само, че щеше да й се прииска да одере нещо друго, а не кученце.

За щастие, майка му все още беше на спа и не се бе прибрала неочаквано, както понякога правеше, за да държи нащрек сина си, Джаспър и Хорас.

Карлос се измъкна от леглото и откри неколцина безцелно сновящи, полузаспали гости, които миришеха на сайдер.

- Сигурно търсите банята. Насам. Никакъв проблем! - той ги избута през входната врата, преди да осъзнаят какво се случва. Докато се занимаваше с това, Хари и Джейс, двамата девилски слуги второ поколение, които му бяха помогнали да украси къщата за купона, излязоха, препъвайки се от балната зала, с разтегателна хартия в косите.

- Добро утро - каза Карлос с глас все още дрезгав от съня. -Защо сте се украсили с купона?

- Казах му да не ме увива в тия тъпи хартии - каза Хари сърдито.

- Ти си казал на мен? Ти си този, който цяла нощ игра на гоненица и влачи половината украси като опашка.

- Забавлявах гостите.

- Тогава защо никой не играеше с теб?

Както обикновено, нямаше надежда за нормален разговор с когото и да е от двамата. Карлос се отказа.

Братовчед му Диего вдигна палци от дивана.

- Страхотен купон! Абсолютно велик!

Останалите членове на групата събираха нещата си.

- Благодаря - рече Карлос и сбърчи нос. В мътната светлина на зората всичко изглеждаше още по-жалко и безнадеждно. Дори свещите по бронзовите свещници бяха изгорели докрай, а някой беше скъсал люлката, така че въжето сега се полюшваше вяло и току обърсваше пода.

- По-добре да се разкараме оттук, че да можеш да изчистиш - ухили се Диего. -Или майка ти ти е казала да оставиш чистенето на нея, когато се прибере?

Той избухна в смях.

- Много смешно - Карлос обърна гръб на братовчед си и отвори летящите врати към кухнята. Беше гладен, болеше го главата и не се беше наспал. Сънува как се опитва да запази купона в тайна от майка си и ослепителната светлина, която бе изскочила от машината му и бе минала през купола.

Наистина ли се случи?

За момент Карлос си помисли, че е усетил нещо във въздуха. Нещо диво, наелектризирано и пулсиращо от сила. „Магия? Възможно ли е?"

Почуди се дали може да накара машината пак да излъчи светлината.

След закуска.

Той надникна в кухнята, която изглеждаше така, сякаш в нея е избухнала бомба. Всички равни повърхности лепнеха и бяха покрити с чаши, купи, парчета пуканки и чипс, вмирисани яйца по дяволски, недоядени лютиви хотдози и празни бутилки от сайдер. Краката му залепваха на всяка крачка и после се отлепваха със звук, който представляваше нещо средно между отделянето на лейкопласт от рана и отлепването на октоподско пипало от дъното на лодка. Взе метлата и започна да разчиства колкото да стигне до хладилника и шкафовете.

- Ей, ако може... - избъбри Карлос и избута хъркащия Клей Клейтън от кухненския плот, за да си намери закуска. Клей беше синът на Великия ловец, който почти бе успял да хване горилската армия на Тарзан. (Почти беше ключовата дума. Като всеки друг злодей на Острова и неговите пъклени кроежи се бяха провалили.)

Карлос напълни една купа с полузалепнали овесени ядки и взе лъжица точно в момента, в който Гастоните подадоха глави в кухнята.

- Ей, човече! Какво имаш там? Закуска? С удоволствие ще хапнем.

Едрите близнаци ревнаха „Дай пет!", отмъкнаха купата с овесените ядки под носа му и излязоха. Както беше типично за тях, винаги си тръгваха последни и отмъкваха храната.

Той въздъхна и пак взе метлата.

Имаше прекалено много за чистене. Но той беше Карлос де Вил, детето чудо, нали? Със сигурност можеше да измисли начин да облекчи работата си. Да, със сигурност. Просто трябваше да се съсредоточи върху проблема. По-късно щеше да се погрижи за чистенето. Първо трябваше да отиде на училище.

В родния си замък Иви бе спала точно толкова зле, колкото Карлос. Е, сънищата й не бяха за Круела де Вил или за купола, но пък бяха изпълнени с безкрайни лабиринти от тъмни стаи и щракащи капани. Тя се събуди, обляна в пот, точно преди един от капаните да щракне върху крака й със стоманените си челюсти.

„Не мога да отида на училище. Не и след тази нощ."

При мисълта отново да се изправи лице в лице с Мал, стомахът й се обърна.

Освен това какво лошо имаше човек да си стои у дома? Домът си беше, ами дом. Нали така? Е, не беше особено приятно, но пък беше безопасно. Сравнително. Уютно. По един не съвсем обичаен за уюта начин.

Или не.

Е, хубаво, беше студено и влажно, и общо взето приличаше повече на пещера. Или на затвор, както бе свикнала да възприема замъка през дългите години на домашно обучение. А днес, както през повечето дни от живота си, Иви чуваше майка си да си говори сама с въображаемия глас на вълшебното огледало.

Поне вкъщи нямаше капани и лилавокоси зли феи, обзети от желание за отмъщение. Нямаше хора, за които да се чудиш дали са ти приятели, или врагове, ако изобщо имаше място за чудене, когато ставаше дума за Мал.

„Не знам какви сме с нея, но не ми харесва.

А пък си мислех, че когато тръгна на истинско училище, животът ми ще стане много по-хубав."

Иви стана и отиде до бюрото си, в което стояха няколко стари учебника от дните на домашно обучение. Извади любимия си - гримоар с протъркани корици, личния сборник заклинания на Злата кралица.

Естествено, гримоарът беше безполезен на Острова, но Иви обичаше да чете заклинанията. Книгата беше нещо като каталог с постиженията на Злата кралица от добрите й дни, преди да започне да прекарва цялото си време в обикаляне на празните стаи на замъка и имитиране на глас на огледало. Заклинанията караха Иви да се чувства по-добре. Да си припомня, че нещата невинаги са били такива.

Сега прелистваше жълтеещите страници на книгата, както когато бе малко момиченце. Беше ги чела задълбочено, както (поне така предполагаше) принцесите в Аурадон четяха глупавите си вълшебни приказки. Изучаваше заклинанията, както другите принцеси изучаваха... ами други принцеси.

Имаше заклинания за истина, в които се ползваха свещи и вода, любовни заклинания, които изискваха цветни листенца и кръв, заклинания за здраве и богатство, заклинания за късмет и заклинания за смърт. Любими й бяха заклинанията за дегизировка и мръсни номерца, особено Амбулантния търговец, което майка й бе използвала, за да излъже глупавата Снежанка. Добро заклинание беше.

Направо класика.

- Здравей, миличка - каза Злата кралица от вратата на стаята й. Пристъпи напред, без да спира да говори. - Отново изглеждаш бледа! Дай да ти сложа малко руж!

Тя взе една голяма четка от тоалетката и започна да нанася руж по бузите на Иви.

- Розова като ябълков цвят. Ето. Така е много по-добре - тя сведе поглед към книгата в ръцете на дъщеря си. - Тази вехтория ли четеш? Не те разбирам. За какво ти е пак да четеш заклинанията?

- Не знам. Може би защото не мога да си ги представя. Ти наистина ли си правила това заклинание? Ти?

Иви някак не можеше да си представи майка си като стара, грозна вещица. Сега беше на средна възраст, пухкава и вече не приличаше на забележителния си портрет, който висеше в главната галерия на замъка, но пък далеч не беше грозна.

- О, да! Беше страхотно! Снежанка-Празноглавка ми повярва веднага. Такава тъпачка - Злата кралица се изкикоти. -

Така де! Търговка, която продава ябълки от врата на врата? Насред гората? - тя въздъхна. - Ех, хубави времена бяха.

Иви поклати глава.

- И все пак не мога да повярвам.

Майка й се зае да й оправя прическата.

- Чакай малко. Защо си тук? Не си ли на училище?

- Не ми се ходи - призна Иви. - Не съм сигурна, че трябва да ходя. По принцип, искам да кажа. Май е по-добре да си стоя в замъка.

Злата кралица сви рамене.

- Че на кого му трябва образование и без друго? Красотата си е красота, не го забравяй, миличка.

- Не се притеснявай, ти няма да ме оставиш да забравя.

- Нужно е просто внимание към дреболиите. Трябва да работиш за красотата си и да я искаш. Миглите ти няма да се извият сами, да знаеш.

- Да. Ти ще ми ги извиеш дори да не искам.

- Точно така. И защо? За да можеш един ден да имаш това, което ти се полага по право, нищо че сме затворени на този жалък остров. Това е твоето рождено право: да бъдеш Най-красива. На. Света. Това не са просто думи.

- Всъщност според мен са точно това.

- Става дума за отговорности. И твои, и мои. С огромната красота идва и огромна сила.

Иви се втренчи в пространството. Когато майка й изпаднеше в такова настроение, ставаше безсмислено да й противоречи.

- Не е редно аз да искам това повече от теб, Иви - въздъхна майка й и поклати глава.

- Знам - каза Иви искрено. - Но какво да правя? Какво да правя, ако не знам какво искам? Или как да го получа?

- Просто се стараеш повече. Слагаш още един слой пудра. Повтаряш гланца върху матовото червило. Слагаш руж и бронзант и внимаваш да не ги объркаш.

- Бронзант на скулата, руж на бузата - автоматично изрече Иви.

- И знаеш кой цвят спирала подчертава очите ти най-добре.

- Синя с кафяви сенки. Зелена със златни. Виолетова със сини - отговори Иви, сякаш даваше решенията на математически задачи.

- Точно така - Злата кралица взе ръцете на дъщеря си в своите, проявявайки рядък майчински жест на нежност. -И те моля за едно, мило мое момиче. Никога не забравяй коя си.

- Коя съм? - попита Иви и стисна ръцете на майка си. Чувстваше се така изгубена... и повече от всичко искаше да знае коя е.

- Някоя, която трябва да ползва еликсир за коса, за да изглежда гладка.

С тези прощални думи Злата кралица излезе от стаята, а тъмните поли на роклята й се проточиха след нея.

- Огледалце! Вълшебно огледалце! - чу я да вика Иви.

Да, помисли си Иви, можеше да остане вкъщи, да чете старите книги и да гледа Аурадон Нюз Нетуърк както досега. По някое време, ако извадеше голям късмет, майка й щеше да дойде в стаята й и да й направи някаква интересна прическа, макар Иви да бе повтаряла милиони пъти, че предпочита простата рибена кост.

„Това е животът ми, когато си стоя в замъка."

Плитки, руж и бронзант.

Това беше проблемът с излизането от дома, предположи тя. Щом веднъж прекрачиш прага и се озовеш в широкия свят, щом напуснеш мрака на пещерата, става много трудно да се върнеш обратно.

Дори и за да си пригладиш косата с еликсир и да се гримираш така, че очите ти да се открояват.

Колкото повече мислеше Иви, толкова по-ясно осъзнаваше, че не може да остане в замъка ни секунда повече. Беше прочела всички книги и бе изгледала всички предавания по телевизията, и нямаше с кого да разговаря, освен с майка си, която можеше да говори само за последните доставки козметика, които идваха с боклукчийските баржи, за полуизразходвани червила и наченати кремове, които аурадонските принцеси захвърляха, когато вече не им трябваха.

Дори училището сигурно бе по-добре от това.

А можеше да се справи с Мал, нали? Не се страхуваше от нея.

Не чак толкова.

Е, добре, страхуваше се. Но повече се страхуваше да остане да гние в пещерата завинаги. Беше твърде млада, за да създаде своя версия на Гласа на огледалото. Поклати глава при тази мисъл.

Красотата си е красота, а?

Така ли бе казала майка й?

Но какъв беше смисълът да си красива, ако няма кой да види точно колко си красива?

Даже пукнатината на тавана започваше да й прилича на Окото на дракона.

Мал се взираше омаяна във въпросната пукнатина от леглото си. Беше се събудила прекалено рано, даже по-рано от Карлос и Иви, защото не можеше да спи от мисли за приключението, което майка й, без да я пита, й бе възложила. Такава си беше Злодеида - веднъж да й дойде някаква идея, нищо не можеше да я спре. Нямаше значение дали ще натовари с изпълнението дъщеря си, или някой свой слуга, тя очакваше съответните хора веднага да захвърлят всичко друго и да рискуват живота си в изпълнение на нейната заповед.

Такъв беше маниерът на Злодеида.

Мал знаеше, че не се правят изключения за дъщери, не и от един от най-големите злодеи в историята на света и на Острова на изгубените. Не се става номер едно с прояви на милост и разум.

Не и ако си част от злодейския елит.

Злодеида си искаше Окото на дракона, което беше чудесно и прочие, и Мал напълно я разбираше. Ала да се опиташ да откриеш къде точно се намира скиптърът, беше съвсем друго нещо.

Та така.

Диабло изобщо не й помагаше. Единственото, което правеше, бе да грачи, когато Мал го боднеше с пръст.

- Е, къде е скиптърът, а? Щом ти си се съживил, не може да е далеч, нали? Но къде е точно?

Гарванът щеше да й извади очите, ако се приближеше прекалено. Глупавата птица искаше майка й само за себе си и за него Мал не беше заплаха, а по-скоро досадна пречка.

В момента обаче птицата не беше единственото, което я тормозеше.

Заплахите на Злодеида трудно се забравяха. Както винаги, майка й знаеше точно къде да удари. Намираше слабите места на дъщеря си толкова лесно, колкото и когато тя беше бебе и най-слабото й място бе фонтанелата на главата й.

„Не искаш ли да ми се докажеш?

Докажи, че си достойна за името, което носиш, дъще на Злодеида!"

Мал се въртеше ли, въртеше в твърдото си, скърцащо легло.

Да, беше кръстена на майка си, но Злодеида казваше, че тъй като до момента е показала съвсем слаби признаци на злодейство, може да се нарича само с част от името си, докато не докаже, че е достойна за мрачното си фейско наследство. Което всъщност беше нелепо, ако се замисли човек. Все пак Мал нямаше на разположение всички злодейски ресурси. Налагаше се да използва каквото има: откраднати спрейове с боя, ученици без късмет, дрешник, пълен със стари кожени палта и капани. Вярно, не обвиваше цели замъци с бодливи храсталаци, но всеки злодей трябва да започне отнякъде, нали така?

Това, че Иви се бе отървала цяла, също не беше по нейна вина, нали? В крайна сметка, няма как да постигнеш възможно най-добрите резултати, когато времето те притиска. Добрите кроежи изискват по-дълго планиране, нали?

Мал се обърна на другата стана.

В Изгодния замък все още цареше тишина, което значеше, че Злодеида още не е излязла на балкона да крещи по слугите си и да ги унижава. Когато Мал най-сетне стана от леглото, облече лилавите дрехи за деня и излезе на пръсти от стаята си, видя, че вратата към стаята на майка й е заключена. А това означаваше, че Злодеида не бива да бъде притеснявана по никакъв повод. Тя беше непреклонна по въпроса за осемте си часа сън за злодейство и препоръчваше строга диета от кошмари, за да поддържа ноктите си остри.

Досега всичко това бе действало безусловно.

Мал се замисли за предупреждението, което й прошепна майка й, докато тичаше надолу по рушащото се стълбище.

Окото на дракона е прокълнато, каза й Злодеида, следователно всеки, който го докосне, моментално ще заспи за хиляда години. Специалитетът на майка й: да приспива хора против волята им. Разбира се, този специалитет не беше свършил работа в историята със Спящата красавица, но това не значеше, че Окото на дракона е лишено от силата си. Когато Мал откриеше скиптъра, щеше да се наложи да внимава, за да не го докосне, и да намери начин да го върне на майка си, без да задейства проклятието.

Ако все още действа.

Ако намеря скиптъра.

Ако изобщо съществува.

Докато мяташе раницата си на рамо, Мал се почувства още по-зле. Беше сложила още един цветен спрей вътре, но и това не успя да оправи настроението й.

Може би Джей беше прав.

Може би цялата тази работа не си струваше усилията. Тя изобщо не знаеше откъде да започне търсенето на майчиното си изгубено оръжие, без значение колко мощно е било някога.

Коя беше тя изобщо, та да си мисли, че може да намери нещо, което толкова дълго е било изгубено? Може би просто трябваше да забрави това и да се върне към обичайните си занимания: кражбите и гоненицата със собствениците на магазини и кафенета.

Така или иначе, каквото и да направеше Мал, отношението на майка й към нея нямаше да се промени. Дори да успееше да намери Окото на дракона, тя знаеше, че няма как да промени факта, че е имала баща, а именно това Злодеида никога нямаше да прости и да забрави.

Единственото нещо, което самата Мал не можеше да промени.

Така че, защо да се занимава?

Защо да се опитва?

Може би просто трябваше да приеме фактите и да продължи напред. Майка й и без това го очакваше от нея.

Да се провали. Да предизвика разочарование. Да се откаже. Да се предаде.

Като всички останали на Острова.

Мал отвори портата на замъка и тръгна към училище, като се опитваше да не мисли за всичко това.

14.

Злодейски богатства

Като много други задръстеняци преди него, Карлос обичаше училището. Не се срамуваше да си го признае - би го казал на всеки, който се поинтересува. Тъй като никой не се интересуваше, той споделяше причините със себе си.

Обичаше структурата и правилата в училище. Обичаше и ученето, това да отговаряш на въпросите, които имат отговор, и да проучваш онези, които нямат. Въпреки че някои занимания бяха истинско мъчение - например пробягването на една пълна обиколка около гробниците във физкултурния салон (за какво им беше да тренират бягство на крак, при положение че живееха на остров?) и работата с партньор (най-често някой от онези, които му се подиграваха, че не може да пробяга обиколка около гробниците в салона), останалото напълно ги компенсираше.

Това бяха хубавите страни на училището, при които човек можеше да използва мозъка си, а в това отношение Карлос смяташе, че е доста по-добре оборудван от средностатистическия злодей.

И беше прав.

Защото мозъкът на Карлос в сравнение с другите беше колкото дрешника на Круела де Вил на фона на всички останали дрешници.

Поне така си казваше Карлос особено когато го караха да бяга около гробниците.

Първият му час днес беше по съмнителни науки, предмет, към който той имаше особена слабост. В един от тези часове му бе дошла идеята за машинката, докато учеха за радиовълните. Карлос не беше просто най-добрият по този предмет, той делеше първото място с онзи, който най-много се доближаваше до представата за негов съперник в цялото училище: мършавия, очилат Реза.

Реза бе син на бившия султански астроном на Аграба, който често бе съветвал Джафар относно подредбата на звездите при не един и два нечестиви плана, а това се оказа достатъчно да прати него и семейството му на Острова на изгубените.

Най-много усилия Карлос полагаше по съмнителни науки. Присъствието на Реза в научната лаборатория - а той беше точно толкова амбициозен, колкото и Карлос, - само го амбицираше още повече.

Въпреки че всички смятаха Реза за досадник, защото винаги употребяваше възможно най-сложни думи за каквото и да било, без значение дали са на място и дали не добавя няколко срички, уместно или не, той си оставаше умен.

Много умен. Което значеше, че Карлос изпитваше удоволствие да се справя по-добре от него във всяко отношение. Преди две седмици например двамата работеха заедно по специален еликсир и Реза се раздразни, когато Карлос откри тайната съставка преди него.

Да, Реза бе почти толкова умен, колкото и дразнещ. И в момента беше вдигнал ръка и я размахваше нетърпеливо.

Преподавателят им, могъщият магьосник Ин Сид, не му обърна внимание. Ин Сид бе пратен на Острова на изгубените от крал Звяр, за да научи злодейските деца как да живеят без магия и вместо това да изучат магията на науката. Карлос веднъж отбеляза, че за него сигурно е било голяма жертва да напусне Аурадон, но своенравният стар магьосник просто сви рамене и каза, че не му пречи и че е негова отговорност да обучава всички деца, добри и лоши.

Ин Сид започна урока с любимия си цитат: „Всяка достатъчно напредничава технология е неразличима от магия.". Потайният магьосник се усмихна от катедрата. Плешивата му глава лъщеше на светлината, а буйната му сива брада покриваше гърдите. Беше сменил магьосническите си одежди с бяла лабораторна престилка, тъй като нямаше пазар за магиите, пък и... ами нямаше магии.

Реза отново вдигна ръка. Ин Сид отново не му обърна внимание и Карлос се усмихна на себе си.

- Само защото на Острова на изгубените няма магия, не означава, че не можем сами да си направим магия - каза Ин Сид. - Всъщност можем да създадем всичко, което ни е нужно за едно заклинание, в този кабинет. Отговорът е пред очите ни. От фойерверки до експлозиви, всичко може да се направи с... наука.

- Само дето науката е скучна - рече един от Гастоните.

- А и каква е тая смрад? - попита другият Гастон и фрасна брат си по главата. -Боб, а? Вълшебният зеленчук?

- Млъкнете - изсъска Карлос. Искаше да слуша.

Ръката на Реза пак се стрелна във въздуха. Нека аз! Нека аз!

- Говоря за магията на науката - подчерта Ин Сид, без да обръща внимание на Гастоните и на Реза.

- Извинете. Извинете, господине? - Реза не можеше да се сдържа повече. Направо подскачаше на стола.

Учителят въздъхна.

- Какво има, Реза?

Реза се изправи.

- Независимостно от всичко, редно е да се заяви основателно, че симплицистичните коментарии на съученицовете ми нямат никаква смисълност и относителност към фактологичния експеримент.

- Благодаря ти, Реза.

И Ин Сид, и Карлос разбраха, че Реза просто обяви Гастоните за глупави. Което изобщо не беше новина.

Реза прочисти гърло.

- Ако науката е действителностно магия - като такава и по същността си, би ли могло да се постулира на това основание и върху този фундамент, че науката сама по себе си, като такава и по същността си, е всъщностно магия, ако мога да се изразя така?

Ин Сид завъртя очи. От учениците се чуха приглушени хихикания и кискания.

- Да, Реза. Науката може да бъде обрисувана като магия. От определена гледна точка. Но не е нужно да приемаш мнението ми. Защо не започнеш днешния експеримент и да откриеш сам...

Ръката на Реза пак проряза въздуха. Целият клас се разсмя.

Ин Сид го изгледа строго.

- ...като съученика ти Карлос, който вместо да губи време с приказки е почти готов със задачата - той вдигна вежда.

Реза почервеня. Учениците се разсмяха още по-високо.

Днешният урок беше за инженерство. Сърцето на Карлос се стопли, когато се наведе прилежно над чина си и започна да чете как може да се направи метла робот, която мете сама.

Това беше решението на проблема му от сутринта. С това изобретение щеше да успее да изчисти Адското имение за нула време. Даже му беше измислил име: Мрумба.

Гастоните замърмориха, но Карлос не ги чуваше. Не и когато работеше. Той завинти поредния винт в мотора на метлата си.

Ето това беше истинската магия.

До края на първото междучасие Карлос не беше единственият, който се радваше да е на училище. Иви се радваше на решението си все пак да дойде. От една страна, още не беше видяла Мал. От друга, беше много стимулиращо да научи, че дори майка й никога да не я сметне за достатъчно красива, тя със сигурност бе достатъчно красива за семинара си по егоизъм, до който бяха допуснати само няколко ученици в класа по основи на егоизма. Както се оказа, самата тя можеше да води семинара.

- Великолепни са! - възторгна се Майка Готел, която разглеждаше домашното на Иви. На всички бе наредено да направят серия автопортрети и Иви бе прекарала няколко часа преди партито на Мал в изпълнение на тази задача. Красотата изискваше усилия, нали? Нали това повтаряше майка й непрекъснато?

Тъй като майка й я бе научила кои са най-благоприятните ъгли и какви са триковете на осветлението, снимките на Иви бяха най-хубави. (В интерес на истината това беше нищо - откакто порасна достатъчно, че да хване сама четката за коса, Иви знаеше как да се направи десет пъти по-красива, отколкото бе всъщност.)

„Всичко е дим и игра с огледала", помисли си тя и направи гримаса на думата „огледало". Ето така се става най-красива на света.

Тя се опита да не обръща внимание на останалите момичета в класа, особено на лошите доведени внучки, които я гледаха враждебно.

- Сякаш си прекарала всяка секунда да се взираш в собствения си образ! -продължи да се впечатлява Майка Готел. - Ето това е истинско егоцентрично постижение!

Иви се усмихна.

- О, благодаря ви. Старая се.

- Майка ти сигурно много се гордее с теб - заключи Майка Готел и й върна снимките.

Иви само кимна.

След като се провали на изпита по световна злодейска история, Джей се сниши, за да се скрие от погледа на една лоша доведена внучка, която му помаха кокетно, и закъсня за часа по лично облагодетелстване. Плъзна се в сенките зад една статуя на стълбището.

По дяволите.

Не че не му беше харесало да танцува с нея снощи - харесваше му да танцува с момичета и да отнася сърцата им в джоба си, беше му направо хоби. Само че това не беше толкова забавно, колкото кражбата на други неща, тъй като сърцата водеха след себе си притежателките си. Да не говорим, че не струваха кой знае колко.

Освен всичко друго Джей ценеше свободата си.

- Джееееей - пропя тя от другия край на коридора. - Ехо, Джееееей, мисля, че у теб има нещо, което е на баба ми, и си го искам. Много, много съм ти сърдита, лошо момче такова - викна тя, без изобщо да звучи сърдито.

Джей обаче не се показа от скривалището си зад статуята на Злодеида в образа на дракон. Чудовищната статуя, поръчана от самата нея, заемаше половината междуетажно пространство между второ и трето ниво на подземията и се бе превърнала в едно от най-надеждните скривалища на Джей. Скоро настойчивата му партньорка в танците се отказа да го търси.

- Пфу, на косъм бях.

Той се измъкна иззад статуята и тръгна в крачка с Карлос, който му се намръщи, без да вдига поглед от отворената книга в ръцете си.

- По-зле ли беше от всеки друг път?

- Да... ами не. Не - въздъхна Джей.

Карлос обърна на следващата страница и двамата продължиха да вървят към часа по облагодетелстване, без да продумат.

Облагодетелстването си беше точно това: да забогатяваш за сметка на други хора. В часовете се изучаваха неща като техники за взлом и подходи при кражбите от магазини, което автоматично го превръщаше в любимия предмет на Джей (така и така вече беше крадец), а днес имаха гост-лектор, и то не друг, а самия директор на училището, зловещия доктор Фасилие.

- Има много видове крадци - каза доктор Фасилие с копринения си шепот. -Може да се краде на пазара, да се проникне с взлом в нечий дом или да се открадне превозно средство. Но това, разбира се, са дреболии. Детска игра.

Джей беше готов да спори. В края на краищата в джоба му беше вратовръзката връв на самия Фасилие, нали така? „На кое ще казваш детска игра, старче?"

- Истинският злодей обаче има по-големи амбиции: да открадне нечия самоличност, съкровище или направо нечий живот! Някой може ли да ми даде пример за подобно злодейство? За подобно облагодетелстване?

Добрият доктор огледа класната стая.

- Да, Карлос?

- Майка ми искаше да открадне сто и едно кученца! - не каза, а почти изписка Карлос. - Мащабен план.

- Вярно, истински екстравагантна злодейска мечта - усмихна се Фасилие, при което всички в стаята потрепериха. -

Някой друг? Примери?

- Майка ми открадна магията на Рапунцел, за да остане вечно млада -престраши се Джини Готел. - Рапунцел имала много... голяма... коса...

- Нелошо предложение. Даже доста добър пример за самооблагодетелстване чрез тормоз на друго лице - кимна доктор Фасилие. После пристъпи към черната дъска. - Сега, доколкото разбирам, онези от вас, които са в програмата за напреднали, имат да пишат проект за пъклени кроежи.

Няколко глави закимаха, включително тези на Джей и Карлос.

- Моят най-голям пъклен кроеж бе свързан с максималното облагодетелстване. Някой запознат ли е с него?

Стаята притихна. Доктор Фасилие изглеждаше обиден. Промърмори нещо за „днешните деца" и продължи с лекцията си.

- Като част от пъкления си кроеж превърнах принц Навийн в жаба и после омагьосах прислужника му да изглежда като него. Планът ми беше да оженя прислужника за Шарлот ла Буф и щом това стане, да убия баща й и да взема богатството му. Щях да открадна самоличността на един човек и богатството на друг. С един кроеж - две цели!

Класът заръкопляска. Доктор Фасилие засия и се поклони рязко и сковано.

- Само че сте се провалили - отбеляза Карлос, когато ръкоплясканията стихнаха.

