Мелиса де ла Круз

Завръщане на Острова на изгубените

(книга 2 от "Наследниците")

За Мати,

моя герой, и випуск 2025 на гимназия К.

Давайте, викинги!

Пролог

Имало едно време, във времето след „и заживели щастливо", когато би трябвало всички приказки да свършат, едно ново начало, когато четирима тийнейджъри, деца на най-големите злодеи в света, били изпратени от далечния Остров на изгубените в бляскавото кралство Аурадон.

Както без съмнение сте чули, Мал, Иви, Джей и Карлос, наследниците на Злодеида, Господарка на Мрака, Злата кралица, прочута с приспивните си ябълки, Джафар, велик везир на алчността, и Круела де Вил, безподобна зла вещица, бяха изпратени в кралството, за да се научат да бъдат добри.

След години, прекарани в упражняване на лошотия, злодеите, точно като едни типични злодеи, имаха други планове.

Мал и приятелите й бяха натоварени от родителите си със задачата да откраднат вълшебната пръчка на Феята кръстница и да използват силата й, за да възвърнат предишната мощ на злодеите и те да отмъстят на враговете си.

Само че след пристигането си в Аурадон младите злодеи се объркаха от дружелюбието на местните и изобилието от сладки изкушения в тази нова за тях земя. Откриха, че им е трудно да следват първоначалния замисъл на мисията си, вместо да се наслаждават на новия си живот, пълен с топящи се в устата бисквити.

Дали започнаха да се влюбват в Аурадон, докато подготвяха унищожението му? Мал определено бе започнала да се влюбва в някого - красивия принц от сънищата й, принц Бен, когото тя с магия накара да се влюби в нея, преди да научи, че не е имала нужда от магия, за да спечели сърцето му. Бен бе също толкова дълбоко влюбен в нея, а и се оказа, че освен с бляскава усмивка е надарен и със сърце на крал.

Когато дойде моментът Мал и приятелите й да предприемат решителния удар и да вземат вълшебната пръчка на Феята кръстница по време на коронацията на принц Бен, не Мал бе тази, която я грабна и предизвика хаос, а собствената дъщеря на Феята кръстница - Джейн. Когато невидимият купол над Острова на изгубените се пропука, магията се завърна с пълна сила при злодеите и позволи на Злодеида да избяга от затвора си. Злата фея се превърна в огнедишащ дракон, който се спусна над Аурадон, решен да вземе пръчката за себе си.

Само че Мал, Иви, Карлос и Джей се изправиха заедно срещу дракона, Мал спечели битката и сложи ръка на пръчката. В края на краищата се оказа, че силата й да върши добро е по-голяма от способностите на майка й в злодеянията.

Сега Мал и приятелите й са отново на училище в гимназия „Аурадон"... а Злодеида е гущер с размерите на сърцето й.

Тук започва историята ни...

Добрият" живот

1.

История стара като света

Ако Мал трябваше да избира кое в „Аурадон" й харесва най-много, щеше доста да се изпоти. Сигурно можеше да прекара цял ден в изброяване на всички неща в новото й училище, които не й бяха противни. Например не се намираше в миризливо, влажно подземие като „Дракон Хол" на острова. Освен това тя с изненада откри, че й е приятно да изучава разни предмети, вместо само да прави пъклени кроежи. Особено обичаше часовете по изобразително изкуство, в които с удоволствие рисуваше мъгливи пейзажи и мрачни, зловещи замъци, толкова различни от идиличните залези и натюрморти, предпочитани от целия клас. Мал недоумяваше защо някой би пожелал да рисува нещо толкова скучно като купа с плодове.

Сега седеше пред дълга маса в читалнята на училищната библиотека - светло, просторно място с високи тавани, от които висяха флагове с цветовете на училището. За разнообразие Мал се опитваше да пише домашните си, но все се отплесваше да зяпа учениците, които минаваха през библиотеката на път от един час към друг. Освен това от есето, което имаше да пише за часа по оценяване на добрината, й се приспиваше. Затова се загледа през високите от пода до тавана прозорци към безупречно подстриганите морави, където играеше крокет (е, поточно бе да се каже, че се присмиваше на онези, които играят крокет), и към групичката дъбове, под чиято сянка често обядваше с приятелите си.