- Да - призна доктор Фасилие и усмивката му угасна. - Вярно е. Провалих се. Катастрофално, злощастно и окончателно. Пълен провал. Не спечелих нито принцесата, нито богатството. Затова отворих „Дракон Хол", където да се учим от грешките си и да подготвим следващото поколение злодеи да осъществят онова, което ние не успяхме.

Хариет Хук вдигна ръка.

- И какви са те?

- Подготовка! Проучване! Повече злодейство! По-бързо действие! По-мащабни планове! - заизрежда доктор Фасилие. - И така, когато му дойде времето, когато куполът падне и магията се върне при нас - а тя ще се върне, деца, ще се върне, защото злото не може да бъде затворено вечно, вие ще сте готови.

Джей надраска в тетрадката си: По-зли. По-мащабни планове.

Големият удар.

Мислите му за пореден път се върнаха към Окото на дракона. Това бе скиптърът на Злодеида и намирането и връщането му бяха мисия на Мал. Не беше негова работа, нито негов проблем.

Ами ако беше?

Ами ако трябва да е?

Мал го бе помолила за помощ, а той й бе отказал. Ами ако й кажеше, че ще й помогне? И какво ще стане ако, след като открият скиптъра, той го открадне под носа й? Щеше с един удар да отнеме и самоличността й като наследница на Злодеида, и съкровището скиптър - точно като доктор Фасилие.

И какво щеше да стане, ако по някаква случайност скиптърът още действаше?

Баща му най-сетне щеше да си получи Големия удар. Джей щеше да си получи пъкления кроеж за края на годината. И двамата щяха да намерят изход от Острова на изгубените, на огризките и на забравените.

Мястото им не беше там, нали?

Джей се усмихна. Определено щеше да се облагодетелства за чужда сметка. И то така, че направо щеше да се превърне в Господар на мрака.

До обедната почивка цялото училище говореше за снощния купон в Адското имение, само Мал не проявяваше интерес. Празненството бе останало в миналото, тя гледаше напред, към бъдещето.

В момента имаше по-сериозни тревоги. Единственото, за което можеше да мисли, беше, че майка й иска да си върне Окото на дракона и че никога няма да я приеме за нещо различно от дъщеря на баща си - с други думи, жалък, слаб човек, - докато не й докаже, че греши.

Мал отново и отново превърташе наум снощния разговор, заради което пропусна по-голямата част от сутрешните часове и проспа следобедните. Когато дойде време за индивидуалната й извънкласна консултация при лейди Тримейн, все още се чувстваше неспокойна и раздразнителна.

- Здравейте, госпожо Тримейн, искали сте да ме видите за пъкления ми кроеж -съобщи тя, след като почука на отворената врата към кабинета гробница на преподавателката.

Лейди Тримейн вдигна поглед от бюрото, на устните й се изписа тънка усмивка.

- Да, влез и затвори вратата, ако обичаш.

На бюрото пред нея стоеше бутилка вкиснало вино, което не беше добър знак. Лейди Тримейн пиеше кисело вино единствено когато бе в кисело настроение.

Мал разбра, че нещо не е наред, но не попита какво, просто седна срещу учителката.

- Е, какво става?

Лейди Тримейн изсумтя.

- Какво става, а? Това ли е жалкото ти подобие на пъклен кроеж за края на годината? Отмъщение на някакво момиче? Мръсни номерца и дебелашки шеги? Това е недостойно за теб, Мал. Ти си най-добрата ми ученичка - тя си наля вино и отпи, след което направи гримаса на отвращение.

„Повече ли очаквахте? Не сте сама, всички очакват повече", помисли си Мал сърдито. „Наредете се на опашката."

- Какво му е на пъкления ми кроеж? - попита на глас.

- Просто не е достатъчно пъклен - изфуча лейди Тримейн.

Мал въздъхна.

Лейди Тримейн я изгледа гневно.

- Наложително е да вложиш в този проект черното си сърце и покварената си душа. Измисли истински пъклен кроеж. План, който ще ти помогне да стигнеш до дъното на злонамереността и ще те издигне до върховете на злодейството, на които знам, че си способна.

Мал срита бюрото и се намръщи. Мислеше си, че настоящият й пъклен кроеж е доста злостен.

- Какви например? И откъде знаете на какви върхове в злодейството съм способна?

- Ти си Мал, дъщеря на Злодеида! Има ли някой, който да не знае това? - лейди Тримейн поклати глава.

„Сигурно ще се учудите, ако ви кажа", помисли си Мал.

Лейди Тримейн продължи да отпива от виното.

- Сигурна съм, че ще измислиш нещо, скъпа. В края на краищата ти си дъщеря на майка си. Очаквам нещо истински ужасяващо и легендарно от пъкления ти кроеж. Нещо, което ще остане в историята - заяви лейди Тримейн и й върна изложението на кроежа. - Ако искаш, ще ти дам минутка да помислиш за идеи.

Мал сведе очи към първоначалната си идея. В първия момент се наежи от критиката. Не искаше да я слуша.

Какъв беше проблемът с този кроеж? Беше си зло, чисто зло. И беше зловреден. Да изтормозиш принцеса не беше хубава постъпка. Щеше да накара Иви да си плати, нали?

Ами идеята за вендета? Това си беше класически пъклен кроеж, нали така?

Класическо злодейство! Какво му беше лошото?

На Мал й се дощя да смачка листа на топка. Нямаше време за това. Имаше си други проблеми... като начало майка й и Окото на дракона, глупавия й скиптър...

Я чакай малко.

Какво каза майка ми за Окото на дракона?

Който докосне скиптъра, ще бъде сполетян от проклятие, което ще го приспи за хиляда години.

Злодеида бе проклела кралството на Аврора да заспи само за сто години, след като Спящата красавица убоде пръста си на вретеното. А това проклятие можеше да те приспи за хиляда години.

Подобна идея бе точно десет пъти по-злостна от тази на майка й, освен ако не бъркаше числата. При всички случаи много по-злостна. Плюс-минус няколко нули.

Може би все пак трябваше да тръгне да търси скиптъра.

А пък ако някак си в хода на приключението се случеше Иви да докосне Окото на дракона...

Е, това щеше да е най-ужасяващият, най-злият пъклен кроеж, който Островът някога щеше да види. Две в едно! Не, три в едно...

Щеше да елиминира принцесата, да спечели уважението на майка си и да излезе начело в училищната надпревара за пъклени кроежи с един-единствен удар.

Лейди Тримейн бе права. Всички дребни мръсни номерца, които планираше да изиграе на Иви, бледнееха пред това. Ако Мал приспеше Иви за хиляда години... ами имаше ли нещо по-лошо от това?

Или по-точно - някой по-лош?

- Сетих се! - извика Мал, скочи от стола си и се хвърли на врата на лейди Тримейн въпреки гласа на разума (и дъха на учителката). - Нещо толкова пъклено, колкото никой досега не е виждал и никога няма да види!

- Великолепно, дете мое! Толкова се радвам, че си така озлобена - подсмъркна лейди Тримейн и вдигна кърпичка към очите си. - Вдъхваш ми надежда за бъдещето. Само една забележка имам. Какви са тези прегръдки?

Мал се усмихна тържествуващо. Дори лигавата прегръдка не можеше да развали настроението й. Нямаше търпение да започне да прилага плана си. Злото не чакаше.

Мозъкът й защрака по-бързо.

Не можеше да тръгне да търси скиптъра сама. Ако щеше да търси игла в купа сено, тоест Окото на дракона из Острова, щяха да й трябват слуги, нейни собствени помощници, точно като на майка й. Щеше да се наложи да сформира ударен отряд, а и щеше да е по-лесно да придума Иви да тръгне с нея, ако е част от група.

Но откъде да намери слуги? Естествено, децата на Злодеидините слуги винаги бяха на разположение. Само че тези глиганоподобни момчета смърдяха ужасно. Ако вземеше гоблини и чакали, кой щеше да обслужва злодеите в „Помийната яма"? А и както бе отбелязвала и по-рано, тя не говореше гоблински. На всичкото отгоре майка й не спираше да мърмори колко са били безполезни по време на мисията за проклетисване на Спящата красавица.

Без тях.

Мал трябваше да намери собствен отбор. Собствен екип от десни ръце и една специална помощничка.

Откъде да започне?

Ще й трябва някой, който познава Острова като петте си пръста - и на двете ръце, и на краката.

Някой, на когото може да се разчита, ако ги сполети нещо лошо, защото самият той е страшно лош.

Някой, който знае как да намира това, което му трябва.

Просто трябваше да го убеди да тръгне с нея.

Може би щеше да се съгласи, ако му предложеше някаква награда или нещо подобно.

Беше се свечерило, когато тя излезе от училището и тръгна право към магазина за стоки втора употреба на Джафар.

15.

Съвет на крадците

Мал хвърли няколко камъчета по прозореца на магазина и те изтракаха по перваза.

- Джей! Там ли си? - прошепна тя. - Джей! Излез! Искам да говоря с теб!

Хвърли още няколко камъчета.

- Кой вдига този адски шум? Не знаете ли как работи звънецът? - развика се Джафар, отвори прозореца и проточи врат навън. Отвори уста да изругае натрапника, но тогава видя кой е той.

- О, скъпа Мал - каза със същия копринен глас, който бе използвал в работата си за султана. - Как мога да ти бъда полезен?

Мал тъкмо щеше да се извини, когато се сети, че злите феи никога не се извиняват.

- Търся Джей - каза тя, като се постара гласът й да прозвучи заповедно като на майка й.

- Но разбира се - каза Джафар. - Ще го уведомя. Моля те, заповядай вътре. Последва пауза и после гласът на Джафар разтърси сградата:

- ДЖЕЙ! НА МАЛ й ТРЯБВАШ!

- СЕКУНДА! - кресна Джей в отговор.

- Каква е тази работа със злодеите и птиците? - попита Мал, когато влезе в магазина и видя Яго на рамото на Джафар. Сети се колко нежна бе Злодеида към Диабло.

- Моля? - попита Джафар, а Яго изгледа Мал с мънистените си оченца.

- Нищо.

Джей се появи.

- Я, здрасти, Мал, какво съвпадение. Тъкмо щях да тръгвам към вас. Трябва да си поговорим за онова...

- Онова домашно, да - побърза да довърши Мал и му метна кръвнишки поглед. Никой друг не трябваше да знае за Окото на дракона.

- Аха, да. За домашното. Благодаря, татко, аз поемам оттук - заяви Джей и подкани баща си да излезе.

Джафар пристегна колана на халата си, изсумтя и излезе, последван от крякащия Яго.

- Има ли къде да поговорим? - попита Мал, когато с Джей най-сетне останаха сами.

Джей разпери ръце.

- Какво му е на магазина?

Мал огледа разхвърляния магазин, забеляза няколко свои неща из купчините със стока и си ги взе без коментари. Предположи, че мястото с нищо не е по-лошо от други, освен това, сериозно, какво си мислеше, че крие? Едва ли някой друг щеше да се опита да открадне Окото на дракона. Кой би бил толкова глупав?

Тя присви очи срещу Джей, който тъкмо бе извадил от джоба си някаква стъкленица и я оглеждаше. Тъмните му очи блестяха пакостливо.

- Откъде взе това? - попита тя. - Какво е?

- Нямам представа. Беше в чантата на Реза. Много внимаваше, докато го прибираше, затова му го откраднах - обясни Джей с лукава усмивка.

Мал махна нетърпеливо с ръка. Нямаше търпение да започнат да говорят и не можеше да си позволи да се разсейва.

- Виж, знам, че според теб е невъзможно, но наистина трябва да намерим начин да открием Окото на дракона. Така де, все пак това нещо управлява всички сили на мрака, когато работи. А и кой знае, може магията някой ден да се завърне на Острова.

Джей вдигна вежди.

- Аха, тъкмо щях да ти кажа същото.

- Сериозно? - тя направо се смая, че той толкова бързо се съгласи. Започна да става подозрителна.

Джей подухна на ноктите си.

- Ами да. Така де, ако наистина е тук, трябва да го вземем. Обаче сигурна ли си, че майка ти казва истината? Не ме разбирай погрешно, но рогатата й глава е малко откачена.

Мал завъртя очи.

- Не можеш да отречеш, че Диабло се върна. Бил е вкаменен, но сега е жив. Вече изяде почти всичко, което имахме в кухнята.

- Охо.

- И аз това казвам.

- Яго е същият. Мисля, че яде повече, отколкото двамата с баща ми изяждаме.

Двамата се позасмяха.

- Е, супер, надявах се да започнем търсенето възможно най-бързо - заяви Мал, която предпочете да не се замисля върху вероятността Джей да се е съгласил да й помогне по изцяло егоистични причини. Тя можеше да се справи с него.

Джей отвори уста да каже нещо, но в следващия момент се извъртя светкавично и огледа магазина с подозрение.

- Какъв е този шум? - попита той в същия момент, в който вратата към задната стаичка падна с трясък и върху нея се строполи Джафар с Яго, кацнал на корема му.

- Казах ти, че си прекалено дебел и не бива да се облягаш на вратата! - скара му се Яго.

Джафар направи храбър опит да възвърне достойнството си, изправи се и изтупа праха и боклуците от косата си.

- Искахме само да ви питаме дали ще искате да вечеряте, нали така, Яго? И без да искаме, случайно чухме... простете, ако бъркаме, но наистина ли казахте, че скиптърът на Злодеида е някъде на Острова? - попита Джафар, а тъмните му очи блеснаха.

Мал се навъси срещу Джей и мислено му се скара, че не намери по-подходящо място за разговора. Беше ясно, че е твърде късно да се направи каквото и да е, Джафар бе научил всичко.

Джафар изгледа двамата тийнейджъри сериозно.

- Последвайте ме, време е наистина да си поговорим.

Той ги въведе в личния си хол в дъното на магазина, уютно леговище, пълно с ярки цветни завеси и ориенталски килими, с пухкави сатенени възглавници и бронзови лампи, и стенни свещници, които придаваха на стаята скръбен, но екзотичен вид. Джафар седна на един от ниските, дълги дивани и ги покани да се настанят на съседните отоманки.

- Когато ме освободиха от лампата на джина и ме доведоха на този прокълнат остров, докато порех въздуха, видях нещо, което на пръв поглед приличаше на обикновена гора, но от по-близо се оказа черен замък, потънал в трънливи храсталаци.

- Още един замък? - попита Мал. - Трънливи храсталаци ли каза? Но това значи, че... че...

Истинският замък на майка й. В Изгодния замък бяха под наем. Той не беше истинският им дом. Забранената крепост. Нали така се казваше истинският дом на майка й? Мал никога не бе обръщала внимание на името, но сега определено й прозвуча познато. А и къде би могъл да се намира замъкът освен на Острова на изгубените?

Джафар подръпна рошавата си брада.

- Да. Но се боя, че не съм сигурен къде точно се намира. Островът е много по-голям, отколкото си мислите, и може да го търсите до безкрайност и никога да не го намерите, особено ако е скрит в забранената зона.

Нищото, както я наричаха жителите на Острова.

- Никога! - изкряка Яго и изшумоля с пера.

- И аз това казах - кимна Джей.

- Съвсем бях забравил, че съм виждал крепостта, докато не споменахте за завръщането на Диабло и твърдението му, че е видял Окото на дракона с очите си - обясни Джафар. - Ако крепостта е на Острова, може и да не е единственото нещо, скрито в мъглата.

- Но защо ще го държат тук? - попита Джей, приведе се напред и се вгледа в баща си внимателно.

- Тези неща са прекалено опасни, за да стоят в Аурадон. Освен това с този купол, който спира магията, те са безвредни. Ако обаче си възвърнем това, което ни се полага, може и да имаме шанс срещу невидимата бариера някой ден.

- Диабло се кълне, че Окото на дракона се е съживило. Което значи, че може би щитът не е толкова непробиваем, колкото сме си мислели - каза Мал. - Но все пак не знаем къде точно се намира. Де да имахме карта на Нищото.

- Може да опитаме в Атенеума на злото - каза Джей.

- Анте-какво?

- Атенеум. Библиотеката на забранените тайни в „Дракон Хол". Нали се сещаш, заключената врата, която никой не бива да отваря. Онази с огромния паяк пазач.

Мал поклати глава.

- Наистина ли мислиш, че ще има полза? Винаги съм подозирала, че всичко е просто заблуда, за да държи първолаците далече от кабинета на доктор Фасилие.

- Е, все отнякъде трябва да започнем. Освен това помня как доктор Ф. спомена в часа по облагодетелстване, че в библиотеката има информация за историята на Острова.

- Ти откога внимаваш в час? - попита Мал с отвращение.

- Я слушай, искаш ли да ти помагам, или не?

Прав беше. Все беше някакво начало, а и тя вече бе научила повече за Острова през няколкото минути в магазина, отколкото през целия си досегашен живот.

- Добре.

- Ще отидем утре, рано-рано - заяви Джей безгрижно. - Първо ще се срещнем на пазара за запаси, веднага щом сергиите отворят.

Мал направи гримаса. Мразеше да става рано.

- Че защо не тази вечер?

- Тази вечер има концерт на оркестъра и ще е пълно с хора. Утре е събота и рано сутринта няма да има никого. По-лесно ще е.

Мал въздъхна.

- Хубаво. Между другото благодаря за помощта, Джафар.

- Удоволствието е мое - каза Джафар с мазна усмивка. - Лека нощ.

Когато Мал си тръгна, Джей усети как баща му се плъзна към него и вкопчи пръсти в ръката му.

- Какво? - попита той, макар да знаеше.

- Окото на дракона - изгука Джафар.

- Знам, знам - кимна Джей. Това щеше да е ударът на годината.

- Не ми харесва мисълта да мамиш приятелката си - заяви Джафар с печално изражение.

- Спокойно, татко. Ние нямаме приятели - засмя се Джей подигравателно. -Най-вече Мал.

Както се бяха разбрали, на следващата сутрин Джей и Мал се срещнаха на пълния пазар, за да се сдобият (разбирай да откраднат) със запаси за пътуването си в търсене на крепостта. Джей изостана малко, за да свие няколко плода от две различни сергии, а Мал се спря пред сергията на една ясновидка и замени чифт леко издраскани обици за колода карти „Таро".

- Тези пък за какво са ти? - попита я Джей.

- Нали никого не пускат в библиотеката? А там са всички интересни документи, затворени и запечатани...

- И единственият човек, който има ключ, е доктор Ф., а той обожава карти „Таро".

- Радвам се да видя, че си буден - каза Мал.

- А ти колко си сигурна за цялата работа? Имам предвид, мъничко сигурна? Много сигурна? Средно сигурна? - попита Джей, докато премяташе из ръцете си няколко набити праскови.

- Не знам. Но трябва поне да се опитам да открия крепостта, особено ако Окото на дракона е там. Освен това не мислиш ли, че е странно, дето никога не сме излизали от селото? Така де, Островът е доста малък, а ние никога не сме се опитвали да го поразгледаме.

- Какво да му разглеждаме? Ти сама каза: сигурно сме тръгнали към Нищото.

- Но ако намерим карта в библиотеката, ще знаем точно къде в Нищото трябва да стигнем, за да открием крепостта. Има нещо отвъд селото, сигурна съм.

- Добре де, ами ако открием Окото на дракона и то не работи? - попита Джей.

- Диабло се кълне, че го е видял да се съживява!

- Но как? На Острова няма магия. Никаква.

- Е, може да има дупка в купола, кой знае - отвърна Мал.

- Дупка ли? - присмя й се Джей.

- Казах ти, не знам. Знам само, че гарванът се кълне как е видял скиптърът да светва и че майка ми иска да го намеря, сякаш съм й доставчик. Ако те е страх да дойдеш, връщай се да крадеш боклуци за скапания магазин - тросна му се Мал.

- Не ме е страх!

- Да бе, сигурно.

Джей въздъхна.

- Добре - изръмжа той. - Може и да си права. Може да има дупка.

16.

Приятелки и врагове до живот

Препиращите се гласове на Мал и Джей се носеха из пазара и Иви нямаше как да не ги чуе. Тя беше дошла да пазарува за пръв път в живота си. Тъй като нищо лошо не се случи на момичето, след като предния ден напусна замъка и отиде на училище, Злата кралица бе по-сигурна от всякога, че Злодеида е забравила за прокуждането им или поне не се интересува дали са го нарушили. Злата кралица толкова се развълнува от връщането си в селото, че не спираше да тича от витрина на витрина, да поздравява всички и да пълни количката си с какви ли не еликсири и кремове против стареене.

Иви се опита да види лицата им по-добре. Мал се мръщеше и изглеждаше ядосана, както обикновено. Стори ли й се, или наистина ги бе чула да споменават дупка в купола? В главата й изплува спомена за онзи взрив на светлина, който беше изригнал от машината на Карлос в нощта на купона.

- За дупка в купола ли говорите? - попита тя, когато се приближи до тях.

Мал вдигна изпълнен с подозрение поглед, но щом видя, че е Иви, гласът й стана по-сладък от мед.

- О, Иви! Точно теб търсех - заяви тя.

- Така ли? - обърка се Джей.

- Да, така - настоя Мал. - Какво казваш за купола?

Иви се почуди дали да им каже какво знае. Ясно й беше, че не може да се довери на Мал, а освен това силно подозираше, че Джей стои зад изчезването на медальона й. Не го беше виждала от празненството и мислеше, че Джей го е откраднал, докато е свалял пелерината й.

- Нищо - каза тя.

- Кажи ни - подкани я Джей и скръсти ръце.

- Защо? - тросна се Иви. Мал я беше заключила в дрешник! А Джей не беше кой знае колко по-свестен от нея, крадецът му с крадец.

- Защото - започна Джей и спря. - Ъъъ. Защото, ако не ни кажеш, Мал ще те прокълне - довърши след малко, въпреки че самият той не изглеждаше особено убеден.

- Ако не си забелязал, на Острова няма магия - все така троснато го уведоми Иви.

- Засега - каза Мал. - Но един ден може да има.

Тя взе ръката на Иви в своята и прошепна:

- Виж, знам, че отношенията ни не започнаха добре, но мисля, че е време да забравим миналото. Островът е малък, не бива да бъдем врагове.

- Сериозно ли?

- Абсолютно - потвърди Мал с най-сладката си усмивка.

Иви знаеше, че Мал е неискрена, но беше любопитна да разбере какво следва, затова реши да не й противоречи.

Тъкмо щеше да й разкаже каквото знае за купола, когато Злата кралица изскочи от магазина „Парченца и парцалки", нагиздена в чисто черен велурен анцуг с надпис КРАЛИЦА, избродиран на задника.

- Иви! Купих ти нови сенки! О! - възкликна тя, когато видя, че Иви не е сама. -О, това била Мал! - добави нервно. - Как си, скъпа? Как е майка ти? Тя тук ли е? Още ли ми е сърдита?

- Ъъъ... - примигна Мал.

На Иви й се искаше майка й да млъкне, но желанието й бе неизпълнимо. Кралицата продължи да бъбри неспокойно.

- Кажи на майка си да ми дойде на гости някой път. Много ще се радвам да я гримирам! Пълна промяна! Виждала съм снимките й във вестника. Изглежда малко позеленяла напоследък. Трябва й по-добър фон дьо тен - каканижеше Злата кралица.

- Ще, ъъъ, ще й кажа - измърмори Мал.

- Непременно, душичко! И, ако ми позволиш да отбележа, лилавата ти коса е чудесна! Определено подчертава скулите ти! - прехласна се кралицата.

- Ами благодаря - рече Мал, на която определено й стана неудобно.

Джей се засмя.

- Приеми комплимента, Мал. Извинявайте, Зла кралице, Мал не е свикнала с комплименти. Нали знаете, че Злодеида не се интересува от красотата, освен ако може да я използва, за да омагьоса някого да изпълнява волята й.

- Ясно. Да си вървим, Иви - каза майка й.

- О, може ли Иви да постои с нас? - попита Мал, а от усмивката й покапа захарен сироп. - Тъкмо мислехме да си купим малко нездравословни закуски от „Помийната яма".

Иви беше затруднена. От една страна, знаеше, че трябва да стои далече от Мал, ако иска да е в безопасност, но от друга, никога досега не беше прекарвала време с деца на своята възраст.

Злата кралица кимна.

- Разбира се! Ще се видим вкъщи, миличка.

Преди да се отдалечи, каза с устни: „Сложи си още гланц!".

Когато майка й изчезна в тълпата, Иви продължи разговора оттам, където го бяха прекратили.

- Искате ли да ви разкажа за дупката в купола, или не?

Мал и Джей размениха многозначителен поглед.

- Естествено, че искаме - казаха в един глас.

Иви сви рамене.

- Е, в нощта на купона стана нещо, което може и да има нещо общо с купола.

- Така ли? - попита Мал, вдигнала вежда.

- Трябва да говорите с Карлос - продължи Иви. - Той знае какво стана.

Тя потръпна от спомена, от ярката светлина, която бе бликнала от малката машинка. За момент се беше разтревожила, че някак са счупили вселената. Още помнеше изостреното усещане за електричество във въздуха, от което те побиват тръпки. Усещаше се като... като магия.

- Карлос ли? Защо? Той пък какво общо има с каквото и да било? - попита Мал, докато минаваха покрай сергия, на която се продаваха разноцветни шалове, а в това време Джей реши да упражни уменията си по паркур и се втурна по стените и покривите над тях.

- Защото той го направи - каза Иви.

- Какво е направил?

- Той проби дупка в купола.

Джей се изсмя и скочи до тях.

- Да бе, все едно пък тоя дребосък може да пробие нещо. Хайде, Мал, имаме работа за вършене - той се обърна и зачака Мал да го последва.

Иви гледаше Мал. Мал гледаше Иви.

- Не ви лъжа - каза тя на Мал.

- Не съм си го и помислила - рече Мал и зелените й очи проблеснаха. Сините очи на Иви ги посрещнаха хладно. Накрая Мал каза:

- Добре.

- Ти да не би да й вярваш? - зяпна Джей. Прозвуча точно като Яго.

- Мисля, че трябва да проверим - каза Мал.

- Ама нали сме тръгнали към „Дракон Хол"? - напомни й Джей.

- Не, първо ще минем през Адското имение. Искам да говоря с Карлос - реши Мал. - Ти идваш с нас, Иви.

Иви реши да не спори. Ставаше нещо голямо. Нещо започна в онази нощ, когато Карлос включи машината. Въпреки всичко, което й подсказваше здравият разум, тя искаше да види какво ще се случи накрая.

И така, те тръгнаха към Адското имение - вече не двама, а трима.

17.

Вярваш ли в магии?

Още ден свобода, преди майка му да се прибере. Карлос огледа царството си. Предвид факта, че в къщата се бе вихрил страхотен купон по-рано през седмицата, сега направо изглеждаше добре. Мрумбата беше направила чудеса. Така или иначе, имението бе запуснато и никой нищо нямаше да забележи.

Желязната рицарска броня, която се извисяваше над стълбището, изглеждаше солидна, както винаги, завесите и драпериите бяха все така тежки и прашни, а избелелите тапети и дупките в стените придаваха на къщата онзи нюанс на разруха, който вътрешните дизайнери из Острова се опитваха да имитират, но безуспешно.

Карлос се наслаждаваше на редкия, сравнително пълен покой, царящ в дома им, когато силно чукане по входната врата го наруши. Някой така се стараеше, че според Карлос блъскането отекваше до другия край на Острова.

Той отвори вратата и веднага я тресна обратно, когато видя кой стои пред нея.

- Махай се Мал, не натвори ли достатъчно зло? - извика той отвътре.

- Отвори! Важно е! - викна Джей.

- Не!

- Карлос! - това бе гласът на Иви. - Нещо стана, когато задейства машината си онази нощ. Нещо голямо!

Момент... какво? Иви им е казала за изобретението му? Но нали обеща! Той открехна вратата съвсем мъничко, колкото да видят лявото му око.

- Казала си им какво стана? - попита я той обвинително. - А аз ти вярвах!

Иви заговори умолително:

- Хайде, отвори! Донесох ти възглавница!

Карлос отвори вратата с неудоволствие.

- Хубаво. Влезте. Само че не си и мисли да заключваш някого в дрешника, Мал! После се обърна към Иви:

- С гъши пух ли е? - попита радостно. Не вярваше, че тя наистина ще му донесе възглавница.

- Да. Лешоядите, които я донесоха, казаха как гоблинът, дето я докарал, се

кълнял, че е от някакъв аурадонски замък - каза Иви и му подаде възглавница със синя копринена калъфка, избродирана с хералдически символи.

Той прие възглавницата и ги поведе към хола. Там избута няколко полуспаднали черни балона от канапето и изгледа тримата враждебно.

- Е, та какво е направила машината ми?

Мал вдигна вежда и той веднага съжали за тона си.

- Тоест, бихте ли ме информирали? - попита той любезно.

- Иви? - каза Мал.

Иви си пое дълбоко дъх.

- Ами значи, в нощта на купона Карлос включи една машина, която сам е изобретил, една кутия, която търси разни сигнали и после можеш да гледаш различни телевизии... нали така, Карлос?

Карлос кимна.

- И да слушаш музика и какво ли не още благодарение на радиовълните.

- Та когато я включи онази нощ, от нея изригна страхотна светлина! - каза Иви, задъхана. - И тя прогори дупка в покрива на къщичката на дървото! Видяхме я как минава през купола!

Карлос кимна.

- И телевизорът се включи сам, целият цветен! И се показаха всякакви предавания! Не само обичайните „Подземни промоции" и „Разговор край огъня с крал Звяр".

- Това как доказва, че машината е пробила купола? - попита Мал, която беше запазила скептичното си изражение. Карлос не я винеше. И той едва повярва в станалото.

- Защото тези предавания никога не ги бяхме гледали! Което значи, че сигналът не идва от предавателната станция на Острова на изгубените. Което значи, че трябва да е дошъл от забранената мрежа в Аурадон - обясни Иви.

- Което значи... - подсказа Карлос.

- Че светлинният лъч е минал през купола. За секунда - завърши тържествуващо Иви.

Мал се обърна към Карлос.

- Наистина ли мислиш, че твоята машина го е направила?

- Възможно е - призна той.

- Мислиш ли, че е възможно да се пусне и магия освен радиовълни?

- Магия ли? Не знам. Защо? Да не би да знаеш нещо, което ние не знаем?

Трябваше да има причина Мал да е тук. Явно беше заинтересувана от ситуацията. Тя не обръщаше внимание на никого, освен ако не искаше нещо. Какво искаше от него?

Той я виждаше как претегля възможностите си. Дали ще им каже? Не го познаваше кой знае колко добре, само колкото да може да го тормози, и от това, което бе видял досега, не беше първа почитателка на Иви. Без съмнение Джей също беше в играта, иначе нямаше да е тук.

- Добре. Ще ви кажа - реши Мал накрая. - Джей вече знае. Само че всичко трябва да си остане между нас. Иви, не си и помисляй да си кръстосаш пръстите зад гърба.

Иви вдигна ръце в знак на протест.

- Добре, така. В нощта на купона гарванът на майка ми, Диабло, превърнат в камък от три тъй наречени „добри" феи преди двадесет години, се съживи. Същият този Диабло се кълне, че е видял и Окото на дракона, скиптърът на майка ми, да се разбужда.

Карлос я гледаше втренчено и никой не продума известно време.

- Но това значи... - започна Карлос и замига бързо-бързо, сякаш не можеше да повярва на това, което чува.

- Магия! Това значи, че за секунда магията е проникнала през купола! -възкликна Джей, развълнуван. Досега бе мълчал и се бе оглеждал, най-вероятно с цел да провери дали нещо, което би могъл да отмъкне, не се е изплъзнало от вниманието му в нощта на купона.

Самият Карлос все още се опитваше да проумее думите на Мал. Да гледаш нови предавания по телевизията беше едно, но да чуеш, че през невидимата бариера е проникнала магия, беше съвсем друго. Да не говорим, че скиптърът на Злодеида, най-мощното оръжие на мрака във вселената, се е съживил.

- Да - каза Мал. - Диабло се кълне, че е истина. Затова сега майка ми ме накара да намеря Окото на дракона. В случай че се случи отново и на Острова проникне още магия. За да е подготвена.

Джей се прокашля.

- Та значи, ъъъ, време е да тръгваме на път, Мал, защото времето лети -подкани я той. - Нали знаеш, че мразя да пропускам обяда.

Карлос напълно влизаше в положението му, редовното ядене и за него беше рядкост.

- Чакай малко. Преди да тръгнем, искам да видя тази кутия - каза Мал и подкани с ръка Карлос да я донесе.

Карлос понечи да възрази, но реши, че ще е по-мъдро да играе по свирката на Мал.

- Добре - каза той. - Отивам да я взема.

Той хукна по безопасното трасе из дрешника на майка си и се върна с машината.

Подаде я на Мал, която я огледа внимателно. Разклати я, допря я до ухото си и накрая сви рамене. Изглеждаше си като обикновена кутия, не виждаше нищо особено в нея и със сигурност не виждаше нищо толкова мощно, че да е способно да пробие дупка в купола.

- Можеш ли да я накараш пак да проработи?

- Не съм опитвал.

- Опитай.

Той се поколеба за момент, после натисна няколко копчета и погледна страхливо към тавана.

- Добре. Я да видим - и натисна копчето за включване.

Не последва нищо.

Той пак опита.

Пак нищо не последва.

Карлос поклати глава.

- Съжалявам. Може би е станало само този единствен път.

Мал скръсти ръце. Изглеждаше в безизходица. Карлос познаваше това изражение - означаваше, че тя е готова да избухне. Ами ако реши, че са я лъгали, че са я измамили? Че са я накарали да си помисли как те двамата са открили нещо важно, а всъщност през цялото време са й се подигравали? Трябваше да измисли нещо...

- Искате ли да видите дупката в покрива? - предложи той. Ако Мал искаше доказателство, щеше да й го даде.

Мал обмисли предложението.

- Става, дай да я видим.

Карлос ги заведе в къщичката на дървото и четиримата разгледаха покрива отвътре. Определено имаше дупка: идеално кръгла, малка, черна дупка.

- Яко - заяви Джей и удари юмрук в този на Карлос.

Карлос се ухили гордо. Още прегръщаше новата си възглавница. Нямаше търпение да я изпробва. Дали вече щеше да спи, без да се събужда през пет минути, да се мята и да се намества?

Мал пак вдигна поглед към дупката.

- Не знам доколко да вярвам, че изобретението ти е прогорило дупка в невидимия купол, но Джей е прав, трябва да тръгваме.

Карлос въздъхна, без да е сигурен дали да се радва, или да се притеснява. Мал се бе запътила към изхода, когато черната кутия, оставена на бюрото му, внезапно започна да пиука.

Бип.

Бип.

Мал се извъртя и се втренчи в нея.

- Защо прави така? - попита тя.

Карлос изтича да провери.

- Не знам, но откакто проби дупката в покрива и в купола, пиука от време на време.

- Може да търси сигнал? - предположи развълнувано Иви. - Може би усеща нещо.

- Като какво например? - попита той, разглеждайки творението си с нещо, близо до страхопочитание. Никога не бе предполагал, че ще проработи. Но ако Диабло беше прав, значи бе възможно машината му да е пробила магическата бариера. А сега Иви предполагаше нещо още по-голямо. Той се бе надявал просто да зърне външния свят, а не да връща магията на Острова.

- Да, какво имаш предвид Иви? - попита и Мал.

- Ами може би усеща Окото на дракона! Ти каза, че преди не е правила така. Може би защото не е имало магия, защото не е имала с кого да си говори -обясни Иви с учудваща проницателност.

- Мислиш, че кутията се свързва с Окото на дракона? - попита Мал.

- Като компас. Или като радар - поясни Джей. Очите му заблестяха, докато оглеждаше кутията алчно, затова Карлос сложи ръка върху нея. Джей най-вероятно вече изчисляваше колко да поиска за нея в магазина.

- Възможно е - съгласи се Иви.

- Мисля, че е права - каза Карлос.

- Радар - повтори Мал.

- Просто гадаех - призна Иви. - Нищо не разбирам от тези неща. Изобщо от нищо не разбирам.

Карлос искаше да й каже, че се подценява, но в този момент си даде сметка, че и той прави същото.

- Вярно - остро възрази Мал. - Но въпреки това идваш с нас.

Иви отскочи, сепната.

- С вас? Къде? Съгласих се да дойда у Карлос, но... - тя започна да клати глава и се уви по-плътно в пелерината си. - Никъде няма да ходя.

- Няма начин, трябва да ни помогнеш да открием Окото - настоя Мал. - Отвътре ти идва. Много си добра. Имам нужда от помощ, а ти искаш да ми помогнеш, нали? Не искаш ли да сме приятелки? Аз искам, Иви.

- О, ами... не знам.

- Шшт! Решено е. Аз ще взема това, благодаря предварително - Мал протегна ръка към кутията.

- В никакъв случай! - възрази Карлос, докато Мал дърпаше кутията от ръцете му. Накрая успя да я удържи и я стисна под мишница.

- Пусни, Карлос! - изръмжа тя.

Той продължи да дърпа. Нямаше да му я вземе. Беше я направил сам!

Мал го изгледа на кръв.

- Сериозно говоря! Пусни я или ще съжаляваш!

Карлос поклати глава, целият треперещ.

- Добре. Печелиш. Задръж си кутията, Карлос, но ще се наложи да дойдеш с нас - нареди Мал.

- Я повтори? Къде да дойда с вас?

Нямаше начин. Нямаше да ходи никъде. Особено ако е опасно.

Мал му разказа за Забранената крепост, скрита на Острова, за това къде би могла да се намира и как трябва да я намерят.

- А, не, няма да ходя в Нищото! Оставам тук - заяви Карлос и скръсти ръце.

- Ще правиш каквото ти казвам, ти, малък... - заплаши Мал.

Карлос отвори уста да спори, но размисли бързо и я затвори. В края на краищата самата Злодеида искаше да си върне скиптъра, не само Мал. Ако Господарката на мрака чуеше, че той се е противопоставил или е попречил по някакъв начин на търсенето, по-добре отсега да започне да се нарича Помия, защото точно в това щеше да се превърне.

- Добре, ще дойда. Но само ако и Иви дойде - заяви той.

- Иви? - изчурулика Мал. - И ти идваш, нали, слънце?

Иви въздъхна.

- Добре - съгласи се. - Добре. Явно ще дойда. Все ще е по-добре, отколкото да се гледам по цял ден в огледалото.

- Значи всички тръгваме, нали? - попита Джей. - Ние четиримата, в търсене на Окото на дракона?

- Предполагам. И ми се струва, че искам да разбера какво точно е направила машината - каза Карлос. - Ако наистина е прогорила дупка в купола и е пуснала магията на Острова.

Сякаш в отговор на думите му машината изпиука.

Бип!

Мал кимна.

- Добре, тръгваме. Трябва да влезем с взлом в библиотека и да потърсим карта.

- Още не - спря я Карлос, вдигнал ръка. - Никъде не можем да тръгнем, докато не свърша домашните си задължения. Днес е ден за пране.

18.

Имало един сън

Майка й бе знаменита красавица в страната на знаменитите красавици, така че не беше изненадващо, дето принцеса Одри, дъщеря на Аврора, бе надарена със същия мелодичен глас, прекрасна гъста коса, лебедова шия и дълбоки, тъмни очи, които можеха да удавят всеки принц в топлата си прегръдка.

Като котка, подушила валериан, или като остров, пълен със злодеи, усетили полъх на магия, никой млад принц не би могъл да устои на подобен бляскав, слънчев чар. Ако трябва да бъдем точни, принцеса Одри, също като майка си преди, бе именно онзи тип принцеса, който създаваше на принцесите принцесната им репутация чак до последната къдрица с идеална форма и до последното искрящо кристалче по роклята.

И така, именно при принцеса Одри отиде принц Бен на следващия ден, за да си поближе раните и да потърси утеха след катастрофалната среща на Кралския съвет - точно като котенце, подушило валериан.

- Пълен хаос - каза й той, докато се разхождаха из градината на Вилата, наричана също Младоженската вила - четиридесетстайния дворец на Аврора и принц Филип, за който крал Хюбърт бе заявил, че ще е временна вила на младото кралско семейство.

- Вила ли? - бе попитала Аврора. - Вила за почивка? И кой си представяш, че ще си почива в нея? Сточленно семейство?

Кралят не бе останал доволен от забележката, но Аврора беше скромно момиче и беше живяла под името Горска роза осемнадесет години в горска къщурка, така че дворецът й се струваше повече от достатъчен за семейството й (и минимум един-двама гиганти, отбили се на гости на път за другаде).

- И какво ще стане сега? - попита Одри, така очарователна с цвете в косите. Естествено, то случайно бе с цвета на копринения й корсаж, а именно пепел от рози. - Едва ли дори от принц може да се иска да прави всичко както трябва от първия път.

„Лесно ти е на теб да го кажеш", помисли си Бен.

На рамото на Одри кацна гугутка и загука сладкогласно. Одри протегна тънкото си пръстче към нея и гугутката докосна връхчето му с човчица. Бен се хвана, че се оглежда за кралския портретист.

После въздъхна.

Някак си дори видът на красивата му приятелка не беше в състояние да оправи настроението му.

- Татко казва, че трябва да организирам друга среща, за да оправя нещата. Разочарован е, разбира се, и се наложи да прати кошници с любимите си сметанови пасти на всички присъствали, за да ги успокои, така че не е в най-доброто си настроение. Нали знаеш колко обича сметановите пасти.

- С глазура или без? - попита Одри. - С боровинки или с шоколадови парченца?

- И от двата вида - отвърна Бен и пак въздъхна. - По повече от дузина от всеки вид. Мама смята, че това е единственият начин да ги умиротвори, макар татко да не беше особено доволен, че се налага да се раздели с толкова много от любимите си сладкиши.

- Наистина са вкусни - усмихна се Одри. - А и няма човек, който да не обича сладкиши.

На Бен му се щеше Одри да прояви повече разбиране, но нейният живот бе вълшебен от самото начало, тъй като тя бе дъщеря на двама всеотдайни родители, особено Аврора, която бе отделена от майка си много рано и бе принудена да прекара най-важните години от живота си в дома на три феи, вечно под заплахата на смъртоносно проклятие.

- Моята дъщеря никога няма да изпита друго освен любов, красота, мир и радост - бе заявила Аврора. И приложи казаното на практика. Не беше трудно да се досети човек защо Одри не може да влезе в положението на Бен и да разбере как би могъл да разочарова родителите си. Тя никога не бе разочаровала своите.

„И никога няма да ги разочарова", помисли си той.

Като почти всички и всичко останало в Аурадон, Одри бе безкрайно очарователна, нежна и възпитана, и ако Бен трябваше да бъде честен, безкрайно скучна. Имаше и други цветове освен розовото и тюркоазеното. Имаше и животни, които обичаха да правят и други неща, освен да гукат и да се гушкат. Сигурно имаше и други теми за разговор освен рокли и градини, балове и каляски, без значение колко забележителен е цветът на най-новите колесници.

Нали?

- Аз даже не разбирам от какво толкова са разстроени помощниците - каза Одри. - Толкова са сладки и всички ги обичат. Защо си занимават главите с неща като заплати и работно време, и... - тя спря, за да потръпне - кредити?

Погали гугутката.

- Това изобщо не са приятни неща.

Той я изгледа.

- Не знам точно. Преди не съм мислил за тях, но сега не мога да мисля за нищо друго. Никога не съм предполагал, че някой в Аурадон живее като нас - в замъците ни, с прислугата. С копринените чаршафи и закуски на поднос в леглото, и розовите градини.

- Аз обичам розови градини - усмихна се Одри. - Обичам и онези с храсти, подрязани във формата на различни сладки същества.

Тя се засмя на приятната мисъл, а гугутката на рамото й отвърна с гукане.

- Казаха, че съм груб - оплака се той. - И са прави.

- Слоновете са ми любимите. С мъничките си сладки хоботчета.

- Но нямах избор... Те изобщо не ме чуваха. И казаха, че съм изгубил самообладание - Бен наведе глава, засрамен от сцената, която бе предизвикал.

- Но и хипопотамите са много хубави. Такива чудесни зъби имат. Това е голям талант наистина, да можеш да подкастриш храст във формата на хипопотам. Не мислиш ли?

- Да, но на срещата...

Одри отново се засмя. Сякаш вълшебни камбанки звъннаха във въздуха. Тогава Бен осъзна, че тя не е чула и дума от това, което е казал.

„Може би така е по-добре. Тя не разбира в какво положение се намирам и мисля, че никога няма да разбере".

Одри явно бе видяла как върху лицето му се спуска сянка, защото спря и го хвана за ръката с тънките си, нежни пръстчета с идеален маникюр.

- Не се тревожи, Бен, всичко ще се оправи. Нещата винаги се оправят. Ти си принц, аз съм принцеса. Това е страната на приказките с щастлив край, забрави ли? Заслужаваш всичко, което пожелаеш. Роден си с това право, Бен. Всички ние сме родени с него.

Бен спря рязко. Никога досега не беше възприемал нещата от тази гледна точка. Въпросното право се подразбираше, естествено, от всичките им постъпки и постъпките на тези, които работеха за тях. Но да чуеш думите, и то от такива изписани, розови устенца...

Защо ние? Откъде този късмет? Наистина ли е честно? Да се родиш и да живееш по определен начин, без да имаш правото да избереш да бъдеш някой друг?

Тя се засмя.

- Не спирай сега, глупчо. Трябва да ти покажа нещо. Нещо великолепно, точно като днешния ден.

Той се остави да го дърпа, както би направил всеки добър принц, попаднал в ръцете на принцеса, но умът му беше далеч оттук.

Това ли е всичко?

Такъв ли искам да е животът ми?

Бяха обиколили градината и сега Одри го поведе към малка полянка с диви цветя. На тревата сред тях бе подредено всичко за пикник, а из горичката около полянката цвърчаха и подскачаха всякакви щастливи горски животинки.

- Не е ли изумително? Накарах половината пазачи и три готвачки да го подготвят. Отне им цялата сутрин - тя се наведе към Бен и потърка нос в шията му. - Само за нас.

После го дръпна да седне на коприненото одеяло с бродерии. Бродериите представляваха нейните инициали, преплетени с тези на родителите й.

Златистият копринен конец проблясваше като слънчев лъч в тревата.

Бен отметна една палава къдрица от порозовялата й буза.

- Прекрасно е. Благодаря ти. Но...

- Знам - въздъхна тя. - Не взех сметанови пасти. Сетих се чак когато ти ги спомена. Наистина съжалявам. Но пък можем да опитаме седемнадесет вида други сладкиши.

Тя вдигна печиво във формата на лебед с шоколадови криле.

- Този е много сладък, не мислиш ли?

За малко да загука на сладкиша.

Той поклати глава.

- Не се ли питаш понякога дали в живота има и други неща освен това?

- Какво друго може да има? - попита Одри и, необичайно за нея, се намръщи. Остави лебеда. - Има ли нещо повече от това?

- Не знам, но не ти ли се иска да научиш? Да видиш свят? Или поне собственото ни кралство?

Тя засмука разтопен шоколад от пръста си и дори това движение му подейства разсейващо с очарованието си. Бен се чудеше дали тя го осъзнава. Предполагаше, че отговорът е да.

После тя въздъхна.

- Нали не говориш за онзи ужасен остров?

Той сви рамене.

- Може би. Ти не мислиш ли за него понякога? Колко ли е странно да те принудят да живееш на едно място? Под купол.

За пръв път, откакто се познаваха, Бен видя своята принцеса да се наежва по съвсем непринцески начин. Тя даже не се цупеше. Всъщност беше на ръба на съвсем леко раздразнение.

- Може би, мили мой, те е трябвало да помислят за последствията, преди да се отдадат на злодейски живот, който може да доведе само до едно: вечно наказание.

Бен бе заинтригуван. Никога не я бе виждал такава и за момент се почуди дали пък така не му харесва повече. Най-малкото сега наистина разговаряха.

- Трябва да признаеш, че вечността е доста дълъг период - той поклати глава. -Те са затворници, Одри. Тук в Аурадон поне можем да ходим навсякъде, където пожелаем. Те не могат.

Одри се усмихна слънчево.

- Да, което ми напомня нещо. Казах на Азиз и Лони, че днес ще ги посетим. Каляската ще ни вземе след час - тя се приведе напред и докосна брадичката му с пръстче. - Време е за нова тема. Направо цял нов свят.

Само че Бен имаше известна склонност да се инати и сега тя се прояви.

- Не се опитвай да сменяш темата, Одри. Хайде де. Никога ли не се замисляш как живеят?

- Злодеите ли?

- Да.

Одри изправи гръб и поклати глава.

- Не. Прав им път. Майка ми казва, че една от тях се опитала да я приспи за сто години! И то след като прекарала детството си в приемно семейство в защитена среда! Собствената ми майка! А после същата ужасна жена се превърнала в дракон и се опитала да убие татко - тя трепна. Одри явно бе чувала историята многократно, Бен го разбираше, но досега никога не беше споменавала нищо по въпроса.

Той не обвиняваше Одри за това, че не иска да говори на тази тема, затова смекчи гласа си и взе ръката й в своята.

- Името й е Злодеида - рече, тъй като беше изучавал въпросната приказка. А и майка му му бе чела всички стари приказки, преди да се научи да чете. - Тя била Господарката на мрака, най-злата фея, живяла някога.

Одри още повече се намръщи.

- Не произнасяй името й тук - прошепна тя. Прозвуча почти като изсъскване, толкова беше разстроена. - Може да те чуе... и да те прокълне! Тя отнема всичко и всички, които семейството ми обича.

Сега бе ред на Бен да се усмихне.

- Няма как да стане - куполът ще ги държи затворени за вечни времена - той се наведе към нея. - И кого точно обича семейството ти?

Одри му се усмихна в отговор. Примигна и бурята, надигаща се в погледа й, изчезна.

- Семейството ми обича всеки, който е добър и мил и който заслужава тази любов, Ваше Височество - тя вдигна грациозно нежната си ръка и той почтително я целуна.

„Не трябва да усложнявам живота й", помисли си Бен. „Не и след всичко, което е преживяло семейството й".

- Танцувай с мен, принце мой - подкани го тя.

Бен се изправи и се поклони.

- С удоволствие, прицнесо моя, щом това ви прави щастлива.

Танците в гората бяха любимото й занимание и той го знаеше.

Бен я взе в прегръдките си. Тя беше красива. Идеална. Принцеса, която бе влюбена в него. И той беше влюбен в нея... нали?

Одри тихичко пееше. Познавам те, виждала съм те, някога, когато имало един сън...

Това бе тяхната песен, само че този път го свари неподготвен.

Бен се стресна, защото внезапно си даде сметка, че не я познава. Не и истински. Не познаваше душата й, мечтите й, а и тя не познаваше неговите. Те всъщност съвсем не се познаваха.

По-лошото беше, че тя никога не се бе появявала в сънищата му. Нито веднъж.

От гледна точка на Одри песента сигурно беше за него. Но от гледна точка на Бен песента не беше за Одри.

Не.

Не Одри.

Той беше сънувал друго момиче.

Момиче с лилава коса и зелени очи, които блестяха в мрака, и лукава усмивка на устните.

Коя е тя? Къде е? Ще я срещне ли някога?

И ще успее ли да я изкара от ума си?

Бен затвори очи и се опита да се съсредоточи върху мелодията и момичето в прегръдките си, но споменът за друго момиче, онова от съня му, беше прекалено ярък.

19.

Сто и един начина да намериш карта

През следващите няколко часа Мал, Джей и Иви помагаха на Карлос в трудоемката задача да се справи с прането на майка си. Или по-точно казано, Джей и Иви помагаха на Карлос, а Мал ги „надзираваше".

За жена, живееща на почти пустинен остров, пълен с бивши злодеи, Круела определено имаше богат гардероб, помисли си Мал. Шалове с ресни и черни копринени ръкавици, мрежести чорапи и тесни черни рокли, неглижета и пеньоари, пухкави жилетки и още по-пухкави палта наред с корсажи с къдрави волани. Круела де Вил живееше в изгнание, но това не значеше, че дрехите й трябва да са по-малко от зашеметяващи.

Мал се загледа в Иви, която си тананикаше, докато сгъваше черно-бели кърпи. Синьокосата принцеса се бе поддала на лъжите на Мал сравнително лесно, което щеше да е от полза, щом намереха скиптъра. Мал щеше да се погрижи Иви да е първата, която ще го докосне, което щеше да задейства проклятието и да я приспи за хиляда години. Най-пъкленият кроеж в историята на пъклените кроежи. Мал нямаше търпение да си получи отмъщението и същевременно да завърши срока с двойки от горе до долу.

През това време Джей беше до лактите в сапунена вода и переше черно-бели пуловери.

- Това не е ли много изморително? - попита Мал, която се почувства изтощена само от гледане.

Карлос кимна, устата му бе пълна с безопасни игли.

- И ти вършиш цялата работа? - попита го тя. Вярно, майка й я презираше и пренебрегваше, и й се караше непрекъснато, но поне не я беше превърнала в своя робиня.

Карлос пак кимна. Извади иглите от устата си и обясни, че трябва да закачи едно бюстие върху закачалката точно по същия начин, по който го правят в любимото химическо чистене на Круела в Лондон.

- Да. Но се свиква, предполагам. Не се тревожи, почти сме готови.

- Слава на гоблините - рече Мал и качи крака на една табуретка.

Точно когато приключваха с черно-бялото пране, чуха рева на двигател. Колата спря със свирене на гуми пред Адското имение.

Карлос затрепери.

- Тя е... Майка ми... върнала се е... не трябваше да се връща преди неделя. Сигурно топлата вода е свършила.

Мал не разбираше защо Карлос е толкова притеснен. В края на краищата, нямаше по-страховит човек от нейната майка, от какво толкова се плашеше той?

Отвън се тресна врата на кола и във въздуха се понесе глас, натежал и пресипнал от твърде много цигари и крясъци.

- Карлос! Карлос! Бебчето ми! - провикна се Круела и гласът й прокънтя из цялата къща.

Мал погледна Карлос. Бебчето ми? Това не звучеше чак толкова зле, нали?

- Бебчето ми има нужда от баня!

- Чак оттам ли е видяла, че си мръсен? - попита Иви, объркана.

Карлос отново почервеня.

- Няма предвид мен - прошепна дрезгаво. - Има предвид колата си. Нарежда ми да я измия.

Иви се извърна от прозореца, ужасена.

- Ама тя е страшно мръсна! Ще ни трябват часове!

Червената кола беше оплескана с кал от пътуването - отвратителна, засъхнала черна кал.

- Няма начин да я изчистим ние - измърмори Джей, който нямаше никакво желание да мие каквото и да е след прането.

Четиримата се измъкнаха от пералното помещение и влязоха в холната зала.

Круела замръзна, когато зърна трима непознати парцаливи тийнейджъри в дома си. Прическата й си беше все така щръкнала в черно и бяло. Дългото й кожено палто се влачеше по пода зад нея, а от устата й стърчеше тънко черно цигаре.

Мал я изгледа неодобрително и Круела сви рамене.

- Просто пара. Чиста пара, мила.

Мал размаха ръка, за да се разсее парата.

- И така, стига за бебчето ми, къде е единствената ми истинска любов? -проточи Круела и всмукна пара от цигарето си.

Тримата се обърнаха към Карлос с въпросителни погледи, но той изглеждаше не по-малко смаян да чуе майка си да го описва по този нежен начин.

- Единствената ти истинска любов ли? - почти заекна той.

- Ама разбира се, единствената ми любов. Кожите ми! - засмя се Круела. -Добре се грижиш за тях, нали, миличък?

- Разбира се - потвърди той и пак се изчерви.

Мал знаеше, че в момента се ругае сам. Но какво значение имаше дали майка му го обича, или не? Всички те бяха научени, че любовта е за слабите, за глупавите, за добрите. Любовта не беше за хора като тях. Те бяха злодеи. Лошите. Единственото, което обичаха, бяха пъклените кроежи и машинациите.

- Кои са тези клоуни? - пожела да узнае Круела и размаха ръка по посока на групичката.

- Те са ми... - заекна Карлос.

Мал знаеше, че няма как да каже „приятели", защото не бяха приятели. Тя го бе принудила да се присъедини към тях с Джей със заплахи, Иви го съжаляваше, а Джей беше дошъл само за да опита да открадне полилея.

Круела или не го забеляза, или не прояви интерес.

- Къде са Джейс и Хари? - попита тя.

- Здравейте, госпожо де Вил, аз съм... - започна Иви и протегна ръка.

- Знам коя си - каза Круела пренебрежително.

Интересно, помисли си Мал, как така всички знаеха коя е Иви, нищо че бе прекарала десет години затворена в замък.

- Привет - рече Мал.

- О, здравей, Мал. Предай много поздрави от мен на майка си, миличка - заръча Круела, размаха ръката с цигарето и се втренчи в Джей.

- А ти кажи на баща си, че ме измами с онази лампа, която купих от него. Проклетото нещо изобщо не работи.