Да, животът в Аурадон беше хубав. По-хубав от неочаквано преобразяване на дрехите в полунощ, от безкраен празник с танцуващи чинии и прибори и дори от покана за кръщенето на новородена принцеса.

- Щастлива ли си? - попита глас, който я извади от необичайното за нея замечтано състояние.

Тя се изчерви и се усмихна на хубавото момче, седнало срещу нея, което отвърна на усмивката й изпод златистокафявия си перчем.

- Защо питаш? - попита тя.

- Изглеждаш... възторжена - каза Бен и я чукна с молива си по носа, за да й покаже, че се шегува.

Тя вдигна вежда.

- Просто си мислех какъв майтап ще е, ако залепим фалшив нос на Пин -отвърна тя.

Говореше за сина на Пинокио, притеснителен осмокласник. Бен се засмя, а очите му блеснаха. Той нямаше нищо против майтапите й.

Е, добре, ако Мал трябваше да избере онова, което й харесваше най-много в Аурадон, щеше да признае, че то е момчето, което в момента седеше срещу нея. Бен, синът на Бел и Звяра, беше не само най-милият човек, когото познаваше, но бе и приятен на вид (хм, много приятен), и умен на всичкото отгоре. По-важното беше, че макар Мал да бе пълната противоположност на множеството идеални принцеси в Аурадон, той я харесваше такава. Това я сгряваше, караше я да се чувства уютно, точно като старото й кожено яке от кръпки, което бе много повече в неин стил, отколкото разните къдрички и пайети. Въпреки че беше облякла официална рокля за коронацията му, тя се радваше, че не й се налага непрекъснато да ходи с рокли. Причиняваха й сърбежи.

Бен се усмихна и сведе глава към домашното си, а Мал се опита да последва примера му, но все я прекъсваха приятели, отбили се да й кажат „здрасти".

- Здрасти, Мал! Страхотен тоалет! - каза Лони с широка усмивка.

Откакто разбра истината за нещастното детство на злодейските наследници на Острова на изгубените, дъщерята на Мулан се държеше безкрайно мило с тях.

- Мал! - викна Джейн. - Ще се отбиеш ли после да ми помогнеш с домашното по честното си е честно? Не ми излизат уравненията.

Джейн често се притесняваше дали върши това или онова правилно, особено след поразиите, които бе сътворила на коронацията на Бен. Не беше леко да живееш в сянката на Феята кръстница, още повече че е директорка на училището ти.

- Благодаря, ще мина - каза Мал. - Няма проблем!

- Я виж ти кой е популярен - подкачи я Бен, когато момичетата се отдалечиха.

Мал махна снизходително с ръка.

- Просто всички се радват, че майка ми не ги превърна в драконова закуска.

Тя кимна към охраняваните, двойно заключени врати в края на читалнята, които водеха към новия затвор на Злодеида.

- Не че ги обвинявам.

Шегите й помагаха да заглуши все още живата вина, която изпитваше заради поведението на майка си. На повечето ученици, пратени някъде на обменни начала, не им се налагаше да се справят с проблеми като намерението на родителите им да се опитат да избият всички в новото училище.

Имаше ли наръчник за справяне с такова положение?

- Задължени сме ти - каза Бен със сериозно изражение. - Без теб нямаше да имаме никакъв шанс.

- Не се притеснявай, ще измисля как да ми се отплатите - рече Мал безгрижно. Не можа да сдържи една усмивка. - Макар че още едно твое вдъхновяващо изпълнение пред цялото училище, в което възпяваш абсурдната си любов към мен, може и да свърши работа.

Бен се усмихна широко.

- Готово! Този уикенд имаме турнир по случай Бала на випускниците. Ще поработя над танцовите си стъпки.

- Нямам търпение - засмя се Мал и затъкна кичур ярковиолетова коса зад ухото си.

- Сигурна ли си, че няма да те е срам да дойдеш с мен на танците след мача? -попита той и си затананика заразителна мелодийка.