- Да, госпожо - изкозирува Джей.

- Е, какво стоите така? Не ме ли чухте? Бебчето ми е мръсно, мили мои! Абсолютно безобразно! Ще умра на място, ако не изкъпете бебчето ми веднага! Хайде, къш!

Иви реши, че никога няма да си тръгнат от Адското имение, но най-накрая колата бе измита и четиримата стигнаха в „Дракон Хол", за да започнат търсенето на картата, която, ако имаха късмет, щеше да им разкрие къде е скрита Забранената крепост. Компасът на Карлос щеше да помогне, но ако Джафар беше прав за това, че Островът е по-голям, отколкото изглежда, им трябваше правилната посока.

Иви все още не беше сигурна защо се съгласи да тръгне с другите. Знаеше, че Мал е неискрена, но част от нея искаше да изживее приключение. След като бе стояла затворена в замъка десет години, Иви беше любопитна да научи какво има на Острова.

Училището в този съботен следобед беше мъртвило като в изоставен град призрак. Имаше само гоблини, които бяха дошли да изчистят класните стаи и да окосят тревата около надгробните камъни в двора. Четирите деца злодеи влязоха в сградата и се отправиха надолу. Стените на коридорите бяха покрити с бръшлян, който сякаш растеше пред очите им и се виеше около рамките на стари портрети, изобразяващи злодеи, чиито имена никой вече не си спомняше. Иви бе готова да се закълне, че очите им я проследиха, когато мина покрай тях.

Откриха доктор Фасилие на бюрото му да се взира в една празна кристална топка.

- А, най-нелюбимата ми ученичка - заяви той, щом видя Мал.

- Спокойно, доктор Ф., този път не съм дошла да пълня цилиндъра ви с щурци.

- Какво облекчение - заяви той хладно. - С какво мога да ти бъда полезен?

- Трябва да влезем в Забранената библиотека - обясни Мал. - Атенеумът на тайните.

- Аха, но нали разбираш, че си има причина да се нарича Забранена библиотека - защото на учениците е строго забранено да влизат в нея - каза той строго. Иви си помисли, че Мал ще се откаже, но вместо това тя подскочи и седна на бюрото на доктор Фасилие, невъзмутима като Луцифер.

- Да, като споменахте - започна тя и плесна колодата „Таро" на бюрото, -мислех си за малка входна такса.

Доктор Ф. вдигна няколко карти и ги огледа на оскъдната светлина от настолната лампа.

- Голямата Аркана. Впечатляващо.

Той прибра колодата в джоба си и изгледа четиримата, които стояха пред него.

- Какво по-точно ще търсите в библиотеката?

- Карта на Острова - отвърна Мал. - И трябва да побързаме. Нямаме цял ден на разположение.

Огромният паяк, който охраняваше вратата, се махна, кротък като коте, щом доктор Фасилие го погъделичка по корема. Ръждивата врата към Библиотеката на забранените тайни се отвори със скърцане и доктор Ф. въведе четирите деца вътре.

Високите клатещи се лавици бяха пълни с оръфани, подгизнали томове, подвързани с кожа и покрити с двадесетгодишен прах, както и с буркани и стъкленици, пълни със странно изглеждащи течности и смески. Доктор Фасилие забърза по един мръсен коридор, проправяйки си път между наклонените рафтове, мърморейки непрекъснато нещо под нос. Четиримата вървяха след него, водени от пламъчето на свещта, която държеше докторът, за да пропъжда мрака, който цареше в библиотеката.

- Нали знаеш, че вместо с мозък главата му е пълна с прилепска тор? Може би си губим времето - прошепна Джей.

Мал го изгледа ядно.

- Само казвам - рече Джей.

- Струва си да опитаме - включи се Иви, която вървеше отзад и тъкмо бе спряла, за да махне от себе си някаква паяжина. - Иначе само щяхме да се щураме в тъмното, общо взето, както правим в момента.

- Да, няма как да навреди - съгласи се Карлос. Той държеше машината си под якето, за да не й се случи нещо.

- Аха! Ето ни - съобщи доктор Фасилие и спря пред редица рафтове. Извади оттам жълтеещ свитък пергамент. Разви го, приглади го и го постави върху една маса, а останалите четирима се скупчиха около него.

- Хм, тук няма нищо - отбеляза Иви, разочарована. Вярно беше, на пергамента нямаше нищо.

- Е, писана е с невидимо мастило, разбира се - заяви доктор Фасилие с такъв тон, сякаш всеки би трябвало да се досети. - Иначе как тайната ще си остане тайна?

Без всякакво предупреждение, стъписвайки всички, Мал сграбчи доктора за яката и го блъсна в рафтовете, от което няколко стъкленици паднаха и се пръснаха на пода.

- Ах ти, малък плъх, да не си забравил коя е майка ми и как може да накара теб и всички останали на този мръсен остров...

- Мал! - извика Иви. - Спри!

Тя сложи ръка на треперещото рамо на доктор Фасилие.

- Остави на мен.

Мал се извърна към нея.

- Какво да оставя на теб?

- Да се справя с това. Мухи се ловят по-лесно с мед, отколкото с оцет - напомни тя. - Хайде, пусни го, леко, леко.

Мал бавно отпусна хватката си и доктор Фасилие започна да се свлича, но Иви го подхвана.

- Сега, доктор Ф., би трябвало да има начин да направим мастилото видимо, нали?

Доктор Фасилие избърса изпотеното си чело с парцалива копринена кърпичка.

- Да, има.

- Хубаво - рече Иви. - А сега ни кажете какъв е той.

Директорът посочи с трепереща ръка стъклениците, които се бяха строшили.

- Ето там беше антидотът. Вече го няма.

Иви хвърли поглед към Мал, която изглеждаше така, сякаш я бяха ударили. Хвана се за главата и изръмжа силно.

- Хм, Мал? - тихо попита Карлос и я потупа по рамото.

- Махай се, Шаро - сряза го тя.

- Чуй ме. Знам как се прави еликсирът. За да се види мастилото.

Всички насочиха вниманието си към него, включително доктор Фасилие.

- Можеш да правиш магии? - попита Мал. - Но как?

- Не, не, не е магия, просто химия. Нали се сещаш, съмнителни науки - обясни Карлос. - Хайде. Иви, донеси картата.

Те оставиха доктор Фасилие в кабинета му да си гледа на карти „Таро" и после всички последваха Карлос в химическата лаборатория, където той веднага се захвана да вади какви ли не шишета, мензури и прахове от рафтовете.

- Сигурен ли се, че не е магия? - попита Джей с недоверие.

- Сигурен съм. Наука. Същата, на която разчитат и хората.

Карлос смеси няколко капки течност с щипка от някакво прахче... но после се намръщи.

- Чакайте малко, не мога да намеря спойката.

- Кое?

- Реза... сигурно я е откраднал от лабораторията миналата седмица! Той ме мрази. Пфу - по лицето на Карлос се изписа отчаяние. - Съжалявам, Мал. Май все пак няма да успея да помогна. Не и без веществото, което съединява останалите и предизвиква химическата реакция.

- Реза е откраднал нещо от лабораторията, така ли? - попита Джей.

- Сигурно - рече Карлос. - Защото тук го няма.

- Да не е това? - ухили се Джей и извади малка запушена епруветка, пълна с блестяща течност, същата, която по-рано бе показал на Мал.

- Откъде го взе?!

- От раницата на Реза. Обрания крадец - обясни Джей.

Карлос изля няколко капки в мензурата при другите съставки и размеси всичко. От мензурата изплува облаче дим.

- Воала - каза той. - Антидот за невидимо мастило - и изля течността върху картата.

Точно като с магия, Островът на изгубените започна да се появява пред очите им, включително скритите и забранените зони. Появи се и Забранената крепост, страховит замък с островърхи кули и зъбести стени, в единия край на Острова. Точно в средата на Нищото.

20.

Кеят на гоблините

Мал смяташе, че кражбата на епруветката е проява на доста добър късмет, затова си помисли, че може и да успеят да свършат работата. Може да й беше писано да открие Окото на дракона.

- В теб ли е компасът? - попита тя Карлос.

Той кимна. Машината изпиука, сякаш се съгласяваше с него.

Според картата, трябваше да минат покрай селото и да излязат на брега, а оттам една пътека щеше да ги отведе в крепостта.

Тръгнаха начело с Карлос и Джей, зад тях Иви и най-отзад Мал. Тя ги гледаше, докато вървяха. Знаеше, че Джей ще открадне Окото на дракона при първия удобен случай, че Иви се опитва да я накара да я хареса и че Карлос е тръгнал с тях само от любопитство.

Само че това нямаше значение. Някак си четиримата се бяха обединили около една обща цел. Да открият Окото на дракона. И което беше по-хубаво, нямаше да се наложи Мал да влезе в Нищото сам-сама.

Мал си имаше банда крадци.

Нейни собствени слуги.

Това определено беше напредък.

Пъкленият й кроеж, най-големият в историята, вече действаше.

Пътеката, която извеждаше от селото и водеше до брега, първоначално бе равна, но съвсем скоро стана камениста. Мал започна да изостава. Краката я боляха, но тя продължи да върви с мрачно изражение, вече начело на групата и с карта в ръце. Зад себе си чуваше леките стъпки на Иви, тежките на Джей и колебливите на Карлос.

- Хей-хо, хей-хо, да се трудим, да вървим - запя Карлос тихо.

Иви потрепери.

- Недей.

- Какво са ти направили джу... А, да - сети се той. - Извинявай.

- Няма нищо.

- Значи това беше майка ти, а? - попита Иви.

- Единствената и неповторима Круела де Вил, да - отвърна Карлос, заобиколи туфа отровен бръшлян и го показа на останалите, за да ги предупреди. - С еднопосочния билет за град Лудост, който отдавна е използвала.

- Не е толкова зле - каза Иви и се наведе, за да се промуши под ниския клон на един зловещо изкривен дъб. - Поне не прави като майка ми, когато се преструва на вълшебно огледало и ми обяснява, че съм далеч не най-красива на света.

Карлос спря внезапно и двамата с Джей се втренчиха в нея смаяни. Дори Мал се обърна и я изгледа с изненада.

- Така ли? Ама ти си страхотна - рече Джей. - Имам предвид, че не си мой тип, сладурче, но няма как да не знаеш, че си хубава.

- Наистина ли мислиш така? - попита тя.

- А, не, майка ти е права, грозна си - пошегува се Джей.

- Гадно е, че прави това - тихо каза Карлос.

- Все едно - Иви сви рамене с безразличие. - Не ме интересува.

- Сериозно ли го казваш? - попита Карлос.

- Ами нали и твоята майка е същата? - отбеляза Иви. Те бяха деца на най-големите злодеи на света. Какво очакваха - любов, радост и съчувствие?

- Такава е, да.

- Ами баща ти, Джей? Той не се ли интересува само от магазина?

Джей помисли малко.

- Да, естествено. Но от какво друго би могъл да се интересува? - попита съвсем искрено той.

Мал слушаше разговора и й се струваше някак странно успокоително да е в компанията на други хора. Никога досега не беше обичала да е сред хора, но пък и Злодеида винаги бе настоявала да живеят отделно от тълпата - сами в своето величие, планиращи отмъщението си.

„Самотна", помисли си Мал. „Бях самотна. И те също."

Иви с майка, обсебена от красотата. Карлос, който вместо родител имаше креслива харпия. Джей, безгрижният крадец с остър ум и бляскава усмивка, който можеше да открадне всичко на този свят освен сърцето на баща си.

Сивата мъгла, която се стелеше отвъд брега, се приближаваше. Скоро щеше да се наложи да минат през нея и да влязат в Нищото. Дали когато влезеха вътре, щяха да станат никои? - зачуди се Мал. После изпука кокалчетата на ръцете си. Боляха я коленете.

Продължиха да вървят в мълчание известно време, докато изведнъж остро изсвирване раздра тишината. То дойде от Джей, който бе избързал напред да проучи терена. Иви пристъпи напред и под краката й силно изпукаха сухи съчки. Карлос вдигна уплашен поглед от земята.

Мал изсвири в отговор.

Джей дотича след малко.

- Какво има? - изсъска Мал.

- Видях нещо... в сянката. Скрийте се! - прошепна той настойчиво и изчезна зад една близка скала.

Карлос изскимтя и се опита да се покатери на най-близкото дърво, чиято кора издра коленете му. Иви нададе тих писък и се гмурна в някакви боровинкови храсти.

Мал обаче замръзна на място. По някаква причина не можеше да помръдне. Първо, защото се ядоса, че тъкмо дъщерята на Злодеида се крие от каквото и да било. Ала когато сянката започна да се приближава и да става все по-голяма, тя се разтревожи, че може да е взела погрешно решение.

Сянката имаше огромни рога и опашка с шипове. Дали не беше дракон? Но майка й бе единственият дракон по тези места, а и беше изгубила способността си да се преобразява в момента, в който сложиха антимагическия купол.

Последва стон, силен и сърцераздирателен звук, какъвто никой от тях не бе чувал.

Трябва да беше адска хрътка. Създание от митове и легенди, създание от плът и кръв с остри зъби.

В следващия момент създанието издаде звук, който спокойно можеше да се нарече умилително мъркане.

- Велзевул! - извика Карлос откъм дървото.

Чудовището се показа от сенките и се превърна в дребна черна котка с хитра усмивка. Сянката беше изкривила формата на ушите й, така че бяха заприличали на рога, а пухкавата опашка само изглеждаше обсипана с шипове. Всъщност беше просто едно малко коте.

- Да не би да познаваш този отвратителен звяр? - попита Мал презрително, за да скрие срама от това, че се е уплашила толкова много. Сърцето й още биеше оглушително в гърдите.

- Това е котката ми - обясни Карлос. - Подариха ми я, когато бях малък.

После добави свенливо:

- От котило на Луцифер е. Моят злодейски талисман.

- О, страхотно. И аз имам такъв. Нали помниш, от рождения ми ден - каза Иви. - Моят е Отело, папагалче. Е, вече е голям папагал. Много мръсна уста има. Не знам откъде е научил всички тези думи.

- Супер, дете е на Яго, нали? На мен пък ми дадоха две змиорки, Лаган и Дереликт. Децата на Флотсъм и Джетсъм. Сега са направо огромни. Чудовища -разказа Джей. - Едва се побират в аквариума.

Карлос вдигна котката и й позволи да се отърка в бузата му.

- Хайде, Велзи, бягай. Връщай се вкъщи, не ходи след нас. Скоро ще се прибера, не се тревожи.

- А твоят талисман какъв е? - попита Иви Мал.

Мал се изчерви. Тя ясно си спомни точно кога всички бяха получили живите си талисмани - на онова грандиозно празненство преди десет години, на което тя не беше поканена.

- Нямам талисман - отговори тя.

- О! - възкликна Иви, която се сети и се извърна, за да скрие смущението си.

„Не се притеснявай", помисли Мал. „Скоро ще си платиш за това."

Най-накрая се озоваха лице в лице със сивата мъгла, която заобикаляше целия остров и отбелязваше началото на Нищото. Толкова бе гъста, че беше невъзможно да се види каквото и да е отвъд нея. Ако пристъпеха напред, нямаше никаква гаранция за живота им. Непрекъснато им повтаряха, отново и отново, да стоят настрана от мъглата, да не се доближават до сивата стена.

- Кой ще е първи? - поинтересува се Джей.

- Не и аз - веднага каза Иви.

- Нито пък аз - обади се и Карлос.

- Хм - изсумтя Мал. - Голяма изненада.

- Мал? - покани я Джей. - След теб.

Мал прехапа устни. В края на краищата тя бе причината всички да тръгнат насам.

- Добре. Аз ще съм първа, страхливци такива.

Тя изопна рамене и се напрегна. После пристъпи в мъглата. Беше все едно да вървиш в студен дъжд и Мал потръпна. Напомни си, че на Острова няма магия и нищо не може да я нарани. Но дори и с това напомняне, сивият мрак беше толкова плътен, че за момент й се прииска да закрещи.

После се оказа от другата страна.

Все още цяла.

Не се беше разпаднала на прах.

Нищо й нямаше.

Тя издиша.

- Всичко е наред - викна тя, - давайте!

- Щом казваш - измърмори Джей. След него мина Иви, накрая Карлос.

Скоро и четиримата бяха от другата страна на стената от мъгла и стояха на края на Нищото.

- Охо! - възкликна Карлос.

Погледнаха надолу. Стояха буквално на ръба на Острова. Още една крачка и щяха да напуснат скалистото парче земя, което беше Острова на изгубените, и да паднат в дълбокото море, където щяха да послужат за храна на алигаторите.

- Свети Луцифер, ами сега какво ще правим, да му се не види? - изруга Мал.

- Не знам, но това нещо не млъква - съобщи Карлос.

Вярно беше. Компасът в кутията пиукаше почти непрекъснато и колкото по-близо пристъпеше Карлос към водата толкова по-бързо пиукаше.

- Насам. Това трябва да е - каза той и посочи морето.

- Е, аз не съм си взел бански, пък и не умирам от желание да ме ядат влечуги, така че сами се оправяйте - заяви Джей и се отдръпна по-далеч от водата.

- Не може да е във водата - възрази Мал и издърпа картата от джоба си. Пое си рязко дъх.

- Ей. Елате тук.

Всички се скупчиха около нея.

- Вижте! Има още земя!

На картата се бяха появили още очертания и този път видяха, че всъщност крепостта не се намира на самия Остров на изгубените, а на отделно островче, или по-точно на парче скала, случайно кръстена Острова на обречените.

- Много обнадеждаващо - изкоментира Карлос.

- И как точно ще стигнем до там? - попита Иви.

Мал разгледа картата и посочи място, на което пишеше Кей на гоблините.

- Ще се повозим в лодката на някой от добрите ни съседи гоблини, разбира се -заяви Мал, разбута ги и закрачи по калния, скалист плаж към доковете, където гоблините разтоварваха баржите със стока от Аурадон.

- Няма такова нещо като добър гоблин - въздъхна Карлос, но и той като останалите последва Мал.

Бързо стигнаха на пристанището, на което кипеше бурна дейност. Причината да стигнат толкова бързо бе, че алигаторите се бяха приближили до брега и щракаха с челюсти от плиткото, което принуди четиримата да хукнат с писъци напред.

На доковете гъмжеше от заети гоблини - разтоварваха стока от аурадонските кораби, на които бе позволено да минават през антимагическия щит. Създанията нареждаха гниещите и изгнили продукти по нестабилния дървен кей и непрекъснато сновяха между кея и собствените си саморъчно направени салове и лодки. Бръмчаха и бучаха на гоблинския си език и си подхвърляха един на друг торби с огризки и остатъци: дрехи, храна, козметика, електроника, изобщо всичко, което жителите на Аурадон вече не желаеха или не можеха да ползват. После ги натоварваха на раздрънканите си рикши и поемаха към пазара на Острова.

- Ще трябва да си платим пътя - каза Мал. - Няма да ни превозят безплатно.

Четиримата изпразниха джобовете си и събраха достатъчно дрънкулки и храна, за да си платят за пътя до Острова на обречените. Попазариха се малко, като преговорите водеше Джей, който поназнайваше малко гоблински от работата си в бащиния магазин, и накрая си намериха място на една боклукчийска лодка, тоест лодка, която събираше всичко, което паднеше от аурадонските боклукчийски кораби. Тези лодки бяха самото дъно, нямаше по-мизерни от тях.

Както стана ясно съвсем скоро, гоблинските лодки не бяха предназначени за транспортиране на четирима тийнейджъри злодеи. Плаващата дървена кутия заскърца и застена, когато четиримата се качиха.

- Ако умра - заяви мрачно Джей, - няма да ви оставя нищо от собствеността си.

- Няма страшно - каза Иви, но прозвуча така, сякаш се опитва да успокои най-вече себе си.

Гоблинът се изкикоти и запали стария ръждив двигател, след което четиримата приключенци навлязоха в гъстата мъгла.

Странно беше да гледаш Острова на изгубените от водата. Изглеждаше почти... хубав, помисли си Мал. Гората беше гъста и зелена, а скалистият плаж драматично се открояваше на фона на синята вода. В далечината виждаше

Изгодния замък. Оттук й се струваше, че блещука под лъчите на залязващото слънце.

- Странно колко различно изглеждат нещата отдалече, нали? - попита я Иви, която бе проследила погледа на Мал.

- Да, сигурно, все тая - отвърна Мал и обърна гръб на Иви. Онази болка, която бе усетила преди известно време, отново се прокрадна в тялото й, а това не й харесваше. Изобщо не й харесваше.

Мал разбра, че са пристигнали на Острова на обречените само по това, че двигателят угасна. Все още нищо не се виждаше на повече от метър напред. Тя се измъкна от лодката и слезе на каменистия бряг, последвана бързо от останалите. Гоблинът отпраши веднага.

Мъглата леко се поразсея, докато си проправяха път към вътрешността. След малко се озоваха пред порта, покрита с гъсталак от трънливи храсти. Отвъд портата, високо на един зъбер, извисяващ се над тях, бе кацнал голям черен замък, почти руина, която се открояваше на тъмнеещото небе.

Тръните около и по портата бяха толкова гъсти и остри, че щяха да пронижат и да издерат всеки, който посмееше да се доближи. По-лошото обаче бе, че из гъсталака пълзяха смъртоносни отровни паяци. Навсякъде витаеше ужасно, зловещо усещане.

Четирите деца стояха като парализирани пред входа, неспособни и нежелаещи да решат какво да правят, а кутията в ръцете на Карлос не спираше да пиука. Ако наистина се свързваше с Окото на дракона, беше ясно, че скиптърът е някъде зад трънливата порта.

Мал се навъси.

Накрая Джей наруши мълчанието.

Той подаде на Мал и на Иви по един сребърен кинжал, а на Карлос даде спрей против насекоми. За себе си остави мачете с червена дръжка.

- Редовно ли си носиш брадва в джоба? - поинтересува се Карлос.

- Че кой не носи? - отвърна Джей с усмивка. - Забелязъл съм, че когато непрекъснато крадеш това и онова, рано или късно се научаваш да си подготвен за всичко.

Мал трябваше да признае, че плячката на Джей им идва добре точно в този момент.

Джей изсече просека с мачетето и останалите тръгнаха предпазливо след него. Мал разсече един трънлив клон с кинжала си. Клонът се сгърчи и изсъхна пред очите им. Иви направи същото с клон от другата страна на просеката, а Карлос напръска космата тарантула със спрея. Паякът падна мъртъв на земята.

Нямаше да е лесно, но вече бяха свикнали с тази мисъл. Навлизаха все по-навътре и по-навътре в мрачната гора и се приближаваха към замъка.

21.

История, стара като света

„Просто бъди себе си - има и други начини, с които да покажеш сила, начинът на баща ти не е единственият". Думите на майка му кънтяха в на Бен, когато пристигна на срещата си със Сърдитко, който беше избран за представител на джуджетата и помощниците в обсъждането на петициите и молбите им.

Страхотно. Чудесно. Просто идеално. Среща на четири очи със Сърдитко.

Бен поклати глава. Подозираше, че който и да е друг щеше да е по-добър избор от Сърдитко, вечно недоволното старо джудже.

При последната им среща джуджето се бе засегнало от една захарна бисквита. Разговорът беше обречен.

На Бен му се искаше хората да спрат да му повтарят да бъде себе си. Звучеше като съвсем прост съвет и може би щеше да е лесен за изпълнение, стига да имаше някаква представа кой е самият той.

Кой беше той?

Принц Бен, син на крал Звяр, наследник на трона на великото кралство Аурадон?

Със сигурност не беше като баща си, който знаеше как да управлява твърдо, но без принуда. Бен вътрешно се сгърчи, като си спомни как се качи на масата и се разкрещя на последната среща.

Това не беше той.

Той беше принц Бен, син на крал Звяр и кралица Бел, наследник на трона на великото кралство Аурадон.

Защото точно като майка си, Бен беше тих и мил, и онова, което обичаше да върши най-много от всичко, бе да се потопи в света на някоя книга, за предпочитане по-дебела. Детството му не бе преминало в ходене на лов, фехтовка или геройски прояви на някое бойно поле.

Детството си бе прекарал в библиотеката.

Той споделяше любовта на майка си към четенето открай време. Най-скъпите му спомени бяха от времето, когато седеше до кралица Бел пред огромната камина във великолепната библиотека и двамата четяха. Неговите книги бяха измъкнати от долните рафтове на библиотеката, а нейните винаги идваха от най-високите. Райско време.

Веднъж, когато баща му научи, че цял ден са се крили в библиотеката, и ги упрекна, че са си спестили присъствието на кралския банкет, „заради някакви истории", майка му възрази с много страст:

- Това не са просто „някакви истории" - заяви тя тогава. - Те са царства. Светове. Те са перспективи и мнения, които ти няма как да познаваш, от животи, които не си живял. Тези истории са по-ценни от която и да е златна монета и по-важни от който и да е банкет. Надявам се това да ти е известно като на крал!

Очите на крал Звяр заблестяха и той вдигна кралица Бел в прегръдките си без всякакво усилие.

- А ти като моя кралица, би трябвало да си наясно колко много те обичам за това!

После пое и сина си на ръце и тримата си направиха късен обяд със сметанови пасти в градината.

Разбира се.

Бен се усмихна. Отдавна не се беше сещал за този ден.

Осъзна, че все още мисли за него, когато Люмиер въведе старото джудже в заседателната зала.

Сърдитко кимна и се настани срещу принца, а краката му увиснаха над пода като на дете, седнало на твърде висок стол.

- Е, за какво е всичко това, млади човече? - той се закашля. - Не съм в настроение за емоционалните ти изблици.

Джуджето огледа масата предпазливо, сякаш момчето щеше всеки момент да скочи върху нея. Изобщо не докосна подноса със захарни бисквити и чашата със сайдер.

- Благодаря ти, че се съгласи да се срещнем днес - започна Бен. - Сметнах, че ще е по-лесно, ако сме само двамата. Тъй като всички малко... повишихме тон последния път.

- Кхм - прокашля се Сърдитко. - Ще видим тази работа. Надявам се, че не възнамеряваш отново да скачаш на масата и да крещиш като животно.

Бен се изчерви.

- Моля за извинение за поведението си онзи ден. Държах се... глупаво.

- Ти... какво? - извинението свари Сърдитко неподготвен.

Бен сви рамене.

- Признавам го. Не знаех какво върша и развалих всичко. Със сигурност не мога да те обвиня, че не ми вярваш и сега.

Сърдитко го изгледа, намусен, но и с намек за приятна изненада.

- Продължавай.

Бен се усмихна. Все беше някакво начало.

- Разбираш ли, поканих те, защото прочетох всичките хиляда и една страници на оплакванията ви.

- Наистина ли? Всичките хиляда? - не повярва Сърдитко. Явно беше впечатлен макар и неволно.

- И една - усмихна се Бен. Той четеше бързо и слушаше внимателно. Щеше да бъде себе си, щеше да има нужда от тези две свои способности, за да реши проблема с оплакванията веднъж завинаги.

- Доколкото разбрах, излиза, че ти и колегите ти настоявате да бъдете изслушани и да имате глас в решаването на своето бъдеще. Нещо повече от място в Съвета.

- Не е кой знае колко сложно, нали? - попита Сърдитко разпалено.

- Не, не е - съгласи се Бен. - Мисля, че можем да стигнем до съвсем лесно решение.

- Какво предлагаш?

Бен размести документите пред себе си. Обмисли отговора си и как точно да го каже. Как го беше казала майка му? „Перспективи и мнения, които не познавам, от животи, които не съм живял".

Бен се усмихна.

- Предлагам да се вслушаме в хората, които най-добре знаят за какво става дума.

Сърдитко повдигна вежда.

Бен направи справка с документите.

- Да започнем с русалките. Предлагам да вземат такса една сребърна монета на човек за подводните обиколки. Също така ще говоря с Ариел да даде на Флаундър малко почивка от благотворителните събития.

Сърдитко кимна.

- Звучи разумно. Добре.

- Освен това направих спестовен фонд за далматинците, който ще се използва за висшето им образование. Всичките сто и един ще могат да се възползват от „Помощ за кученцата".

Бен бутна бялата папка на черни петна, която съдържаше всички нужни формуляри, към Сърдитко.

Сърдитко я взе.

- Понго ще оцени жеста - каза той. - А за нас, миньорите, какво предлагаш?

- Половината от това, което вадите от мините, ще остава за кралството - каза Бен. Знаеше, че баща му няма да приеме по-малко.

- Половината? А останалите диаманти? Те къде ще отиват? - попита Сърдитко, разтревожен.

- Другата половина ще отива в пенсионен фонд. Фонд за джуджетата, техните семейства и децата им. Кажи на Срамежливко да не се притеснява.

- Струва ми се справедливо - кимна Сърдитко с нежелание. - Ами ограниченията за магия? Между нас да си остане, но онези три феи вдигат много шум.

- Трите добри феи ще трябва да отнесат оплакването си до феята кръстница. Опасявам се, че нищо не мога да направя по техния въпрос. Но ще им насроча среща с нея. Това мога да направя.

- А молбата на джина за неограничено пътуване в границите на кралството? -намръщи се Сърдитко. В момента джуджето изглеждаше затруднено да намери причини да се сърди.

- Одобрява се, стига преди да тръгне, да съгласува маршрута си с двореца.

Това беше трудно решение, защото баща му не искаше „синьокожият откачалник да никне, където не го сеят, без предупреждение," но Бен успя да убеди крал Звяр, че ако жителите на кралството са предварително уведомени за появата му, всичко ще бъде наред.

Сърдитко скръсти ръце.

- А горските създания? Те работят без почивка, все изморителна работа, направо им окапват лапите и копитата.

- Изпратих екип да монтира съдомиялни машини, перални със сушилня и прахосмукачки във всяко горско домакинство. Време е да осъзнаем, че живеем в двадесет и първи век, не смяташ ли? Включително и горските обитатели.

- Пфу - изпухтя Сърдитко. - Нямам особена слабост към модерните глезотии, но мисля, че пухкавите ни приятели ще ги оценят. Трудно е да миеш чинии на ръка, когато нямаш ръце, нали разбираш.

Бен се опита да сдържи смеха си.

- Що се отнася до Мери и другите мишки, отсега нататък ще им бъде заплащано с най-качественото сирене в кралството от собствения склад на краля.

Бен пусна листа, който държеше, на масата.

- Честно е - кимна Сърдитко.

- Е, постигнахме ли съгласие?

Сърдитко протегна ръка.

- Да.

Бен стисна ръката на джуджето. Изпитваше много по-силно облекчение, отколкото показваше. (Поне се надяваше да не го показва. До този момент вече бе толкова потен, че не можеше да прецени със сигурност.)

- Знаеш ли какво, млади човече? - изсумтя Сърдитко и свъси вежди.

Бен се стегна в очакване на някаква забележка, но нищо подобно не последва.

- От теб ще излезе добър крал - каза джуджето с усмивка. - Предай поздравите ми на баща си и на майка си.

- Непременно - рече Бен, доволен от срещата. Бутна стола си назад и стана от древната маса. Работата му беше приключила. Поне за днес. „Но ако царуването се състои в това, май няма да се окаже толкова трудно, колкото си мислех".

Джуджето взе шапката си, скокна от стола и тръгна към вратата.

Изведнъж спря.

- Знаеш ли, синко, понякога ми напомняш на нея.

Всички в кралството обичаха кралица Бел.

Бен се усмихна.

- Ами надявам се наистина да приличам на нея.

Сърдитко сви рамене и отвори вратата.

- Не си и наполовина толкова красив, колкото е тя, това мога да ти кажа. А и майка ти със сигурност щеше да се погрижи на срещата да има една-две сметанови пасти. И поне четири-пет боровинки в бисквитите.

Бен се засмя, когато вратата се затръшна.

22.

Мостът на гаргойлите

До момента всеки етап от приключението се беше сторил на Карлос малко по-авантюристичен, отколкото очакваше.

Това прозрение би могло да е проблем за средния учен, който не обича да прави обиколки на подземните гробници и предпочита да стои в лабораторията. Вярно, на Карлос му бе прилошало по време на пътуването до Острова на обречените, но не беше повърнал.

Погледнато от тази страна, той бе доказал, че е по-смел, отколкото някой би предположил.

Поне така си каза самият Карлос.

После си каза, че се е справил по-добре от всеки друг в класа му по съмнителни науки. Изсмя се на глас, когато си представи вечния си враг по този предмет на свое място, което накара Джей да го сбута и да го попита дали пък не приема идеята за лудия учен прекалено буквално.

- Не съм луд - увери Карлос спътниците си. Въпреки всичко съзнателното усилие да не повърне в бушуващото море бе изцедило запасите му от изтощителна решимост и когато четиримата най-сетне се озоваха на твърда земя, и то отвъд гората от тръни, Карлос искрено се зарадва, като съзря пътека, водеща към тъмния, извисяващ се над тях замък на хълма.

Добрият стар прахоляк и камъчетата по пътеката никога не му бяха изглеждали толкова привлекателни.

Докато не започна да вали, при което прахът се превърна в кал, а камъчетата станаха хлъзгави.

Е, поне не беше море, успокояваше се Карлос. Вероятността да се удавиш насред кал и камъни бе нищожна.

Освен това изобретението му пиукаше на равни интервали, а сензорната му лампичка светеше по-ярко и по-начесто с всяка стъпка, която ги приближаваше до замъка.

- Окото на дракона със сигурност е там - възкликна Карлос с въодушевлението на учен, провеждащ важен експеримент. - Ако машината не греши, значи отчита огромен прилив на електрическа енергия. Ако в купола има дупка, магията вероятно изтича насам, но не като на Острова на изгубените.

- Може дупката да е над това островче - предположи Иви.

- Да, и аз го усещам - кимна Мал, без да спира да върви нагоре по пътеката. - А вие?

Тя спря и ги изгледа, заслонила с ръка очите си от дъжда.

Карлос я погледна с изненада.

- Какво да усещаме? Това ли? - той вдигна машината и тя започна да пиука в лицето й. Мал се стресна и отскочи, а Джей се засмя.

- Опа - рече Карлос. - Ето, това имах предвид. Има прилив на енергия.

Мал изглеждаше засрамена.

- Не съм сигурна. Може и да си въобразявам, но имам чувството, че някъде има магнит, който ме дърпа към крепостта.

- Много зловещо - изкоментира Иви и спря, за да избърше потта от челото си с крайчеца на пелерината. - Все едно съдбата ти буквално те призовава.

- Ами - започна Карлос, - не е точно така. Ако буквално я призоваваше, щяхме да чуем как я зове.

Джей се засмя.

Иви го изгледа на кръв.

- Добре. Буквално я дърпа като магнит, обаче не точно, защото, нали се сещаш, говорим за съдба. Сега доволен ли си?

- Буквално ли? - Карлос вдигна вежда.

Джей пак се разсмя, което накара Карлос да се почувства щастлив, макар да не можеше да обясни дори на себе си точно защо.

- Вие не усещате ли? - попита Мал нервно. Никой нищо не каза, затова тя въздъхна и пак обърна глава към калната пътека.

Тъкмо бяха свили в поредния рязък завой на пътеката, когато Мал се подхлъзна и падна, запращайки малка лавина от камъни надолу.

- Оооо! Ох! - изпищя тя, размахала ръце. Тъмните камъни бяха толкова мокри от дъжда, че не можеше да се изправи, непрекъснато се хлъзгаше обратно на земята.

Иви я хвана, преди да се свлече надолу по калната пътека с главата напред. Двете момичета залитнаха назад към Джей, който почти събори вървящия зад него Карлос.

- Хванах те - каза Иви и помогна на Мал да се изправи.

- Да, а аз хванах и двете - допълни Джей.

- Което е супер за всички освен за мен - заяви Карлос, който с последни сили държеше машината си в една ръка, докато с другата подпираше Джей. - Човекът праг.

- Определено не съм обута подходящо за такива ситуации - констатира Иви и погледна краката си намръщено.

- Трябват ни плавници, не обувки. От дъжда цялата пътека стана на кална река. Май ще е по-добре, ако всички се хванем за ръце - предложи Джей. - Ще се движим по-добре, ако си помагаме.

- Ти наистина ли каза това, което каза? - Мал поклати глава. Беше отвратена. -Защо да не запеем и песни, за да поддържаме духа си, а после да си направим кюфтета от кал и накрая да се преместим в Аурадон, така и така сме почнали?

- Стига де, Мал - Карлос се опита да сдържи усмивката си. Знаеше, че от всички Мал има най-голям проблем с положителните неща заради майка си.

- Да имаш по-добри предложения? - попита Джей, засрамен.

- Ако искаш да ме хванеш за ръката, можеш просто да помолиш - подкачи го Иви и му подаде ръка, палаво размърдала пръсти.

- Ами, ами - Джей й намигна. - Така ли било?

Иви се засмя.

- Спокойно, Джей, сладък си, но крадците не са по вкуса ми.

- Спокоен съм - каза той и я хвана здраво за ръката. - Просто нямам желание за кални бани точно днес.

- От физична гледна точка идеята е добра. Втори и трети закон на Нютон -обясни Карлос с успокояващ и авторитетен глас - или поне така се надяваше. -Сещате се, инерция и сила, и т.н.

- И аз мисля като него - кимна Джей и протегна ръка към Мал.

Карлос го гледаше и се чудеше дали флиртува с Иви и дали Мал затова изглежда бясна. Не. Мал и Джей се караха като брат и сестра. А Джей и Иви се опитваха да скрият факта, че се страхуват. Джей му беше казал, че смята Иви за сладка, но я приема като Мал, което значеше че му е напълно безразлична. Карлос си помисли, че ако момичетата им бяха сестри, Мал щеше да е дразнещата, вечно недоволна сестра, а Иви щеше да е красавицата манипулаторка. А пък ако Джей му беше брат, щеше да е от братята, които или ти се подиграват, или те бият, стига да не са заети да ти крадат нещата.

Колкото повече мислеше за това, толкова повече се убеждаваше, че не е толкова лошо да си единствено дете.

- Хайде, Мал, просто я хвани. Даже Нютон е съгласен - насърчи я Джей и размърда пръсти към Мал, без да отпуска хватката на другата си ръка върху тази на Иви.

Мал се предаде с въздишка и го хвана след кратко колебание. После самата тя протегна ръка към Карлос, който я хвана, сякаш се давеше, тъй като беше по-добре запознат с физиката от останалите.

Тромаво, стъпка по стъпка, четиримата тръгнаха напред. Бутаха и дърпаха, помагаха си да си проправят път по калната пътека. Ръцете им се изпотиха, а краката им бяха в кал до глезените и умираха от студ.

Не след дълго пътеката отново зави, след което тъмните дъждовни облаци се разделиха на две над главите на пътешествениците, а пред очите им се разкри неочаквана гледка: нещо, наподобяващо дълъг и тесен каменен мост, полускрит от мъгла и увиснал над бездна точно пред тях.

- Прекрасен е - каза Иви и потръпна. - По особено ужасяващ начин.

- Мост като мост - рече Карлос и вдигна кутията си. - Но определено се налага да минем по него. Вижте...

Светлината мигаше толкова ярко, че беше покрил сензора с ръка.

- Ха - измърмори Джей.

- Не е мост като мост - каза Мал тихо, загледана в сивата конструкция. - Това е нейният мост. Мостът на Злодеида. И ме дърпа напред. Трябва да го прекося. Иска да мина от другата страна.

- Не мостът ме притеснява - обади се Карлос, загледан в далечината. - Вижте!

Отвъд моста и мъглата черният замък се издигаше върху каменен постамент.

Единственият начин да стигнат до него бе, като минат по моста. От всички други страни се извисяваха непристъпни зъбери.

Самият замък изглеждаше крайно заплашителен, като място, което сякаш не желае някой да стигне до него.

- Това е - прошепна Мал. - Това трябва да е Забранената крепост.

Най-мрачното място на този мрачен остров - старото леговище на Злодеида и неин наследствен дом.

- Сладко - изкоментира Джей. - Адски шантава колибка.

Иви гледаше крепостта и непрекъснато трепереше.

- А аз си мислех, че само в нашия замък става течение.

- Не мога да повярвам, че го намерихме - Карлос местеше поглед от машината си към замъка и обратно. - И не мога да повярвам, че е бил толкова близо до Острова през цялото време.

Очите на Мал бяха потъмнели, а изражението й бе непроницаемо. „Изглежда почти зашеметена", помисли си Карлос.

- Предполагам, че това обяснява дъжда. Забранената крепост се крие под покров от мъгла и дъжд. Нещо като ров, но във въздуха.

Карлос огледа въздуха наоколо.

- Ама разбира се, точно така е. Защйтен механизъм, вграден в атмосферата.

- Сигурна съм, че майка ми го е създала, за да държи надалеч неканените гости.

Не завърши мисълта си, затова Джей го направи.

- Което, както знаем, значи всички.

Карлос направо не можеше да откъсне поглед от черната кула на скалата. Нищо чудно, че жителите на Острова на изгубените бяха предупредени да не пристъпват насам. Крепостта беше най-яркото доказателство за силата на злодейството, на мрачината и подлостта.

Мракът на Злодеида.

Това не беше просто някакво си зло. Постройката, която се извисяваше пред тях, бе символ на най-зловещия мрак в приказното царство, неразделна част от повечето приказки.

Карлос изведнъж го усети - онова магнитно привличане, което Мал се опита да им опише. Усещаше как тупти във въздуха, в камъните под краката им. Дори ако магията вече не участваше в уравнението, тук имаше сила и история.

- Усещате ли? - Карлос вдигна вибриращата си ръка във въздуха.

- И аз вибрирам - рече Иви и вдигна един камък от пътеката. Той затрепери в ръката й.

- Съдба - заяви тя с драматичен глас.

Джей посочи светкавицата, проблеснала в същия момент над кулата на крепостта.

- И аз усещам. Май е време.

Мал не продума. Взираше се в замъка.

- Чакай сега. Не бързаме за никъде - каза Карлос. - Трябва да действаме правилно, иначе... - не довърши изречението. Само сви рамене.

После улови погледа на Мал и разбра, че и тя се чувства по същия начин.

- Вижте - рече Джей и дръпна няколко лози от гъсталака, който покриваше каменните стъпала, водещи към началото на моста. Хвърли ги на земята.

- Какви са тези отвратителни, грозни създания? - Иви направи гримаса. - Не, благодаря. Аз ще си остана от тази страна.

Сега, когато лозите ги нямаше, те видяха, че по продължение на целия мост са наредени древни каменни водоливници във формата на чудовища - гаргойли. От двете страни на входа стояха крилати грифони, които гледаха злостно надолу, към мястото, където стояха четиримата пътешественици.

- Разкош - изкоментира Джей.

Карлос гледаше втренчено. Не само Мал можеше да види присъствието на майка си във всеки камък наоколо. Статуите се хилеха точно като Злодеида - с широко разтеглени усти, пълни с остри зъби.

Мал ги гледаше, без да помръдне.

В следващия миг Карлос си даде сметка, че е уплашена до смърт.

- Мал?

Тя не отговори.

„Не може да се справи сама", помисли си Карлос. „Никой от нас не може. Както си помагаме да не паднем в калта. Просто физика, ако се замислиш. Наука."

После обаче Карлос се опита да не мисли за това, защото сърцето му биеше толкова силно, та реши, че всички ще го чуят. За да се успокои, започна да си казва наум периодичната таблица на химичните елементи. Атомните числа и броят електрони винаги му помагаха в моменти на напрежение, отдавна го беше открил.

Колкото повече числа изреждаше, толкова по-лесно местеше краката си.

Това и правеше.

Карлос стъпи на първия камък от редицата, която водеше към моста. В момента, в който докосна камъка, гаргойлите от двете им страни размахаха крила.

- Леле! - възкликна Джей.

- Не - рече Иви. - Просто... не.

- Как е възможно? - почуди се Джей. - На Острова няма магия.

- Дупката в купола - напомни му Карлос. - Явно е съживила замъка или нещо подобно, като химическа реакция.

Изглеждаше смислено: не само Диабло е бил съживен, а и целият замък.

Карлос направи още една крачка и още една, и застана на самия ръб на моста.

Мал, Иви и Джей вървяха след него.

Каменните създания се съживяваха с ръмжене, а мостът затътна под тях. Ужасяващите очи на грифоните светнаха в зелено и осветиха мъглата наоколо. Погледите им се насочиха към четиримата натрапници и ги обляха в светлината си като прожектори. Гаргойлите изправиха превитите си гърбове и станаха двойно по-високи.

„Иви е права", каза си Карлос. Наистина бяха грозни, с криви зъби и раздвоени езици. Не можеше да откъсне поглед от страховитите муцуни.

- Може би е остатъчна магия от времената преди купола - предположи той. -Каквато и да е причината, сигурно е част от същата сила, която съживи Диабло.

- Същата сила? - Мал изглеждаше като омагьосана. - Имаш предвид силата на майка ми?

- Или същата електромагнитна вълна - Карлос се замисли за последния час по съмнителни науки. - Вече не знам как да ги различавам.

Джей преглътна нервно, когато един от гаргойлите се приведе напред, сякаш всеки момент щеше да скочи върху Карлос.

- Точно сега си мисля, че разликата няма значение - обяви Джей.

- Кой е там? - изтътна гласът на гаргойла, който стоеше вдясно от Карлос.

- Не може да минете - додаде онзи вляво.

- Така ли? Кой казва? - Карлос направи крачка назад, последван от останалите трима. Спогледаха се нервно, почудиха се какво да правят сега. Не бяха подготвени за гаргойлите, не очакваха сблъсък. Задачата се оказа по-трудна, отколкото очакваха, може би дори невъзможна.

Само че това нямаше значение. Даже Карлос знаеше, че вече няма връщане назад.

- Размърдайте се, грозотии! - изкрещя Мал иззад гърба му. После изгледа грифоните кръвнишки. - Иначе аз ще ви накарам!

Гаргойлите изръмжаха, изкривиха муцуни в гримаса и размахаха крила заплашително.

- Други предложения? - Карлос погледна, притеснен през рамо. - Нямаме оръжия, нямаме магия. С какво ще се бием? Освен това как ще се бием с тези каменни същества?

- Трябва да има начин - настоя Мал. - Трябва да минем! - изкрещя пак. -Пуснете ни!

- Да, ама не ми се вярва това да има ефект - въздъхна Иви.

Гаргойлите втренчиха злите си светещи очи в децата, оголиха зъби и пак запляскаха с криле.

- Не може да минете - повториха отново в един глас и в същия момент плътните сиви облаци, заобикалящи моста, се разделиха и разкриха дупка насред моста. Дупка, дълга повече от десет метра, под която нямаше нищо освен въздух.

Мостът беше счупен, непроходим.

- Страхотно - рече Джей. - Хубаво. Не ми пука. Може ли вече да си вървим?

Останалите се втренчиха в дупката.

Карлос призна пред себе си, че Джей вероятно е прав.

Нямаше начин да стигнат до крепостта. Бяха дошли чак до тук и се бяха провалили. Дори да минеха покрай гаргойлите, нямаше да могат да прекосят моста, защото мост нямаше. Положението беше безнадеждно. Приключението бе свършило още преди да започне.

Карлос отстъпи назад и забеляза нещо гравирано на камъните край началото на моста. Той седна и го прочете.

- Какво пише? - попита Мал и приклекна до него.

Той избърса мръсотията и мъха и разкри изречение, което гласеше: „Който иска да премине моста, трябва да спечели правото за това."

- Супер. Какво е това, инструкции ли? - Мал огледа останалите. - Какво значи? Как ще си спечелим правото да минем?

Иви поклати глава и отново огледа гаргойлите и дупката в моста.

- Не знам, Мал. Май не сме си спечелили каквото и да било до момента.

- Освен това сме нарушители - добави Джей.

Иви се намръщи.

- Мисля, че трябва да се върнем. Може би мостът е бил разрушен, може да си е стоял така години наред. Може би вече никой не минава по него.

- Не. Тези думи трябва да значат нещо. Само че дали е загадка, или предупреждение? - почуди се Мал. Тя погледна дупката в моста, разбута останалите и тръгна напред. Беше решена да отговори на въпросите си.

- Какво правиш? - извика след нея Карлос. - Мал, чакай! Не мислиш разумно.

Само че тя не можеше да чака и нямаше да спре.

Той отстъпи назад, Джей и Иви застанаха от двете му страни.

- Давайте след нея - каза Карлос. - Дръпнете я от дупката, преди да падне. Това е безумие.

Джей кимна и тръгна след Мал.

- Колко жалко - каза Иви. - След като стигнахме до тук.

- Знам. Но половин мост е все едно никакъв мост - продума Карлос. Сложи машината си на земята и я изключи. За да не чува пиукането. Звукът от сензора, който беше поредното доказателство колко близо бяха, само влошаваше нещата.

В момента, в който Карлос изключи машината, светлината в очите на гаргойлите помръкна. Призрачният зелен блясък сякаш се отдръпна към вътрешността на каменните им глави.

- Чакай, ти да не би...

Карлос не можеше да повярва на очите си.

- Да не съм изключил чудовищата? Май да.

Той викна към Мал, която в момента стоеше заедно с Джей на няколко стъпки от дупката в моста:

- Те са като звънци, Мал! Когато се опитваме да минем, се включват, а ако си тръгнем, се изключват!

- Значи и те са защитен механизъм, така ли? - Иви не изглеждаше убедена.

- Може би - Карлос огледа моста внимателно. - Всичко е възможно. Поне така започвам да си мисля.

Мал се върна тичешком.

- Вероятно всичко е изпитание. Вижте - тя се доближи до гаргойлите и очите им отново светнаха.

- Задайте ми въпросите си! - извика тя към пазителите на моста. - Нека спечелим правото си да минем.

Гаргойлите обаче не й отговориха.

- Може би не ги включваш правилно - предположи Иви.

- Май просто си губим времето - отсече Джей.

- Не е така - възрази Мал и го изгледа умолително. - Това е замъкът на майка ми. Открихме го. Трябва да има начин да влезем. Виж надписа в камъните -сигурно е някакво изпитание.

Джей каза:

- Според Карлос те са като звънци. Но може и да не са. Ами ако са като алармена система? За да ги изключим, ни трябва кодът - той сви рамене. - Така де, аз това бих направил, ако се опитвах да вляза в къща с алармена система.

„Кой, ако не той ще знае", помисли си Карлос.

- Е, какъв е кодът? - Мал се обърна пак към гаргойлите със святкащи очи. -Казвайте, идиоти такива!

Тя се изпъна и заговори с глас, който Карлос познаваше добре. Така му говореше Круела, а Злодеида говореше по този начин на слугите си от балкона на замъка. Карлос се впечатли. Никога не бе виждал Мал толкова да прилича на майка си.

Мал не питаше гаргойлите, тя им заповядваше.

- Това е замъкът на майка ми, а вие сте нейни слуги. Ще направите каквото кажа. ЗАДАЙТЕ СИ ГАТАНКАТА И НИ ПУСНЕТЕ ДА МИНЕМ! - заповяда тя, а целият й вид говореше, че си е у дома - може би за пръв път в живота си.

Защото, както виждаха останалите, бе точно така.

Измина една секунда.

Мъглата се виеше наоколо, някъде в мрака грачеха гарги, а от далечните прозорци на замъка се излъчваше зелена светлина.

- Карлосссссс - изсъскаха гаргойлите отново в един глас, което ги правеше още по-зловещи. - Доближи ссссссссе.

Когато чу името си, Карлос пристъпи напред, ужасен.

- Защо аз?

- Може би защото ти пръв стъпи на моста. Затова алармата е настроена на честотата на Карлос - Джей се почеса по главата. - По-добре ти, отколкото аз, човече.

- Време е да научим кода - кимна Мал. - Ще се справиш, Карлос.

Гаргойлите отново засъскаха.

- Карлоссссссс. Първи въпросссссссс...

Карлос си пое дъх. „Точно като в училище", помисли си той. Обичаше училището. Обичаше да отговоря на въпроси, които имаха отговор, нали? А това беше просто поредният въпрос. И той трябваше да му отговори.

Мастилено петно в снега или пък алено, твърдо и меко.

Черен и влажен, топъл и бърз, обичан, загубен, кой ли съм аз?

Едва бяха завършили гатанката и мостът започна да тътне и да се тресе под краката им.

- Карлос! - изпищя Иви и се олюля, опитвайки се да запази равновесие.

- Какво? - Карлос прекара пръсти през косата си. Мозъкът му пламна от напрежение.

„Мастилото е черно. Снегът е бял. Кое е червено и твърдо, и меко? Пържола? Кой обича пържоли? У нас отдавна не сме яли, като се замисля. И какво общо има това с мен?"

- Отговори на въпроса! - подкани го Мал. Светлината в очите на гаргойлите отново започна да избледнява.

- Това е... - започна Карлос, за да печели време. Не можеше да се сети.

Черно. Бяло. Петна. Червено. Обичано. Загубено.

- Кученцата. Кученцата на майка ми, далматинците. Всичките сто и един. Всичките обичани и всичките загубени от нея - той вдигна очи към каменните муцуни. - Макар да ми се струва, че по въпроса с обичането може да се поспори.

Мълчание.

- Поименно ли трябва да ги изброя? Защото, кълна се, мога да го направя до последния - той отново си пое дъх. - Понго. Пердита. Пач. Лъки. Роли. Поли. Фрекълс. Пепър...

Когато приключи с изброяването, мъглата около моста отново се сгъсти. Карлос въздъхна.

Не беше успял.

- Чакай! - каза Мал и посочи мястото, където мъглата бе най-гъста. - Става нещо.

Сивата мъгла се раздели на две и разкри нова част от моста, част, която преди я нямаше.

Гаргойлите се разделиха и четиримата тийнейджъри хукнаха по моста към току-що появилото се парче, където зачакаха втория въпрос.

- СЛЕДВАЩАТА ГАТАНКА! - заповяда Мал, а отнякъде се появи бурен вятър и се изви около тях. Карлос започна да си мисли, че мостът си има няколко начина да се отърве от натрапници. Преглътна.

Трябваше да побързат.

По-точно, той трябваше да побърза.

- Карлосссссс. Ссассссследващият въпросссссс.

Той кимна.

Като роза във виелица, като отворена рана.

Червено петно целувката и е смърт.

Това изсъскаха гаргойлите в един глас и се извърнаха към децата, насочили ноктестите си лапи. Мускулите им потръпваха, а опашките им биеха във въздуха. Изглеждаха готови за скок.

За пореден път мостът затрепери под краката им.

- Целувката й е смърт - повтори Карлос. - Трябва да е нещо за майка ми. Това ли е отговорът? Круела де Вил?

Мостът се затресе по-силно.

Грешен отговор.

- И все пак е за майка ти! - каза изведнъж Иви. - Роза във виелица, отворена рана... целувка... Гатанката е за цвета на червилото й! Любимото червило на Круела!

Карлос беше изумен.

- Сериозно ли?

- Червено петно, забрави ли? Нещо, което си слага. О, знам кое е! - възкликна Иви. - Отговорът е „Череши в снега". Това трябва да е, този сезон е много популярно. Тоест, ако съдим по изхвърленото на боклукчийските баржи.

Мал завъртя очи.

- Не мога да повярвам, че знаеш такива неща.

Вятърът отново задуха силно и четиримата се хванаха здраво за ръце, за да не паднат. Притиснаха и рамене и се приведоха срещу напора му.

Иви изруга.

- Не е ли „Череши в снега"? А бях сигурна че е то. Яркочервено с лек розов нюанс. Не, чакайте, чакайте.... нямаше розов нюанс, по-тъмно беше. По-червено. „Истинско червено", както го нарекоха списанията. Как беше... „Скреж и пламък?" Не! „Огън и лед"! Това е! Червилото на Круела е „Огън и лед"!

Гаргойлите замряха, очите им все така светеха. Застинаха на място, а мъглата още веднъж се сгъсти около моста, после избледня и разкри втора нова отсечка.

Карлос се успокои. Джей нададе радостен вик и дори Мал тупна Иви по гърба, когато тръгнаха напред.

Още един отговор и пътят пред тях щеше да е чист.

- Задайте последната гатанка! - заповяда Мал.

Гаргойлите добиха лукав вид.

- Карлоссссссс. Посссссссследен въпроссссссссс.

Той кимна.

Мал му отправи окуражителен поглед.

„Хайде, за последен път."

Тъмно е сърцето и, черно като нощ.

Кажете ни, млади човечета, коя е единствената и любов?

Създанията съскаха в един глас и в момента, в който завършиха гатанката, тръгнаха към четирите деца с оголени зъби, наострени нокти и размахани криле. Гаргойлите щяха да ги разкъсат на парченца, ако Карлос отговореше грешно, вече и четиримата го осъзнаваха.

Карлос трябваше да отговори правилно, не само за да минат по моста, а и за да оцелеят.

- „Тъмно е сърцето й"... сигурно имат предвид Злодеида, нали? - обърна се той към Мал. - Но може да е за майката на всеки от нас.

- Моята майка няма единствена любов. Майка ми не обича нищо и никого! Дори мен! - каза Мал с болка в очите, която Карлос познаваше твърде добре.

- Мен не ме гледайте. Аз даже нямам майка - включи се Джей.

- Красотата! - викна Иви. - Това е единствената любов на моята майка. Знам... банално е.

Гаргойлите обаче не проявяваха интерес към думите им. Продължиха да напредват към тях през мъглата със свистящи опашки.

- Коя Е ЕДИНСТВЕНАТА й ЛЮБОВ? - повториха те и изгледаха поред Иви, Карлос, Мал и Джей.

- Баща ми? - пробва Мал.

Карлос поклати глава. Ако Злодеида имаше нещо общо с Круела, то тя сигурно мразеше бащата на Мал със страшна сила. Круела бе забранила каквито и да е въпроси за неговия баща, независимо колко любопитен беше Карлос, независимо колко много искаше да научи повече за баща си. Ако питаха Круела, Карлос беше само неин и ничий друг. Злодеида сигурно беше същата.

Гаргойлите почти ги бяха достигнали. Бяха по-високи, отколкото първоначално бе сметнал Карлос, може би около триметрови. Бяха огромни, а от тежестта им мостът скърцаше при всяка тяхна стъпка.

Карлос помисли, че този път периодичната таблица няма да му помогне.

- Коя Е ЕДИНСТВЕНАТА й Любов? - потретиха въпроса си гаргойлите и разпериха ципестите си криле. Когато те се срещнаха, мъглата се завихри над чудовищата.

- Окото на дракона? - пробва пак Мал. - То е единственото, което интересува моята майка.

- Да е най-красива на света! - извика Иви. - Ако не тя, тогава аз!

Джей само сви рамене.

- Аз не мога да помогна. Съмнявам се, че отговорът ще е Джафар, Пижаменият принц.

Първо им се стори, че гаргойлите клатят глави отрицателно, но в следващия момент Карлос си даде сметка, че движението е заради клатенето на моста.

Всичко скърцаше и стенеше, а гаргойлите почти ги бяха достигнали. Зъбите му затракаха. Иви загуби равновесие и се хлъзна на ръба на моста, но Карлос успя да я хване. Джей се вкопчи в една полусрутена подпора и протегна ръка към Карлос, за да не изпусне Иви.

- Бързо! Някой да измисли отговор - изпъшка Джей. - Няма да издържа още дълго.

Иви изпищя, разлюляна над бездната, а Карлос се вкопчи по-здраво в синята й ръкавица, която започна да се изхлузва от ръката й пръст по пръст.

- МИСЛИ, МАЛ! Какво обича Злодеида? - кресна Карлос. - Трябва да обича НЕЩО!

- КОЯ Е ЕДИНСТВЕНАТА й ЛЮБОВ? РАЗГАДАЙТЕ ЗАГАДКАТА ИЛИ ПОЛЕТЕТЕ КЪМ МРАКА - изсъскаха гаргойлите.

- Диабло? - изкрещя Мал. - Да не е Диабло?

В отговор мостът се разлюля под краката й и Мал се плъзна към ръба, като само по чист късмет успя да се хване за Джей, който сега държеше всички. Цялата крепост се тресеше. От външните й стени заваляха камъни, а кулите така се разлюляха, че едва не се срутиха върху главите им.

Мостът все така се люлееше.

- Чакайте! - викна Джей. - Хора! Нямат предвид Злодеида! Все още говорят за Круела! Бързо, Карлос, коя е единствената й любов?

Карлос не беше в състояние да мисли. Прекалено много се страхуваше. Даже не можеше да изговори цяло изречение. На всичкото отгоре отговорът го плашеше още повече.

Може би именно затова беше сбъркал при първия си опит.

„Не мога да понеса да го кажа на глас."

Гласът на Джей отекна във въздуха.

- КАРЛОС! КОЯ Е ЕДИНСТВЕНАТА ЛЮБОВ НА МАЙКА ТИ?

Трябваше да каже.

Така или иначе, отдавна знаеше, че е истина.

Понякога, като например този следобед, си помисляше за малко, че има предвид него, но заблудата не траеше дълго.

Защото тя никога нямаше предвид него.

Нито веднъж. Никога.

Карлос отвори очи. Трябваше да каже, и то веднага.

- КОЖИТЕ! КОЖИТЕ СА ЕДИНСТВЕНАТА й ЛЮБОВ! - изкрещя той. Тя го повтаряше през цялото време. И този следобед го бе казала - пред всички.

- Единственото нещо, от което се вълнува майка ми, е глупавият й дрешник с глупавите й кожени палта. Но вие това го знаете.

Това бе истината и като всяка истина имаше сила.

След секунда четиримата се озоваха от другата страна на моста с гаргойлите и всичко отново стана нормално. Нищо не се клатеше и люлееше, никой не бе застрашен да падне от моста, а гаргойлите отново се вкамениха.

Макар Карлос да бе готов да се закълне, че един от гаргойлите му намигна.

Засега бяха в безопасност.

- Добра работа - похвали го Мал, която се бе запъхтяла. - Добре, а сега накъде? Карлос, все още разтреперан, погледна пиукащата кутия в ръцете си.

- Насам.

23.

Чудеса без край

Забранената крепост напълно заслужаваше името си. Щом четиримата приключенци пристъпиха през масивната дъбова врата, стана невъзможно да отличат мрачния свят на сенките, останал навън, от мрака на мястото, в което току-що бяха влезли. При всички случаи беше потискащо тъмно и колкото по-навътре влизаха Джей, Карлос, Иви и Мал, толкова по-силно отекваше уплашеният им шепот из призрачните помещения, изпаднали в забвение.

На Джей му се прииска да си беше облякъл нещо по-топло от кожения елек. Устните на Мал започнаха да посиняват, дъхът на Карлос излизаше на бели облачета, а пръстите на Иви бяха студени като ледени висулки, когато Джей ги хванеше. (Веднъж. Или дваж. И само с цел затопляне.) Беше по-студено от вътрешността на „Дракон Хол" и нямаше изгледи да се стопли. Нямаше нито дърва в камините, нито термостати за включване на централно отопление.

- Това са те, днешните замъци - въздъхна Иви. - От един огромен и мразовит затвор в друг.

Мал се съгласи с кимване. Джей си помисли, че в сравнение с крепостта магазинът на Джафар е направо уютен, но не сподели мисълта си с останалите. Във всеки коридор току над черния мраморен под се носеше гъста мъгла.

- Това сигурно е магия. Не може мъглата сама да го прави - заяви Мал.

Карлос кимна.

- Изглежда, отразената енергия тук е по-силна. Мисля, че сме по-близо до източника от всякога.

Докато говореше, покрай тях задуха леден вятър, засвири през счупените прозорци от цветно стъкло високо над тях. Всяка стъпка отекваше из коридора.

Даже Джей, царят на крадците, се бе потиснал до такава степен, че не направи опит да открадне нищо. Веднъж в живота държеше ръцете си прибрани.

Разбира се, в момента, в който откриеха скиптъра, щеше да му се наложи да върне смелостта си. Джей бе наясно с този факт и го бе приел. Нямаше значение колко добре се бяха разбирали четиримата по пътя до тук.

Злодеите нямат приятели и децата им също нямат приятели. Това е то същината на злодейството.

Никой от тях не бе дошъл тук от вярност към Мал или от приятелски чувства. Джей знаеше какво трябва да направи и щеше да го направи.

Дотогава ръцете му щяха да стоят в джобовете. Каквото и да му предлагаше това призрачно място междувременно, той не го искаше.

- Какво е това? - попита Джей и посочи. През изпочупените стъкла проблясваше зелена светлина, но не му беше ясно откъде идва.

- Към това вървяхме през цялото време - отвърна Карлос. - Същата електромагнитна енергия. Виж, машината направо откачи.

Той поклати глава, загледан в светлините, които пулсираха по кутията.

- Крепостта със сигурност е била изложена на нещо, което е оставило остатъчен заряд...

- Имаш предвид заклинание ли?

Той сви рамене.

- И това също.

- Значи какво, след толкова много години замъкът свети със собствена светлина, така ли? - смая се Иви.

- Яко - рече Джей.

Мал сви рамене с безразличие.

- С други думи, приближаваме се до Окото на дракона.

- Да - потвърди Джей. И той, като всички останали жители на Острова на изгубените и на кралството, знаеше, че зелената светлина може да принадлежи само на една ужасяваща личност.

Независимо, че на Мал замъкът й напомняше за дома.

Коридори водеха до други коридори, докато накрая четиримата се озоваха в мрачен вестибюл, чиито стени бяха покрити с картини, потънали в прах и паяжини.

- Това е портретна галерия - каза Иви и присви очи, опитвайки се да види картините. - Всеки замък си има такава.

- Стига, Мал! - извика Джей, хвърли поглед през рамо и отскочи.

Мал протегна ръка и го потупа по рамото. Стоеше точно пред него.

- Ехо? Не съм зад теб. Пред теб съм.

- По дяволите. Реших, че на тази картина си ти.

- Не съм аз. Майка ми е - рече Мал с въздишка.

- Уха, много си приличате - впечатли се Джей.

- Направо сте като близначки - съгласи се Иви.

- Това, приятели мои, се нарича генетика - съобщи Карлос с усмивка.

- О, хиляди благодарности. Значи приличам на майка си, а? Точно това иска да чуе всяко момиче - заяви Мал. И все пак Джей знаеше, че не е искрена. Повече от всичко на света Мал искаше да прилича на майка си.

Да е точно като нея.

Точно толкова зла и точно толкова могъща.

Само тогава Злодеида щеше да я забележи и Джей усещаше, че портретната галерия само засилва желанието на Мал да бъде като майка си.

- И сега какво? - попита Мал, сякаш се опитваше да смени темата.

Джей се огледа. Пред тях започваха четири коридора, които водеха до четири различни части на замъка.

От всеки коридор духаше вятър, носещ смрад и Джей бе готов да се закълне, че отнякъде се чу стон. Знаеше, че това е от вятъра, който духаше през виещите се коридори. Извади кутия кибрит от джоба си и запали една клечка. Докато тя гореше, той набързо измърмори: „Онче-бонче, счупено пиронче.".

- Какъв научен подход - изкоментира Карлос и завъртя очи.

- Ти си имаш твой начин, аз си имам мой. Ето този - каза Джей и посочи коридора точно пред тях. В същия момент точно оттам духна вятър и донесе смрадта на нещо изгнило или умряло.

Вятърът угаси клечката.

Иви стисна нос с пръсти, Мал направи същото.

- Сигурен ли си? - попита Мал.

- Ъъъ, естествено, че не. Точно затова си играех на онче-бонче. По който и коридор да тръгнем, е все едно - каза Джей и пое по посочения от самия него коридор, без да чака останалите. Това бе първото правило при влизане с взлом в непознат замък: да не го оставяш да срине психиката ти. Дръж се така, сякаш знаеш какво правиш.

Джей усещаше, че крепостта си играе с тях, че им предлага избор, когато всъщност избор няма. Беше време да вземе нещата в собствените си ръце.

- Не, чакай... не знаеш накъде си тръгнал. Карлос, провери пак компаса - рече Мал.

Карлос извади кутията и застана на мястото, където се срещаха четирите коридора. Машината изпиука.

- Ами мисля, че Джей е прав.

- Разбира се, че съм прав.

Те последваха Джей в тъмния коридор.

Карлос държеше пиукащата кутия в ръце и звукът отекваше между каменните стени. Коридорът ги изведе пред влажно, студено стълбище, което водеше надолу, към още по-дълбок мрак. Въздухът стана още по-студен и влажен, а зловещата тишина бе нарушена от далечно тракане, сякаш кости се удряха в камък или вятър клатеше вериги.

- Много успокоително - въздъхна Иви.

- Подземието - каза Мал. - Може би го познавате като мястото, в което майка ми се е сблъскала с влюбения принц Филип.

Иви се ококори от страхопочитание. Това бе може би най-известната приказка в Аурадон.

- Злодеида е искала да го заключи тук за сто години, нали? Много е щяло да му бъде забавно.

Карлос се огледа.

- И почти е успяла, нали?

Мал кимна.

- Ако не са били трите самодоволни, проклети добри феи, които са си пъхали носа в чужди работи - тя въздъхна. - Край на първо действие. Второ действие: Островът на изгубените.

- Не знам за вас, но аз имам чувството, че вече от сто години сме тук. Давайте да вървим - подкани ги Джей.

Сега беше нащрек, по-съсредоточен, отколкото през целия ден, защото бе превключил на работен режим.

Време беше за кражба.

Джей откри някаква врата и я отвори. Карлос вдигна кутията и я пъхна вътре, заслушан в пиукането.

- Тази е.

Той тръгна напред с кутията, а Джей, Мал и Иви си помагаха взаимно при слизането по поредните стълби, прилепени към стената. Нямаше парапет, а стъпалата бяха покрити с черен мъх. При всяка стъпка в мрака се чуваше жвакане, а те имаха чувството, че стъпват по нещо живо и мокро.

- Май калната река не ми се струва толкова лоша - отбеляза Иви.

- Нима? - рече Джей.

Мал не продума. Не можеше. Беше прекалено съсредоточена. Дори мъхът миришеше като майка й.

Колкото по-надолу слизаха към подземието, толкова по-гъст ставаше мъхът. Във въздуха висяха вековни паяжини, една върху друга, като гоблен, изплетен от паяци и отдавна забравен. На всяка крачка трябваше да ги късат, за да продължат напред. Всички мълчаха, потиснати от въздуха, натежал от опасност, и единственият звук идваше от краката им, които тъпчеха мокрия мъх в мрака.

- Тук? - попита Мал и спря пред прогнила дървена врата, откачена от едната си панта. Когато я докосна, вратата се разпадна, дървото стана на трески и се посипа по пода. Дори тежките железни халки, които бяха свързвали вратата с каменната стена, се откъснаха и паднаха със силно дрънчене.

- Май е по-добре да не пипаме нищо - предложи Карлос, който оглеждаше машината си.

Мал завъртя очи.

- Малко закъсня.

- Мисля, че е тук - каза Карлос.

Джей се надяваше да е прав и машината да ги е довела до Окото на дракона.

Не можеше да си представи какво щеше да причини Мал на клетия Карлос, ако беше сбъркал. А самият Джей трябваше да се захваща за работа.

Мал кимна и Джей бутна останките от вратата. Щом влязоха в стаята, той неволно забеляза, че тези останки приличат на зейнала паст, паст на хищник, а те четиримата тъкмо бяха пристъпили през разтворените й челюсти, бяха влезли в устата на звяра.

- Някой от вас дали забеляза...

- Млъкни - каза Иви напрегнато. И четиримата бяха видели едно и също, което нямаше как да е добър знак. Сигурно тъкмо затова никой не искаше да говори за това.

Продължиха напред. В помещението цареше непрогледен мрак. Нямаше и намек за светлина, отблясък от далечен прозорец или от факла. Джей протегна ръце, търсейки стена или нещо друго, което може да докосне.

- Може би е добре да потърсим фенерче или нещо подобно из джобовете на Джей, преди да докосваме... - предупреди Карлос, но закъсня.

Джей удари нещо с ръка и изведнъж стаята се изпълни с оглушителния шум от сблъсъка, триенето и дрънченето на метал и камък навсякъде около тях.

Точно толкова внезапно ги окъпа ярка светлина, светлина, извираща от всеки ъгъл на стаята. Златистото сияние изпълни очите им и преди да осъзнаят какво става, стаята започна да се пълни с пясък.

Пясък, пясък навсякъде... и те потъваха в него, покриваше ги отвсякъде.

Иви изпищя. Мал започна да се мята. Карлос изпусна кутията. Само Джей не помръдна.

Това не беше подземие, а пещера.

Пещера, пълна с пясък... и, доколкото можеше да види Джей покрай огромните дюни, които вече го заобикаляха, съкровище.

Той огледа огромното количество скъпоценни камъни, които блещукаха между дюните. Цели хълмове златни монети проблясваха в далечината, докъдето му стигаше погледът. Имаше и корони, и диадеми, обсипани със скъпоценни камъни скиптри и бокали, изумруди колкото юмрука му, диаманти, искрящи като звезди, хиляди златни дублони и сребърни монети. Имаше и по-големи предмети -обелиски, ковчези, лампи и урни, златна фараонска маска, жезъл с крилца, един църковен бокал, потир и цял златен сфинкс.

„Съкровище, с което може да се купи кралство", помисли си той. „Това е то."

Иви разгреба пясъка и успя да седне - с корона на главата, която бе попаднала там случайно.

- Какво е това? Къде сме?

- Мога да ви уверя, че това не е част от замъка на майка ми - кисело каза Мал, изплю пясък и духна лилавия си бретон от очите. Изправи се и започна да изтупва пясъка от якето си.

- Да не е поредното остатъчно нещо от дупката в купола? - попита тя.

Карлос кимна.

- Това трябва да е. Няма друго обяснение.

- Чакай малко, къде е скиптърът? - попита тя Карлос и се огледа. Гласът й беше напрегнат. - Нали трябва да е тук? Някой да го е виждал?

Карлос свали от главата си златната кофа, която бе паднала върху нея във вихрушката от пясък, и вдигна кутията си от мястото, където бе паднала - древен златен саркофаг. Издуха пясъка от нея и я огледа.

- Още работи, но не знам. Вече не пиука. Като че ли е загубила сигнала или нещо подобно.

- Ами намери го! - излая Мал.

- Да, да... почакай един момент. Нямаш представа какво може да причини

пясъкът на платката...

Междувременно Джей тъпчеше джобовете си с толкова скъпоценности, колкото можеше да носи.

Това бе отговорът на мечтите му... всичко, за което бе копнял... рай на земята... Най-големият удар в живота му и в живота на баща му!

Беше... беше...

Просветна му, че знае точно къде се намират.

- Пещерата на чудесата! - извика той.

- Какво? - не разбра Мал.

- Това е мястото, където... баща ми намерил вълшебната лампа.

- Мислех, че Аладин я е намерил - отбеляза Карлос.

- Е, да, обаче кой го е пратил там? - попита Джей с високомерна усмивка. - Ако не е бил Джафар, Аладин никога е нямало да я намери. Следователно лампата си е била на баща ми.

Джей изглеждаше раздразнен.

- Тази част никой не я споменава, нали? А и баща ми каза, че в мъглата може да са скрити и други неща освен крепостта. Сигурно е предполагал, че и пещерата е тук.

- Хубаво. Пещерата на чудесата. Макар че май е по-скоро Мазето на пясъците -заяви Мал. - По-важното е как ще излезем оттук.

- Няма да излезете - чу се дълбок глас.

- Моля? - рече Мал.

- Нищо не съм казал - отвърна Джей, който беше накачил около шията си множество златни верижки и в момента редеше диамантени гривни по ръката си.

- Кой проговори? - нервно попита Иви.

Огледаха се. Не се виждаше никой друг.

- Добре. Няма нищо. А сега да намерим вратата - каза Мал.

- Няма да излезете - каза дълбокият глас отново. - Ще останете тук завинаги, ако не ми отговорите правилно!

- Супер - изпъшка Джей.

- Пак ли гатанка? Целият замък е пълен с капани - измърмори Иви.

- Множество защитни механизми, нали ви казах - напомни Карлос. - Аларма срещу крадци. Сигурно заради Окото на дракона, не мислите ли?

- Пещера? Така ли да те наричам, Пещера? - попита Мал.

- Устата на чудесата става - рече гласът.

Иви направи гримаса.

- Ужасно име.

Мал кимна.

- Добре, Уста, какъв е въпросът?

- Съвсем прост е.

- Давай го тогава - рече Мал.

Дълбокият глас се изкикоти. После заговори със сериозен тон:

- Какво е златното правило?

- Златното правило? - повтори Мал и се почеса по главата. Погледна останалите. - С бижутерията ли е свързано? Джей?

Джей обаче бе твърде зает да тъпче в дрехите си колкото може повече злато и май не чу въпроса.

Карлос започна трескаво да изрича всяко математическо правило, за което можеше да се сети.

- Логаритмично правило? Просто тройно правило? Правила, изразени със символи? Правило за приоритет на операциите?

- Да не е нещо, свързано с това, че трябва да се държим добре един с друг? -попита колебливо Иви. - Дръж се с другите така, както искаш да се държат с теб? Някаква глупост като от картичка от Аурадон?

В отговор пещерата отново започна да се пълни с пясък. Устата на чудесата очевидно не бе доволна от отговорите, това поне бе ясно. Пясъкът извираше отвсякъде и изпълваше помещението. Течеше между купчините златни монети, надигаше се като приливна вълна, готова да потопи кораб. Скоро щяха да се задушат, ако не дадяха на Устата верния отговор.

- Това е Пещерата на чудесата, а не феята кръстница! - изпищя Карлос. - На Пещерата не й пука за доброто държание! Не е това златното правило!

Пещерата продължи да се пълни с пясък.

- Елате, насам! - Мал се опита да се изкатери по купчините златни монети, защото си помисли, че ще избегне пясъка, ако стои нависоко. Само че монетите се сипеха с всяка нейна крачка, така че тя се оказа затрупана не само с пясък, но и със злато. Опита отново и този път Иви я бутна отзад, така че успя да се хване за високата статуя на сфинкса.

Мал се качи на гърба на създанието и посегна да издърпа Иви до себе си, но пясъкът продължаваше да се сипе и беше хванал крака й като в капан.

- Не мога! - извика Иви.

- Трябва! - викна в отговор Мал.

Иви обаче изчезна под пясъка.

Джей не можа да повярва на очите си.

- Иви...

- Хайде - подкани го Карлос и започна да рови из пясък. - Трябва да е някъде тук. Помогни ми.

- Не я намирам! - извика Джей.

В следващия момент Иви се появи на повърхността, плюеща пясък и монети. По лицата на Мал, Карлос и Джей се изписа облекчение.

- Дай ръка - Мал подаде ръка на Карлос, за да го издърпа нагоре, но пясъкът вече стигаше до гърдите му. - Хайде де! Изкачи се по сфинкса!

- Не мога - каза той.

- Какво?

- Кракът ми е заклещен.

Иви се изктери по сфинкса и го хвана за едната ръка, а Мал хвана другата, но колкото и да дърпаха, Карлос не се помръдваше. Беше заклещен и пясъкът не спираше да се сипе около него. Извираше от стените и от пода, а сега Иви забеляза, че се сипе и от тавана.

Мал пак задърпа ръката на Карлос, но вместо да го измъкне от пясъка, го измъкна от ръката на Иви. Иви падна в пясъка и се удари в разхвърляните корони и бокали.

Пясъкът я покри, първо се качи до коленете й, после до раменете...

Карлос протегна ръка към нея и тя я хвана, а пясъкът се сипеше непрекъснато.

- Поне съм с токчета - отбеляза Иви, която се опитваше да запази присъствие на духа. Пясъкът вече стигаше до шията й, а Карлос едва задържаше главата си над пясъчното море.

- ДЖЕЙ! КЪДЕ Е ДЖЕЙ? - изкрещя Мал и се заоглежда, плюейки пясъка, който влизаше в устата й, без да изпуска ръката на Карлос.

- ДЖЕЙ!

Джей се мяташе в пясъка, който влизаше в очите и косата му. Беше покрит със златни дублони. Злато. Колко много злато. Никога в живота си не беше виждал толкова много злато. Сякаш имаше цялото злато на света.

Щеше да умре, погребан в златото...

Златното правило...

Какво е златното правило?

О, ами че той знаеше отговора.

Почти чуваше баща си как му го шепне на ухото.

Карлос и Иви бяха изчезнали под пясъка, а Мал се крепеше с последни сили на повърхността.

Пясъкът вече стигаше почти до тавана. Скоро нямаше да има накъде да бягат -пясъкът извираше отвсякъде, а въздухът свършваше. Свършваше и времето им, и пространството.

Ала Джей знаеше отговора.

Джей знаеше, че може да ги спаси.

- КОЙТО ДЪРЖИ НАЙ-МНОГО ЗЛАТО, ТОЙ СЪЗДАВА ПРАВИЛАТА! ТОВА Е ЗЛАТНОТО ПРАВИЛО! - изкрещя той тържествуващо и вдигна юмрук във въздуха.

Последва дълбок кикот и пясъкът лека-полека започна да се оттича. Скоро Джей, Мал, Иви и Карлос отново стояха в замъка, извън подземието.

Пещерата на чудесата бе изчезнала, както и съкровищата й.

- Фалшиво злато - каза Джей тъжно и огледа празните си джобове. - Всичкото.

24. Панаирджийско огледало

Иви имаше чувството, че сърцето й никога няма да се успокои. Още усещаше вкуса на пясъка от пещерата. Значи това било истинското зло -като пясък в устата и гаргойли, готови да те разкъсат. Ако магията можеше да прави всичко това, тя се радваше, че има купол.

На всичкото отгоре си бе изгубила тока на единия ботуш вътре.

Иви поклати глава. За втори път Забранената крепост почти успяваше да им види сметката. Дали Злодеида знаеше, че изпраща собствената си дъщеря в капан? А ако знаеше, дали я интересуваше? Вероятно не; в края на краищата тя бе Господарката на мрака. Глупаво беше от страна на Злата кралица да си въобрази, че може да се съревновава с някого като Злодеида, а Иви се почувства глупаво, че се опитва да се съревновава с дъщерята на Господарката.

Всъщност, като се замисли сега, й стана почти мъчно за Мал.

Почти.

Машината на Карлос пак пиукаше.

Четиримата отново тръгнаха през полуразрушения замък. Около главите им пърхаха и пищяха прилепи, а разпадащият се мраморен под, по който вървяха, непрекъснато се движеше под тежестта им.

Иви се препъна.

- Какво му е на това място? Да няма разлом отдолу?

- Ами... - започна Карлос.

- Шега. Това беше шега - въздъхна Иви.

В ситуацията обаче нямаше нищо смешно. Цяло чудо беше, че океанът не бе погълнал замъка заедно с островчето, на което се издигаше. Иви чу топуркане на плъхове по стените и по гърба й пропълзяха ледени тръпки.

„Дори плъховете търсят по-безопасен дом", помисли си тя.

- Оттук - посочи Карлос към един тесен коридор.

Те го последваха, а машината започна да пиука по-силно.

- Сега оттук - каза Карлос след два завоя. Иви вървеше плътно зад него, а коридорът се стесняваше все повече.

- А сега...

- Какво стана? - прекъсна го Иви. - Защото знам колко съм широка и със сигурност не съм станала двойна през последните две минути и половина.

Наистина коридорът се бе стеснил толкова, че раменете й се опираха в стените. Ако се стеснеше още малко, щеше да се наложи да ходят странично. В гърлото й се появи буца, а стомахът й се сви. Имаше чувството, че това вече не е коридор, а цепнатина, която всеки момент може да се затвори върху тях.

Мал попита:

- Въобразявам ли си, или заседнахме под планината като...

- Връв в тясна тръбичка? Паста за зъби в сламка? Треска под нокътя? - изреди Джей и протегна ръка. - Последното наистина боли.

- Да не изброяваш нещата, които си успял да откраднеш днес? Защото в противен случай сравненията ти са трагични - каза Иви и изгледа Джей. -Казвам това като човек, прекарал десет години в домашно обучение при жена, която смята, че трите най-важни правила в живота са Руж, Руменина и Редовно червило.

- Може би трябва да се върнем - заяви Карлос, изказвайки на глас страха на Иви. - Само че... мисля, че заседнах.

В същия момент стените се разтърсиха, замъкът се олюля и от тавана на коридора се отчупи парче камък и падна на пода. Беше достатъчно голямо да нарани някого и едва не удари идеалния нос на Иви.

Тя изпищя. Искаше да се върне назад, но не можеше, защото коридорът беше твърде тесен.

- Може да е капан! Да се махаме, не изглежда безопасно!

- Не - възрази Карлос. - Вижте! Там има друг коридор - добави той. Напрегна сили, за да се промуши напред, и премина от тесния коридор в съвсем малко по-широк.

Иви, Джей и Мал го последваха. Иви изпита такова облекчение, че забрави да се оплаче от камъка, който почти я удари по носа.

Този нов коридор завиваше първо надясно, после наляво. Стените бяха по-раздалечени, но някак странно изкривени - на места се извиваха навън, а на други - навътре. Ефектът беше главозамайващ, тъй като даже таванът беше огънат, да не говорим, че се появяваха различни разклонения, понякога две, че и три наведнъж.

Изпод краката им се чуваше неспирно боботене.

- Нещо тук не ми харесва - отбеляза Джей.

- Не би трябвало да сме тук - рече Иви.

- Трябва да побързаме - подкани ги Карлос. Опитваше се да говори спокойно, но със сигурност беше уплашен не по-малко от останалите.

Още един камък се откърти от стената и се пръсна на парчета, щом удари пода, прелитайки на косъм от главата на Иви. Тя отскочи назад и потръпна.

- Какво е това място?

- Някакъв лабиринт - изказа Мал мисълта си на глас. - Затова коридорите се разклоняват, стесняват се и се разширяват, и се огъват насам-натам. Някакъв зловещ лабиринт, а ние се изгубихме в него.

- Не, не сме се изгубили. Кутията е с нас - възрази Карлос. - Това е единственото нещо, което ни пази да не се изгубим.

Машината все така пиукаше и всички просто следваха Карлос. Иви се надяваше само да е прав и да знае накъде да вървят. Явно беше така, защото скоро след виещите се коридори се откриха по-обширни пространства и всички въздъхнаха с облекчение.

Но дори и когато вече вървяха по широките и прави коридори, боботенето отдолу не спря. Замъкът все така се тресеше и стените се огъваха. Таванът бе станал по-нисък.

- Това не са случайни явления - каза изведнъж Карлос. - Има ритъм.

- Прав си - съгласи се Джей. - Вижте. Боботенето е в такт с пиукането на твоята кутия. Когато светне лампичка на кутията, стените се разлюляват.

Иви се втренчи в него.

- Искаш да кажеш, че Карлос го прави?

Карлос поклати глава.

- Всъщност мисля, че са вълните. Представи си колко е стар този замък. Ами ако всеки път, когато морска вълна се разбие в основите му, цялата сграда се разклаща и пада по някой камък?

Мал преглътна.

- Само се надявам да не се срути, преди да сме намерили скиптъра.

Иви се приведе, за да не удари глава в тавана. Всъщност всички освен Карлос се наведоха, за да избегнат подобен удар.

- Стаичка за мишки - рече Мал.

- Или джуджета? - предположи Иви.

- Или деца - добави Джей.

- Не - каза Карлос. Останалите млъкнаха, а той посочи нещо в далечината. Те погледнаха натам и видяха първо двойка зелени светещи очи, после още едно и още едно.

- Гоблини - каза Карлос. - Тук живеят гоблините. Ето защо таваните са толкова ниски, а коридорите са толкова странни. Това не е място за човеци - завърши той и в следващия миг из въздуха се понесе ужасяващ хриплив кикот, съчетан с триене на нокти в камък и скърцане на зъби. Кутията ги бе довела право в леговището на гоблините.

- Супер - каза Мал.

- Да, добра работа свърши - изсумтя Джей.

Иви само изгледа Карлос гневно.

Ала това не бяха дружелюбните, предприемчиви гоблини от доковете или грубияните от „Помийната яма". Тези бяха ужасни същества, които от двадесет години живееха в мрака без своята господарка. Гладни и опасни.

- Какво ще правим? - попита Джей, който се бе скрил зад Карлос, а той от своя страна се беше прилепил до стената на коридора.

- Ще бягаме - извикаха Иви и Мал една след друга.

Затичаха се към единствения друг свободен коридор, а ордата гоблини ги последва от мрака с крясъци, като удряше с копията си по стените.

Джей извика:

- Май не им идват често гости.

- Може би трябва да спрат да ги ядат - забеляза Карлос и почти падна, след като се препъна в нещо, което се надяваше да не е кост.

- Вратата! - викна Иви и посочи тежка дървена врата. - Всички вътре!

Те се вмъкнаха вътре, Иви затръшна вратата и я заключи, а гоблините останаха отвън.

- На косъм бяхме - каза Мал.

- Тънък косъм - добави Джей.

Все още чуваха гоблините през вратата - кискаха се и я удряха с копията си.

- Може би просто обичат да плашат хората - предположи Иви. - Чувала съм, че иначе са безопасни.

Когато им се стори, че гоблините са си отишли, Иви открехна вратата. Огледа се и чак тогава кимна на Карлос. Излязоха и продължиха по тесния коридор, без да срещнат по пътя си нищо освен празни стаи, докато Иви не забеляза светлина, която се процеждаше от един страничен коридор.

- Насам! - извика тя.

Тръгна, развълнувана към светлината, с очакването най-сетне да намерят Окото на дракона, блещукащо в мрака.

Изведнъж спря. Защото стоеше пред огледало.

Потъмняло, петносано, попукано огледало, но все пак огледало.

Иви изпищя.

- Чудовище!

- Какво има? - попита Мал, щом се доближи и надникна над рамото на Иви. После тя също изпищя.

Карлос и Джей пристигнаха последни.

- Чудовище! - крещеше Иви. - Отвратително чудовище!

Тя не спираше да крещи и да сочи отражението си. В огледалото се виждаше старица с гърбав нос, облечена с развята черна пелерина.

Старицата бе тя.

- Какво ми стана? - попита Иви с тънък, пресеклив глас. По-лошото беше, че когато се огледа, видя, че кожата й, досега гладка, се е набръчкала и е провиснала, изпъстрена с кафяви старчески петна. Погледна косата си - бяла и проскубана. Тя се бе превърнала в стара просякиня, не беше само отражение.

И не беше само тя.

Мал се мръщеше на собственото си отражение. Имаше брадавици по носа, а главата й беше почти изцяло плешива освен няколко бели кичурчета коса.

- Очарователно. Трябва да е някакво заклинание.

Джей поклати глава.

- Ама... хайде да повторим този път всички заедно: „На Острова няма магия".

- Да, но за секунда, за една секунда, машината ми прогори дупка в купола и мисля, че всичко тук е резултат от това.

- Какво всъщност е това? - попита Иви, която изглеждаше много притеснена.

- Съживяването на Диабло, събуждането на Окото на дракона и на гаргойлите, Пещерата на чудесата и вероятно всичко останало в крепостта, което някога е било магическо - обясни Карлос. - Тоест, може би. Може и да бъркам.

- Не знам, но мисля, че аз не изглеждам особено зле - рече Джей, който се бе ухилил на отражението си. Беше закръглен и блед, с прошарена брада и изглеждаше точно като баща си. И той носеше черна пелерина.

- Изглеждам, сякаш съм имал достъп до колкото сладкиши си поискам, което е все нещо.

- Говори за себе си - каза Карлос, който с ужас видя, че на старини ще заприлича на майка си - с все възлестата й шия, изхвръкналите скули и изпъкналите очи. - Предпочитам да се изправя пред гоблините, отколкото пред това.

- С теб съм - Иви не можеше да понесе да се гледа в този вид и секунда повече.

Започна да изпада в паника. Гърлото й се стегна. Тя не можеше да изглежда така! Тя беше красива! Беше...

- Най-красивата - съгласи се огледалото.

- Не и гласа! - извика Иви, преди дори да осъзнае напълно какво е чула. Защото този глас не беше на майка й, преструваща се на Вълшебното огледало, както ставаше най-често.

Беше истинско Вълшебно огледало. На истинска стена.

Всички се обърнаха към огледалото, което бе придобило подобие на лице в дълбините си.

Най-красива си била и пак ще бъдеш, ако докажеш, че си умна, и изредиш всички съставки за Амбулантния търговец.

Това изрече огледалото.

- Нормална главоблъсканица! - възкликна радостно Карлос. Обожаваше главоблъсканиците.

- Не, не е главоблъсканица. Заклинание е - каза Джей и го изгледа така, сякаш е откачил.

- Знаех си! - рече Мал.

- Какво е Амбулантния търговец? - попита Джей.

- Очевидно е това. Това, което току-що ни се случи - обясни Мал. - Иви, знаеш ли съставките за Амбулантния търговец? Май ако ги назовем, ще развалим заклинанието.

- Не ние - поправи я Карлос. - Иви. Огледалото каза „най-красивата" - той погледна Мал и внезапно се засрами. - Извинявай, Мал.

- В момента няма нищо красиво в мен - каза Иви. - Но съм чувала за

Амбулантния търговец.

Тя отново погледна огледалото, смаяна от ужасното си отражение.

- Разбира се, че си го чувала. Нали е най-прочутото заклинание на майка ти! Не помниш ли, с него подлъгала Снежанка да изяде ябълката - нетърпеливо заобяснява Мал.

- Не ме притискай! Ще се паникьосам. Преди го знаех, но сега не мога да мисля за нищо освен за това - Иви посочи отражението си. - Като парализирана съм.

- Де да знам. Според мен е някак готино - каза Джей. - Можеш да откраднеш какво ли не, ако изглеждаш така.

Карлос кимна.

- Има право. Може да направиш една пробна обиколка така из Острова.

Иви заплака с глас.

- Не помагате - скара им се Мал.

Иви заплака още по-силно.

- Иви, стига де. Това не си ти. Знаеш го. Не позволявай на крепостта на майка ми да влезе под кожата ти - взе да я успокоява Мал със страст, каквато досега не беше проявявала към нищо, доколкото я познаваше Иви.

- Просто такъв е маниерът на май... на Злодеида. Намира слабите ти места и ги удря едно по едно. Да не мислиш, че попаднахме на Вълшебното огледало случайно, като се има предвид, че групичката ни включва и Най-красивата на света?

- Мислиш, че е нарочно? - Иви изглеждаше малко по-спокойна и даже леко заинтригувана.

- Мисля, че е изпитание като всичко останало тук. Като Карлос и гаргойлите или Джей и Устата.

- Добре - кимна Иви бавно. - Наистина ли мислиш, че ще се справя?

- Сигурна съм, че ще се справиш, загубенячко такава. Тоест, Най-красива загубенячко - ухили се Мал.

Иви също се ухили в отговор.

Е, добре, може би щеше да се справи.

- Чела съм това заклинание стотици пъти в гримоара на майка ми.

- Само така - насърчи я Мал и я тупна по гърба.

- Виждам думите съвсем ясно, сякаш страницата е пред очите ми - продължи Иви малко по-високо и се поизправи.

- Точно така, браво. Разбира се, че можеш. Заклинанието е класика.

- Класика - каза си Иви. - И аз така го нарекох. Помниш ли?

Щеше ли да успее?

Тя погледна остарялото си, грозно отражение право в очите.

- Прах от мумия, за да се състаря! - извика тя.

Изведнъж бръчките й изчезнаха. Карлос нададе радостен възглас, защото и неговите бяха изчезнали. Никак не му беше харесало да гледа злобарските бръчки по лицето си.

Иви се усмихна.

- За скриване на дрехите, черна роза!

След секунда дрехите на всички се върнаха към нормалния си вид.

- За да си състаря гласа, старчески кикот! - продължи тя и още докато го казваше, възвърна истинския си глас, млад и мелодичен.

Джей се засмя от радост, но вече не с дрезгавия смях на старец.

- За бялата коса - писък на ужас! - каза Иви и видя как косата й върна красивия си, наситеносин цвят. Гъстите виолетови къдри на Мал също се завърнаха, а в косата на Карлос се появи черното.

Иви бе почти готова и гласът й зазвуча с повече увереност, докато си припомняше последните думи на заклинанието.

- Порив на вятър - да раздуха омразата, и гръмотевица, за да разбъркам всичко! Това е посланието ми, а сега развали заклинанието!

И четиримата запляскаха с ръце и започнаха да подскачат като полудели. Дори Иви се усмихваше широко.

Никога не се бе радвала толкова да види образа си в огледалото, но сега, когато вече изглеждаше като себе си, осъзна, че веднъж в живота й никой не се интересува как изглежда. Включително самата тя.

Беше като магия.

25.

Драконово проклятие

Докато крачеше най-отзад, Мал си припомни какво бе казала на Иви - че всичко в замъка е изпитание.

Карлос се бе изправил срещу гаргойлите, а Джей - срещу Пещерата на чудесата. Иви бе победила Вълшебното огледало.

Ами аз?

Мен какво ме очаква?

Дали зад най-близката врата я очакваше опасност като специално предизвикателство, само за нея?

Дали пък няма да е по-типично за майка ми да ме пренебрегне изцяло? Да не ми прави нищо, защото си мисли, че не съм достойна даже за изпитание?

Тя затвори очи. Почти чуваше гласа на майка си.

„За какво да те изпитвам, Мал? Ти не си като мен. Ти си слаба като баща си. Даже не заслужаваш името си."

Мал отвори очи.

Каквото и да станеше, фактът си оставаше факт: намираха се в дома на Злодеида. В леговището й.

Мал бе на майчината си територия, без значение дали беше добре дошла. И знаеше че каквото и да се случи сега, засяга и двете, изпитание или не. Приключение или не.

Със или без Окото на дракона.

Мал не можеше да се отърси от чувството, че нещо или някой я гледа. Усещаше го още откакто излезе от къщи тази сутрин, но чувството се беше засилило в крепостта. Ала всеки път, щом погледнеше през рамо, там нямаше нищо. Може би просто я обхващаше параноя.

Когато излязоха от коридора с огледалото, четиримата тръгнаха по коридор, оцветен в лилаво и златно, с огромни гоблени по стените, на които бяха изобразени всички околни кралства. Трудно беше да се отличи един гоблен от друг, защото всичките бяха покрити с дебел слой прах. Прахта беше толкова много, че вървейки, четиримата оставяха следи по каменния под, сякаш вървяха през сняг.

Но не спряха.

Коридорите се виеха и кривяха, подът понякога им се струваше неравен, а стените се накланяха ту напред, ту назад, от което те се чувстваха като в сън или в панаирджийски лабиринт, или пък на някакво място, което не съществуваше.

Оживяла приказка.

Замък... само че замък, излязъл от кошмар.

Всяка стена и всеки камък бяха или сиви, или черни, а през процепите между тях тук и там се просмукваше бледа зелена светлина.

„Майчиният дом", мислеше си Мал всеки път, щом видеше светлината.

Цялостният ефект на замъка бе изтощителен и за четиримата, дори за Мал.

По-скоро беше изтощителен най-вече за Мал.

Напуканите цветни стъкла на прозорците бяха единственият друг източник на цвят. Сред старите стъкла нямаше нито едно здраво, а някои бяха разбити на парчета, които се бяха посипали по пода. Мал и останалите трябваше да внимават къде стъпват, за да не се подхлъзнат на някое стъкло. След дългия коридор с прозорците се появи още по-висок и по-широк проход и не след дълго Мал разбра, че наближават важно място, тронна зала, може би самото сърце на замъка.

Мал вървеше към съдбата си, както бе казала Иви. Към предопределението си, ако можеше да се нарече така.

Усещаше онова вече познато привличане към нещо неизвестно, което може би беше само нейно.

Беше точно пред нея, бръмчеше и вибрираше, както бе правило от момента, в който тя пристъпи в Трънената гора. Дърпаше я напред, подканваше я, мамеше я.

„Ела", казваше то.

Побързай.

Насам.

Наистина ли съдбата й я зовеше?

Или в тронната зала я очакваше поредният провал? Поредното потвърждение, че никога няма да бъде достойна дъщеря на майка си, без значение колко много се старае?

Тя спря пред двойка врати, високи колкото два човешки боя.

- Това е. Тук е.

Погледна Карлос и той кимна утвърдително, като вдигна кутията. Тя видя, че в някакъв момент я е изключил.

- Не ни трябваше вече - обясни той, без да сваля поглед от Мал.

Джей й кимна. Дори Иви посегна и стисна ръката й за секунда.

Мал пое дълбоко дъх. Усети ледена тръпка да пълзи по гърба й, а кожата й настръхна.

- Това е била тронната зала на Злодеида, сигурна съм. Усещам го - тя погледна останалите. - Шантаво ли звучи?

Те поклатиха глави. Не, не звучеше шантаво.

Тя бутна вратите и пристъпи напред.

Усети мрака и силата. Сянката и светлината. Тавани, високи като небето и черни като дим. Прозорци, покриващи цели стени, през които Злодеида да дърпа конците на цял един свят.

- О! - възкликна неволно Иви.

Карлос изглеждаше така, като че ли всеки момент ще побегне, но не го направи.

Очите на Джей пробягаха из стаята, сякаш я преценяваше.

Само дето Мал имаше чувството, че е сама с призраците в залата.

По-точно един конкретен призрак.

От тук майка й бе управлявала, тук бе бушувала яростта й, от тук бе излетяла като зелена топка светлина през тавана, за да прокълне цяло кралство. Това беше седалището на Мрака.

Те пристъпиха навътре начело с Мал. Карлос, Джей и Иви я бяха обградили като във военна формация.

Черните камъни под краката им бяха лъскави и гладки, а въздухът бе наситен с усещане за зло. Мал го чувстваше. Всички го чувстваха.

Този дом бе видял тъга, гняв и злоба. Дори сега отгласът от онези времена прогори болезнена пътека чак до костите на Мал.

Тя потръпна.

В средата на залата имаше празно място, там, където преди бе стоял тронът. В миналото се бе издигал върху висок подиум, от двете страни на който се спускаха извити стълби. Стаята беше кръгла, заобиколена с колони. Над мястото на трона все още стоеше огромна арка. На стените гниеха остатъците от пурпурни гоблени.

- Нищо не е останало - промълви Мал, коленичила на мястото, където бе стоял тронът. - Всичко е изчезнало.

- Добре ли си? - попита Джей, който нервно духаше на ръцете си, за да ги стопли.

Тя кимна.

- Просто... - не можа да продължи, защото не намираше думите, с които да опише чувствата си. Беше слушала разказите на майка си, но не ги приемаше за истински.

Досега.

- Да - рече той. - Разбирам те.

Джей сви рамене и тя си даде сметка, че и той сигурно се е чувствал по същия начин в Пещерата на чудесата. Мал знаеше, че Джафар и Яго непрекъснато говореха за нея, но беше трудно човек да си представи свят, съществуващ извън Острова на изгубените.

Поне преди беше трудно.

Сега всичко беше различно.

Джей въздъхна.

- Всичко е истина, нали?

- Май да - кимна Мал. - Всяка страница от всяка приказка.

„Дори проклятието", сети се тя, за пръв път от часове.

Проклятието.

Някой трябва да го докосне.

Иви трябва да го докосне и да заспи за хиляда години.

- Е, къде е? - попита Карлос, който стоеше и оглеждаше ледената каменна зала.

- Трябва да е някъде тук - каза Иви и се обърна да огледа зад себе си.

- Може би ще е по-добре да се разделим - предложи Джей с блясък в очите.

- Помислете - каза Мал. - Майка ми никога не го е изпускала от поглед. Държала го е почти винаги, когато е седяла на трона си.

Мал се върна на мястото на трона.

- Тук.

- И къде е сега в такъв случай? - намръщи се Карлос.

- Няма да е там, където всеки може да го докосне - предположи Иви. - Опитай да помолиш майка ми да ти разреши да докоснеш някой от спомените й като Най-красива на света. Сигурно е същото.

Мал трепна при думата „докоснеш".

Проклятието очакваше всички тях, или поне една от тях, както ги очакваше Окото.

- Сигурно е искала да е непрекъснато пред очите й. Да го вижда от трона - каза Джей. Мал кимна и си припомни как Джафар винаги стоеше и седеше така, че да може да вижда купчината монети в кухнята.

- Значи трябва да е... - Мал бавно се завъртя. Представяше си майка си, седнала на трона, стиснала скиптъра, изпълнена с чувство за мощ и злост - накратко, в най-добра форма - да управлява оттук кралството.

Тя поклати глава.

„Майка ми без проблем би проклела всички нас да спим хиляда години, да не говорим за един човек."

- Ето! Вижте! - извика Иви, която бе видяла дългия черен жезъл с потъмняла зелена топка на върха, подпрян на стената в далечината.

Както бяха предположили, скиптърът висеше точно срещу трона, издигнат с магия на четири метра във въздуха, където висеше, облян от светлина. Далече от ръцете на всякакви кандидат-крадци - там, където не можеше да бъде докоснат.

Разбира се.

Ето ти го.

Наистина е тук. Най-мощното оръжие на Мрака.

Злото е живо, да.

- Ето го! - викна пак Иви, която първа стигна до него и посегне нетърпеливо.

Ръката й се стрелна нагоре с разперени пръсти. В същия момент Окото на

дракона затрепери, сякаш нещо в Мал го освобождаваше от магията и от мястото му във въздуха.

Иви се усмихна.

- Взех го...

Мал видя как Иви се готви да хване скиптъра, сякаш гледаше филм на забавен кадър. Скиптърът проблесна, като че подканяше Иви да го вземе.

Мал не виждаше нищо, пред очите й останаха само нежните пръсти на Иви и прокълнатото Око на милиметри от тях.

Трябваше да вземе светкавично решение. Дали да остави Иви да го докосне и да заспи сън, подобен на смърт, за хиляда години?

Или щеше да я спаси?

Да я спре?

Да направи нещо... добро?

Като с това ще предаде доверието на майка си и ще трябва да забрави собствената си мечта да стане нещо различно от пълно разочарование за нея.

Доволна ли щеше да е да си остане само Мал цял живот?

Никога да не стане Злодеида?

Тя замръзна, неспособна да вземе решение.

- Не! - извика в следващия момент и хукна към Иви. - Недей!

Какво става? Какво прави? Защо не може да се спре?

- Какво? - стресна се Иви, а в същия момент от Окото на дракона се разнесе познат глас:

- КОЙТО ПРОБУДИ ДРАКОНА, ЩЕ БЪДЕ ПРОКЪЛНАТ ДА СПИ ХИЛЯДА ГОДИНИ!

Гласът на Злодеида се лееше от жезъла и отекваше из цялата зала.

Майка й определено бе оставила дълбок отпечатък в историята. Остатъците от силата и енергията й пропукваха като електричество по стените, върнати към живот от един моментен инцидент и разбудени от дълбокия си сън от наличието на жертви в обсега им.

Пръстите на Иви докоснаха въздуха на милиметър от жезъла.

А Мал го стисна и тогава...

Падна на пода, дълбоко заспала.

Мал примигна. Виждаше се да лежи на пода на тронната зала с разпиляна коса, прилична на петно под главата й.

Тримата й спътници се бяха скупчили над тялото й.

„Значи спя? Или съм будна? Или сънувам?"

Защото Мал знаеше, че вижда и нещо друго.

Вече не беше в Забранената крепост.

Беше в дворец, виждаше крал Стефан и кралицата му, надвесени над люлка с бебе.

Бяха щастливи. Виждаше го в лицата им и в начина, по който очите им не се откъсваха от детето.

„Като магнит", помисли си Мал. „Това усещане ми е познато."

След малко около тях в красивата тронна зала се събра огромна, пъстра тълпа от гости, придворни и слуги. Над люлката пърхаха две добри феи и размахваха пръчици, които оставяха искрящи следи във въздуха. Всичко беше толкова весело,направо да ти се догади.

Мал никога не бе виждала нещо подобно, не и толкова отблизо. Не и като в някаква блудкава книжка с приказки.

Какво е това?

Защо го виждам?

В този момент в тронната зала се появи топка зелен огън и когато светлината се разпръсна, Мал видя познато лице.

Майка й.

Висока, надменна, красива и пренебрегната. Злодеида беше разгневена. Мал можеше да почувства смразяващия студ, който се излъчваше от цялото й същество. Не можеше да откъсне поглед от майка си.

Злодеида се обърна към тълпата, събрана около кралското семейство:

- Аха, виждам, че всички са били поканени. Кралските дворове, благородниците, земевладелците, та даже и простолюдието. Трябва да призная, че не се почувствах никак добре, когато не получих покана.

Какви ги говореше майка й? Тогава Мал разбра. Злодеида не е била поканена на кръщенето на Аврора. Мал не знаеше, че това е причината майка й да мрази каквито и да било празненства.

Но пък знаеше точно какво чувства.

Болка.

Срам.

Гняв.

Желание за отмъщение.

Мал се чувстваше по същия начин, нали? Когато Злата кралица организира рождения ден на Иви преди толкова много години и не я покани.

Гледаше как майка й прокле мъничката принцеса Аврора да заспи за сто години, ако убоде пръста си на вретено. Не можа да не се възхити на сложното заклинание и да не изпита гордост от това колко бързо и успешно го наложи майка й, колко бе силна и сръчна. Едно убождане на пръста можеше да доведе до края на цяла една династия. Красива, ужасяваща съдба. Изплетена толкова талантливо. Толкова разрушителна.

Мал се гордееше със Злодеида. Винаги се бе гордяла и винаги щеше да се гордее с нея. Злодеида бе отгледала дъщеря си сама и се бе справяла както може. Така или иначе, нямаше кой друг да го направи.

Само че майка й бе създадена за Зло, беше добра в това.

В този момент, за пръв път в живота си, Мал осъзна, че това, което чувства към майка си, не е просто гордост. Беше съжаление. Дори може би съчувствие.

Беше й мъчно за майка й, а това беше съвсем ново усещане.

Тълпата виждаше чудовище, чума, дявол, вещица, която проклина красива принцеса. Мал обаче виждаше наранено момиченце, водено от мъка, ярост и несигурност.

Искаше да протегне ръка към майка си и да й каже, че всичко ще се оправи. Не беше сигурна, че истината е такава, но все някак се бяха оправяли досега, нали?

„Всичко ще се оправи, мамо."

Трябваше да й каже.

Само че се събуди, преди да успее да го стори.

Мал примигна. Лежеше в тронната зала на Забранената крепост. Джей, Карлос и Иви стояха около нея, притеснени.

Когато заспа, стискаше в ръка Окото на дракона. Когато се събуди, скиптърът бе изчезнал.

26.

Момичето с двойната татуировка на дракон

Ти си будна! Нали трябваше да спиш хиляда години? - викна Иви. - Как ?

Мал потърка очи. Вярно, будна беше. Не беше прокълната. Защо? После се сети.

„Докажи, че си моя дъщеря, докажи, че си достойна", бе заповядала майка й. „Докажи ми, че си от кръвта на дракона. Докажи, че си достойна за знака, който носиш."

Знакът на двойния дракон върху ръката й. Сигурно заради него бе станало. Тя вдигна ръка и им показа знака.

- Мен не може да нарани - обясни Мал. - Името ми е Злодеида. И аз като майка си съм наполовина дракон, затова проклятието на дракона не може да ме засегне.

- Късметлийка - похвали я Джей, без да сваля поглед от впечатляващата татуировка.

Мал се усмихна, горда от знака, който носеше.

Ако бе наистина дъщеря на баща си, ако беше слаб човек, сега щеше да спи дълбоко. И да продължи да спи хиляда години. Само че беше будна. Беше силна и будна и бе доказала на всички, че наистина е дъщеря на майка си.

Нали?

А когато занесеше на майка си Окото на дракона...

- Чакайте малко, къде е скиптърът? - попита Мал и изгледа останалите трима обвинително. - Държах го в ръка!

- Добър въпрос - отбеляза Джей с лека обида в гласа.

- Няма го. Когато ти го хвана, проблесна светлина, която ни заслепи за секунда, и когато вече можехме да виждаме, него го нямаше - разказа Карлос. После сви рамене. - Както дошло, така си отишло.

Другите трима го изгледаха на кръв.

- Така ли било? - Иви повдигна вежда с толкова свиреп вид, колкото успя да си придаде.

Мал присви очи.

- Хайде, Джей, дай го.

- Не е у мен, честна дума! - увери я Джей и започна да изпразва джобовете си, за да й докаже. - Наистина смятах да го открадна. Исках да го открадна. Даже щях да го измъкна от ръката ти, докато спеше.

- И?

Той сви рамене.

- Ами просто не стигнах дотам.

- Никой от нас не го е взел - каза Иви. Тя скръсти ръце и се навъси. - И между другото, ти си знаела за проклятието над скиптъра и въпреки това ни накара да дойдем с теб, нали? Защо го направи?

Мал срита каменния под.

- Е, да. Май планът ми не се задейства, както трябваше.

- И защо не ме остави да го докосна, а? Нали това беше пъкленият ти кроеж?

Мал сви рамене.

- Какво приказваш? Не исках да го докосваш. Не беше твоя работа да го докосваш.

- Признай си. Щеше да ме прокълнеш, нали? Щеше да ме оставиш да го докосна и да спя хиляда години, нали? - Иви въздъхна.

Джей вдигна поглед. Карлос отстъпи крачка назад. Мал знаеше, че никой от двамата не желае да участва в този разговор. Знаеше, защото и тя самата не искаше да участва.

- Май това беше планът - призна Мал. „Не е нужно да се обясняваш. Не и на нея." Само че, осъзна тя, искаше да го стори.

- Пак заради... онова ли? - Иви я изгледа. - Хайде, признай си.

Мал се изчерви.

- Нямам представа за какво говориш.

- Да бе, нямаш - измърмори Джей. Дори Карлос се засмя. Мал ги изгледа гневно.

Иви завъртя очи.

- Заради празненството. Рождения ми ден. Когато бяхме малки.

- Че кой помни толкова? - попита Мал и упорито вирна брадичка.

Иви сякаш изведнъж се умори.

- Умолявах майка си да те покани, знаеш ли? Само че тя отказа. Прекалено беше ядосана на твоята майка. Съревновават се във всичко, откакто се познават.

Мал пак кимна.

- Знам. Заради онези глупави избори за водач на Острова, нали?

Иви сви рамене.

- Нали знаеш, „Огледалце, огледалце на стената, коя е с най-голямо его на земята?".

Мал неволно се усмихна въпреки неловката ситуация.

Иви я погледна право в очите.

- Виж какво, майка ми направи грешка. Само че рожденият ден не беше чак толкова хубав. Не изпусна кой знае какво.

- Не беше ли страхотен купон?

- Даже не може да се сравнява с купона у Карлос - усмихна се Иви.

- Точно така. Моите купони са легендарни - заяви Карлос.

Мал го изгледа ядно.

- Сякаш не се наложи почти да те пребия, за да го организираш.

Тя пак погледна Иви.

- Виж, не исках да те заключа в дрешника на Круела - Мал хвърли поглед на Карлос и добави, - онзи, който тя обича повече от сина си.

- Ха. Ха - каза Карлос, без да се засмее. Е, почти без да се засмее. Всъщност май като че ли се смееше. Даже на Джей му беше трудно да запази сериозното си изражение.

Иви се изкиска.

- Напротив, искаше.

- Добре де, исках - усмихна се Мал.

- Няма нищо - Иви отвърна на усмивката. - Аз пък не се хванах в нито един капан.

- Супер - рече Мал, въпреки че й стана неудобно от начина, по който Иви приемаше нещата.

Карлос въздъхна.

Джей го сръчка в корема и се ухили.

- Е, хайде де. Поне майка ти не носи само анцуг и пижама.

- Да не говорим за това - помолиха Иви и Мал почти в един глас.

- Да. Стига сладки приказки. Дълъг път ни чака - заяви Джей. - На всичкото отгоре никак не съм сигурен, че тази колибка има заден изход.

Мал обаче не успяваше да се съсредоточи върху проблема - да намерят изход от крепостта.

Беше се размекнала и това я притесняваше.

Всъщност току-що бе спасила нечий живот. Нали?

Кой уважаващ себе си злодей от второ поколение би направил подобно нещо?

Какво беше станало с грандиозния й пъклен план?

Защо просто не бе оставила Иви да поеме проклятието на скиптъра на Злодеида? Не се ли предполагаше принцесите да спят години наред, така или иначе? Не беше ли това част от длъжностната характеристика?

„Ами ако майка ми е права?"

Ами ако Мал наистина беше слаба като баща си.... И още по-лошо, ако имаше склонност да върши добрини, скрита дълбоко в черното й сърце?

Мал потръпна и продължи да върви след останалите.

Не. Това, че не я бе сполетяло проклятието на скиптъра, ако не друго доказваше, че тя определено не е дъщеря на баща си. Един ден и тя щеше да носи името Злодеида.

Така трябваше да стане.

Ала без значение дали беше, или не беше достойна дъщеря на Злодеида, тя се бе провалила.

Връщаше се вкъщи с празни ръце.

Никак, ама никак не й се искаше да присъства, когато майка й научеше това.

27.

Наследниците

Не така си представяше Мал победното си завръщане, когато тръгна да търси Забранената крепост. Всички в групичката бяха обзети от чувство за поражение, докато се връщаха по стъпките си, за да успеят да излязат от замъка. Бяха изгубили всичко, както обикновено. „По всички нормални критерии за успех, дори по не съвсем нормалните критерии на майка", помисли си Мал, „четиримата бяха абсолютни неудачници, до един".

Особено тя.

В момента, в който излязоха от тронната зала обаче, Мал не успя да сдържи една тръпка на облекчение, че мракът остава зад нея.

Странното беше, че сега крепостта някак се усещаше различна, сякаш беше мъртва. Мал не чувстваше енергията, която я бе изпълвала дотогава.

- Мислиш ли, че дупката в купола се е затворила? - попита тя Карлос. - Нещо не е същото тук.

- Възможно е - каза той. - Или пък магията, която е пропуснала, се е изтощила. Мал вдигна поглед към небето. Имаше чувството, че на Острова няма да се появи повече магия.

Никой не продума, докато вървяха по коридора, в който висеше Вълшебното огледало - сега проста отражателна повърхност, особено Иви, която дори не го погледна.

Отново никой не продума, когато изтичаха по разпадащия се мраморен под, прескачайки плъховете и избягвайки налитащите прилепи, без дори да доближат коридорите на гоблините, някой лабиринт, прашна стая с гоблени или портретна галерия. Накрая стигнаха огромната празна пещера, която за кратко се бе превърнала в пълната с пясък Пещера на чудесата.

Най-вече не продума Джей, който затича още по-бързо и стъпките му отекнаха още по-силно, докато не стига прогнилата дървена врата, която ги беше довела тук.

Карлос пък май доста бързаше да мине през виещите се коридори, които водеха към изпълнените с мъгла и настлани с черен мрамор зали на главната крепост. Щом бутна вратите на парадния вход, пред четиримата отново се появи мостът на гаргойлите.

Пред него.

Когато останалите трима го настигнаха, спряха внезапно и погледнаха към бездната, в която се взираше той. Замайващата дълбочина на клисурата под моста беше, ами, замайваща. Само че Карлос сякаш не бързаше да стъпи на моста този път.

- Всичко е наред - насърчи го Иви. - Просто ще направим същото, което направихме на идване.

- Ами да. Просто ще минем по глупавия мост - съгласи се Джей. - Даже не е много дълъг.

Вярно беше. Оттук виждаха другия край на моста и виещата се пътека, която водеше към Трънената гора и брега, от който бяха дошли.

- Направо сме си почти вкъщи - съгласи се Мал и изгледа Карлос с крайчеца на окото си. Той въздъхна.

- Не знам. Не ви ли се струва малко по-нестабилен? След всички тези трусове, които усетихме в крепостта... Не ми изглежда като най-сигурния път - каза той и погледна Мал.

Никой не възрази.

Проблемът си оставаше мостът. Този път беше цял, нямаше липсващи парчета, но те знаеха, че не могат да се доверят на нищо в крепостта и около нея.

Никой не смееше да стъпи на моста след онова, което им се бе случило. Не и след гатанките. Макар да бяха преминали сравнително лесно първия път, след като отговориха на гатанките, никой не беше помислил за връщането.

- Не знам дали ще мога да го направя отново - каза Карлос, който разглеждаше отново вкаменените муцуни на гаргойлите. Лицето му се сгърчи при мисълта, че може пак да се съживят.

През това време Мал непрекъснато си представяше момента, в който открива скиптъра на майка си и се връща вкъщи като героиня. Не беше мислила за подробностите, като например какво ще стане след това, но тъй като този вариант вече бе отпаднал, тя не знаеше какво да прави.

Погледна Карлос, който стоеше и трепереше, както тя подозираше, от спомена за рушащи се мостове, кожени палта и майка, чиято единствена любов не е синът й, и измисли как ще преминат.

Мал пристъпи пред Карлос.

- Не е нужно да правиш нищо - тя направи още една крачка и после още една. -Искам да кажа, че няма да те оставя само ти да се кефиш на гаргойлите и моста им - продължи, като се опитваше да звучи убедително. - Сега е мой ред.

- Какво? - обърка се Карлос.

Вятърът се засили, но Мал не спря да върви.

След малко се загърна по-здраво с якето си и извика към гаргойлите:

- Не ме плашите! И по-страшни неща съм виждала. Къде си мислите, че съм израснала, в Аурадон ли?

Сега вятърът направо виеше около нея. Тя направи още крачка напред и

подкани останалите трима да минат зад нея.

- Да не си полудяла? - Джей поклати глава, но застана зад нея.

- Мал, сериозно. Не е нужно да правиш всичко това - прошепна Карлос и се скри зад Джей.

- Определено си откачила - заяви Иви иззад гърба на Карлос.

- Аз? Откачила? - Мал извиси глас. - И как да не съм откачила? Ходя на училище в гробище и ям сухи кифли за закуска. Собствената ми майка ме праща на забранени места, като това тук, заради някаква стара птица и една пръчка -рече тя присмехулно. - Не можете да ми направите нищо по-лошо от това, което вече съм преживяла.

Докато говореше, Мал не спираше да върви напред. Беше минала повече от половината мост, а останалите трима я следваха плътно.

Вятърът свистеше и плющеше около тях, сякаш искаше да ги вдигне и да ги хвърли през моста, ако Мал му позволи. Само че тя нямаше да го направи.

- Само това ли е? - тя вирна брадичка още по-високо. - Да не мислиш, че някакъв си ветрец ще ме стресне?

В небето блесна светкавица и тя хукна да бяга. Останалите не изостанаха. Докато стигнат твърда земя, мостът бе започнал да се клати толкова силно, че едва не се разпадна отново.

Само че този път разпадането нямаше да е зрителна измама.

В момента, в който усети под краката си твърда земя, Мал се препъна в щръкнал корен и падна, повличайки със себе си Карлос и Иви. Джей, единственият останал прав, избухна в смях.

Скоро осъзна, че не само той се смее.

- Ей, хора.

Мал вдигна поглед. Бяха заобиколени от тълпа гоблини, които доста приличаха на онези, които ги бяха преследвали из гоблинските коридори в Забранената крепост. Само че тези изглеждаха по-дружелюбни.

- Момиче - каза един.

- Смела - додаде друг.

- Помощ - рече трети.

- Не схващам - заяви Иви и седна на земята. Мал и Карлос се изправиха. Джей отстъпи назад.

Накрая четвърти гоблин въздъхна:

- Струва ми се, че онова, което искат да изразят спътниците ми, е колко много сме впечатлени от твърдостта, която показахте. Смелостта. Постоянството. Всичко това е необичайно по тези места.

- Места - повториха гоблините в хор.

- То говори - рече Иви.

Мал огледа гоблините.

- Ами благодаря.

- За нищо, моля ви - отвърна гоблинът. Другите около него загрухтяха оживено, макар Мал да подозираше, че може и да се смеят. Карлос изглеждаше нервен.

Джей изпуфтя в отговор.

Четвъртият гоблин отново въздъхна и погледна Мал.

- Ако имате нужда от помощта ни, с удоволствие ще ви помогнем да стигнете до местоназначението си.

Той огледа Мал.

Тя също го огледа.

- Местоназначението ни ли?

Той изведнъж се развълнува.

- Изглеждате така, сякаш сте далеч от дома си - обясни и побърза да добави, -макар че не бива да се правят безпочвени предположения. Заключението ми се основава на това, че нито у вас, нито у някой от приятелите ви няма и намек за гоблински произход.

Останалите гоблини отново избухнаха в грухтящия си смях.

Джей се втренчи в гоблина.

- Ти си половин метър. Как ще успееш да върнеш толкова хора в града?

Иви го сръчка с лакът.

- Не се обиждай - добави Джей.

- Обиждай - повториха гоблините и пак загрухтяха.

- Почти съм сигурен, че успя да го обидиш - измърмори Карлос.

- А истината е такава. Самотният гоблин е само гоблин, може би дори звяр -гоблинът се усмихна. - Но заедно, опасявам се, ние представляваме доста успешна армия. Да не говорим, че сме много умели в карането на карети.

- Карам! - останалите гоблини полудяха от вълнение.

Пред очите на четиримата се появи стара желязна карета, доста подобна на онази, в която отпътували Бел и Звяра в края на приказката, само че черна и прогорена, изобщо прилична на нещо, в което кралят или кралицата на Аурадон не биха стъпили.

От всяка страна застанаха по четиридесет гоблина, които се биеха за място.

- Защо го правите? - попита Мал, а седем гоблина с много усилия успяха да отворят счупената врата. - Защо сте толкова добри с нас?

- Добро дело. Помагаме на пътешественик. Може би все още имаме шанс да се махнем от този остров - каза гоблинът. - Изпращаме послания на роднините ни джуджета и молим краля за амнистия. Отдавна, много отдавна злодействаме. След известно време става изтощително. Бих убил за сметанова паста.

- Боровинки - каза един гоблин.

- Шоколадови парченца - рече друг.

Мал трябваше да признае, че самата тя започва да се чувства малко изморена. Знаеше го със сигурност, защото спа по целия път до вкъщи, без да се срамува, че е облегнала глава на рамото на Иви.

Когато Мал стигна в Изгодния замък, очакваше майка й веднага да я нападне с обвинения, че се е провалила в мисията си. Отвори вратата бавно и пристъпи в замъка, стараейки се да не вдига шум, с поглед, сведен към пода.

Нямаше полза. Злодеида седеше на трона си.

- И така, блудната дъщеря се завръща - заяви тя. Гласът й звучеше някак различно.

- Майко, имам нещо да ти... - Мал спря и вдигна очи.

И се втренчи в нещо пред себе си.

Продължи да гледа втренчено, а на лицето й се смениха около десет изражения на ужас.

Защото онова, в което се беше втренчила, бе дългият черен жезъл със зелена топка в ръцете на майка й.

Окото на дракона.

- Това... - не можа да довърши.

Злодеида кимна.

- Да, това е Окото на дракона. И да, ти ме разочарова. За щастие, не всички мои слуги са безполезни като теб.

Мал не обърна внимание на думата слуги.

- Но как?

Злодеида се изсмя.

- Глупаво дете, какво изобщо знаеш ти за героичните мисии?

- Но ние го намерихме в Забранената крепост! Докоснах го... преди час! - каза Мал. - Беше в твоята тронна зала. Висеше до стената. Така, че да можеш да го виждаш от трона.

Майка й я изгледа. Мал не беше сигурна, но й се стори, че за възможно най-миниатюрната частица от секундата майка й беше съвсем мъничко впечатлена от нея.

- Докоснах го и припаднах.

- Докоснала си го? Нима - каза Злодеида. - Е, браво на теб. Наистина си слаба като баща си.

Мал настръхна.

- Не разбирам.

- Докоснала си Окото на дракона? Вместо да подлъжеш някой от другите? Каква слабост. Не исках да повярвам, когато ми казаха - Злодеида удари с жезъла по пода. - Колко пъти, Мал? Колко още ще ме посрамваш?

Тя завъртя очи.

- Изпратих Диабло след вас, за да ми донесе Окото. Явно го е взел от теб, докато си спала заради проклятието.

Злодеида поклати глава.

- Знаех си, че няма да ти стигнат силите да направиш нужното в нужния момент, а и знаех, че не бива да рискувам да се проваля. Изглежда, съм била права. Отново.

Диабло гордо изграчи.

Значи с право е подозирала, че някой ги следи. Разбира се. Диабло е бил.

На Мал й се прииска да зареже всичко. Без значение колко се стараеше, без значение какво правеше, никога нямаше да впечатли майка си.

Дори в този момент майка й виждаше само Окото на дракона.

- Единственият проблем е, че е счупен - отбеляза Злодеида, намръщена. -Погледни окото, мъртво е.

За момент прозвуча като онова ядосано малко момиченце, което бе проклело бебе заради това, че не са го поканили на кръщенето. Мал си спомняше видяното съвсем ясно и вече гледаше майка си по друг начин.

- Е, куполът още си е на мястото - каза тя сега. - Той държи магията отвън.

Може и да е бил пробит за момент, но повече магия нямаше да се влее към

Острова в близко бъдеще.

- Може би. А може и ти да си счупила Окото, когато си го докоснала - обвини я Злодеида. - Крайно съм разочарована от теб.

Междувременно в магазина за стоки втора употреба на Джафар разгневеният собственик се караше на Джей, който се бе върнал вкъщи с празни ръце.

- Значи казваш, че сте намерили Окото на дракона, така ли? Е, къде е тогава?

- Изчезна! - каза Джей. - В един момент беше при нас и в следващия изчезна.

- Аха. И това със сигурност не е имало нищо общо с факта, че една злодейска дъщеря е извършила благородна постъпка спрямо друга злодейска дъщеря?

Джей замръзна.

- Моля?

Думите „благородна" и „постъпка" всяваха ужас във всеки жител на Острова, но когато излизаха от устата на Джафар, бяха още по-ужасяващи.

- Да не мислиш, че гоблините могат да опазят чужда тайна, момче? Целият остров говори за това.

- Кълна се, всичко стана така, както ти го разказах. Бих се заклел на цял куп откраднати... - Джей замлъкна. Не можеше да се сети за нищо, което да открадне.

Но честността изисква да признаем, че точно в този момент изобщо не го беше грижа за това.

- Крайно съм разочарован от теб - изсумтя Джафар.

В Адското имение Карлос си получаваше заслуженото, след като Круела бе открила разхвърляните палта в дрешника си.

- Кой е влизал тук? Сякаш див звяр е бил затворен с кожите ми! Що за малоумник би направил нещо подобно?

- Сигурно някой див малоумник- предположи Карлос и присви очи от болка. Знаеше, че няма смисъл даже да опитва. Не и когато дрешникът изглеждаше така.

Следващият му отговор беше писък, смразяващ кръвта. Можеше да се мери с крясъците, които бяха запазена марка на Круела.

- Съжалявам, мамо - изхлипа той. - Няма да се повтори! Знам колко много обичаш кожите си.

Думите бяха почти прошепнати. Пред очите му бяха гаргойлите на моста, които

го гледаха подигравателно, докато отговаряше на последната гатанка.

После в главата му изникна образът на Мал, Иви и Джей, които се смеят на майка му, а той трябва много да се старае, за да не прихне.

Круела подсмъркна презрително.

- Крайно съм разочарована от теб.

В Замъка-от-Другата-Страна Злата кралица горко оплакваше състоянието на Ивината коса.

- Прилича на плъхско гнездо! Какво стана? Изглеждаш ужасно.

- Съжалявам, мамо, попаднахме на... ами, ъъъ, да кажем, че нямах под ръка огледало.

„Но намерих едно, помисли си тя. Само че не като онези, в които човек може да се огледа. Не и когато те смятат за най-красива на света."

- Само ми се закълни, че слуховете, които чувам, не са верни - каза майка й. -Всичките онези приказки за добро дело - тя потръпна. - Гоблините говорят ужасяващи неща за вас четиримата.

- Нали знаеш, че гоблините са ужасяващи същества, мамо - Иви избягваше погледа на майка си. Не знаеше какво да каже. Всъщност не знаеше дори какво да мисли. Особени бяха последните няколко дни.

Не точно лоши, а странни.

Злата кралица въздъхна.

- Пак си забравила да си освежиш ружа. Ех, мила моя, понякога много ме разочароваш.

Мал седна на балкона и се заслуша в смеховете и шумотевицата навън. После някой я извика.

- Мал! - беше Джей. - Слез долу!

Тя изтича надолу.

- Какво става?

- А, нищо, просто се опитваме да изчезнем от погледа на майки и бащи, за да не ги разочароваме отново - каза Карлос.

- И твоята ли? - попита Мал. После се обърна към Джей и Иви. - И вашите ли?

И тримата кимнаха.

- Хайде да идем на пазара - предложи Иви. - Трябва ми нов шал.

- Мога да ти намеря - каза Джей и заговорнически размърда вежди. - А, Иви... заповядай - добави той. - Мисля, че това май е твое.

- Медальонът ми! - възкликна Иви и с усмивка сложи на шията си верижката с отровната ябълка. - Благодаря, Джей.

- Намерих го.

- В джоба си - добави Мал, но и тя се усмихваше.

Четиримата наследници на най-големите злодеи в историята се затичаха към пазара с викове и смях, разбутваха тълпите по уличките на Острова на изгубените, предизвикваха хаос, отмъкваха каквото видеха, всички заедно, а жителите на Острова бягаха в обратна посока. Наистина бяха неспасяемо зли. Дори на Мал й стана малко по-добре.

Всъщност, докато се смееха и пееха, тя се почуди дали това е щастието.

Защото макар четиримата все още да не бяха станали приятели, един за друг бяха най-близкото до това.

Епилог

Изгрев над Аурадон

Докато бандата злодейски деца сееше хаос по улиците на Острова на изгубените, принц Бен гледаше през прозореца на стаята си в Замъка на Звяра, дълбоко замислен.

Вярно, че джуджето Сърдитко му беше казало в частен разговор, че от него ще излезе добър крал, но сега Бен се чудеше дали джуджето е право.

По-точно, чудеше се дали изобщо си заслужава да става добър крал.

Имаше ли значение? Имаше ли значение какво мисли той? Какво иска?

„В капан съм", помисли си Бен, загледан в кралството, което се откриваше пред погледа му като на длан. „Това е то."

Той вдигна поглед към небето, сякаш там можеше да намери отговори на въпросите си. Синевата беше ясна и безоблачна, както винаги; погледът му стигаше до хоризонта, където Аурадон се размиваше в мъглява ивица между земята и морето. Нататък нямаше нищо.

Не.

Не е нищо.

Бен си помисли за съня си на Острова.

Островът на изгубените. Така го наричаха всички, включително баща му.

Той отново се замисли какво ли е да живееш като тях, хванати в капан под вълшебния купол, досущ като него в замъка.

Те бяха затворници, нали? Баща му се опитваше да се преструва, че не са, но дори Бен знаеше истината. Бяха пратени в изгнание на Острова по заповед на баща му.

Както Бен можеше да живее в замъка, защото беше син на краля. „И защото баща ми ме обича, помисли си той. И защото съм роден за това."

Не можеше да спре да мисли по този въпрос.

Трепна.

- Ох - извика Бен, когато иглата за втори път го убоде под мишницата.

- Извинете, сир, простете ми, сир - изплака Люмиер, който му пробваше костюма за коронацията.

- Няма нищо - каза Бен, който изглеждаше царствено, или поне така казваше Люмиер, в кралскосиньо кадифе с жълти елементи. Костюмът бе принадлежал на крал Звяр и той го бе носил на собствената си коронация.

- Аз съм виновен, че мръднах.

- Умът ви не е тук, сир - отбеляза мъдро Люмиер. - Както подобава на бъдещия крал на Аурадон.

- Може би - изрече Бен.

За бъдещ крал, казваше си той, беше изненадващо колко малко знае за Острова на изгубените. Как се справяха злодеите там, под купола? Как живееха, как се хранеха, как се грижеха за себе си? Как живееха семействата им? Какви бяха мечтите и надеждите им? Какво виждаха, когато погледнеха през прозореца на замъка, къщурката или пещерата си?

Бен си спомни как бе чувал, че някои от тях имат деца. Сигурно някои от децата бяха на неговата възраст, нали? Чудеше се как се справят с живота в сянката на прочутите си родители.

„Предполагам, че и те имат проблем, подобен на моя", помисли си той, загледан в кралския си пръстен със зверска глава, онзи, който бе копие на бащиния му пръстен. С костюма на баща си, преправен от бащиния му шивач. Застанал пред прозореца в бащиния си замък.

„Всички сме в капан. И аз, и те."

Колкото повече мислеше за това Бен, толкова повече се убеждаваше, че е истина. Не беше избрал да се роди принц и да стане крал, както и те не бяха избирали родителите си. Излежаваха наказание за престъпления, които не бяха извършили.

Това беше по-голямо престъпление, нали?

Не е честно. Не сме виновни ние. Нямаме право на глас, когато става дума за собствения ни живот. Живеем в приказка, написана от някого другиго.

В този момент Бен изведнъж разбра защо помощниците искаха повече за себе си. Защото осъзна, че иска даже повече от тях.

Искаше всичко в Аурадон да се промени.

„Всичко", помисли си той. „За всички."

Възможно ли беше? От друга страна, как би могло да не е? Как би могъл той да продължава да живее по същия начин?

Бен се замисли.

Ако ще става крал, то трябва да бъде себе си, така бе казала майка му. А той беше различен от баща си. Това виждаха всички, дори Люмиер. Бен щеше да управлява, но щеше да управлява по различен начин.

Щеше да въведе други правила и закони.

Той отново се сети за момичето с виолетова коса и блестящи зелени очи. Момичето от съня му.

Коя е тя?

Ще я срещне ли някога?

Тя една от тях ли беше? Една от онези изгубени души на прокълнатия остров? Имаше чувството, че е така.

Точно тогава получи прозрение.

Прозрение, което щеше завинаги да промени съдбата и на Аурадон, и на

Острова на изгубените.

Защо не?

Крайно време е.

Взе решение.

- Сир! Къде отивате? - възкликна Люмиер, когато Бен внезапно скочи от мястото си и разпиля иглата, конеца, множеството карфици, кредата и сантиметъра.

- Да намеря родителите си! Трябва да им кажа нещо и не мога да чакам! -викна Бен. - Хрумна ми блестяща идея!

За да разберете какво става по-нататък...

Гледайте продължението на историята по Disney Channel.

Благодарности

Когато бях малко момиченце във Филипините, първият филм, който гледах в живота си, беше „Пепеляшка", любимият филм на майка ми като дете. Това беше и първият филм, който гледах с моята дъщеря, и се превърна и в неин любим филм. (Моят любим е „Спящата красавица".) Магията на „Дисни" беше огромна част от детството ми и сега е също толкова огромна част от детството на дъщеря ми. Беше великолепно да гледам старите филми отново заедно с нея, докато пишех тази книга, както и да споделя с нея новия филм на „Дисни", който я вдъхнови. Все още не мога да повярвам, че ми се удаде възможност да си играя в тази вселена, с героите, които определяха детството ми. Пътешествието беше вълшебно и дължа благодарности на хората, които ми помагаха по пътя.

Най-напред искам да благодаря на издателското ми семейство: редактора ми Емили Мийхън, издателя ми Сузан Мърфи и всички в „Дисни Хиперион", особено Сийл Баленджър, Мери Ан Зисимъс, Саймън Таскър, Елена Бланко, Ким Нюпъл, Сара Съливан, Джаки де Лио, Франк Бъмбало, Джесика Харитън, Дайна Шърман, Елке Вила, Андрю Сансон и Холи Нейджъл. Те бяха до мен в безброй премиери на книги. Благодаря, че не загубихте доверие в мен! Марси Сендърс, която измисли невероятния дизайн, и Моника Мейпър, която се постара всяко злодейско причастие да си отиде на мястото. Великите майстори от отдела за стоки с широко потребление на „Дисни": Андрю Шугърман и Радж Мурари организират най-хубавите купони. Джийн Можър е моят герой. Огромни благодарности на Ребека Фрейзър и Дженифър Магий-Кук от екипа „наследници" и на всички прекрасни хора от телевизионния канал на „Дисни", най-вече на Дженифър Роджърс Дойл, Лий Тран, Накита Матъкс и Гари Марш. Беше вълнуващо да се запозная с режисьора Кени Ортега, дизайнера на продукция „Марк Хофелинг" и със звездите на филма Доув Камерън, Бубу Стюарт, Камерън Бойс, София Карсън и неповторимата Кристин Ченоуит. Сценаристите Сара Париът и Джозан Макгибън създадоха забавен и вдъхновяващ сценарий. Агентът ми Ричард Абейт е важният човек. Мелиса Кан е разкошна. Благодарности и любов за семействата де ла Круз и Джонстън, особено на племенниците ми Никълъс и Джоузеф Грийн и Себастиан де ла Круз. Справям се с малко помощ от приятели, най-вече от милата Марджи Стол. Съпругът ми Майк Джонстън е творчески гений, а той и дъщеря ни Мати Джонстън придават смисъл на всичко.

Надявам се да сте харесали книгата и тя да ви е създала много нови Дисни спомени. Не пропускайте филма. Благодаря ви!

Целувки,

Мел

Content

Мелиса де ла Круз
Островът на изгубените
(Историята на наследниците - книга 1 от"Наследниците")

Пролог

1. Това е историята на една зла фея...

2. Един хитър крадец

3. Една прелестна принцеса...

4. Едно умно малко момче...

5. И един прекрасен принц, който живее много, много далеч...

6. Винаги готова за подлост

7. Купон от Ада

8. Човешко е

9 . Нека започне лудата веселба

10 . Съветът на помощниците

11. Злото е живо?

12. Точка за отбора

13. Вторични трусове

14. Злодейски богатства

15. Съвет на крадците

16. Приятелки и врагове до живот

17. Вярваш ли в магии?

18. Имало един сън

19. Сто и един начина да намериш карта

20. Кеят на гоблините

21. История, стара като света

22. Мостът на гаргойлите

23. Чудеса без край

24. Панаирджийско огледало

25. Драконово проклятие

26. Момичето с двойната татуировка на дракон

27. Наследниците

Епилог Изгрев над Аурадон

Благодарности