- Ами просто ще си сложа една от маските на Мулан - рече тя.

Изведнъж земята под краката им завибрира и цялата читалня се разтресе. Мал грабна учебниците си, преди да паднат на пода, а Бен се вкопчи в ръба на масата, за да я удържи на място.

- Поредното земетресение - отбеляза Мал. - Трето тази седмица!

Тя по навик погледна през рамо към вратата, която водеше в затвора на Злодеида. Последният път, когато Мал бе усетила земята да вибрира по този начин, бе при появата на огромния дракон на коронацията, затова неволно свързваше земетресенията с майка си.

- Чувам, че се случват навсякъде, не само в Аурадон сити - намръщи се Бен. -Но все пак са естествено явление, не се тревожи. Тектонични плочи, които се плъзгат под океана, такива работи.

- Е, предпочитам да спрат да се плъзгат - каза Мал. - Призлява ми.

- Поне минават бързо - рече Бен.

За разлика от някои хора, помисли си Мал и се застави да не поглежда отново към вратата на затвора.

За щастие, този път не последваха вторични трусове и след час Мал бе забравила за земетресението. Бен започна да прибира учебниците си в чантата и тя погледна към часовника. Още не беше време за звънеца за вечеря.

- Тръгваш ли? - попита го. - Кралски задължения?

- Да, трябва да срежа лентата за откриването на новия Център за отдих на помощници. Не искам да се чувстват пренебрегнати.

Бен облече синия си блейзър с кралския герб във формата на зверска глава, избродиран на десния джоб.

- Искаш да кажеш, да помогнеш при рязането на лентата? - пошегува се Мал, но Бен не се засмя.

Тя знаеше, че той приема кралските си задължения много сериозно и че иска да бъде крал на всички в Аурадон, включително на помощниците на героите и на злодейските наследници.

- Ще ти пиша по някое време - Бен подръпна кичур от косата й.

- Не и ако аз ти пиша първа - обеща тя.

Мал пописа още малко, но спря, когато чу, че телефонът й жужи в раницата. С мисълта, че е Бен, тя го извади и погледна екрана, но есемесът беше от непознат номер. Странно. Тя отвори телефона и започна да чете.

Върни се там, където е мястото ти.

Моля? - написа тя. - За какво става дума? Огледа се подозрително, но библиотеката бе пълна само с ученици, които съвестно пишеха курсовите си работи по добродетели и ценности на компютрите или задълбочено четяха задължителната литература по доброта и приличие. Темата тази седмица беше Как да създадем уютен дом за седмина (джуджета по избор) на Снежанка.

Мал сведе отново поглед към телефона си и зачака да види какво ще се случи, а в стомаха й се появи и започна да расте топка от притеснение. Дълго време нямаше отговор и после малката пръчица в дъното на екрана взе да пръска искри, което значеше, че получателят на последното й съобщение пише отговора си. Най-сетне той се появи на екрана:

Трябва да се върнеш на Острова на изгубените веднага! Преди да изгрее новата луна!

Кой си ти? - написа тя по-скоро раздразнена, отколкото уплашена.

Знаеш кой съм.

М

Това беше всичко. Просто М. Кой беше М? Мал се втренчи в екрана. Кой настояваше тя да се върне на Острова на изгубените? И защо трябваше да се върне, преди да изгрее новата луна? Кога изобщо беше новолунието?

Мал не се сещаше за много хора, чието име започва с М, но имаше едно М в живота й, което значеше повече от всички други. Голямото М. Майка й. Възможно ли беше майка й да общува с нея чрез есемеси? Може и да бе затворена в гущерската си клетка, но си оставаше най-могъщата зла фея в историята на света. Мал предполагаше, че всичко е възможно.

Разбира се, че Злодеида би искала Мал да се прибере вкъщи. Майка й възнамеряваше да избяга от острова само защото невидимата бариера спираше достъпа й до магията. Тя презираше Аурадон с всичките му красиви гори и вълшебни реки. Ако Злодеида бе успяла да изпълни плана си, цялото кралство щеше да е мрачно, сурово и мизерно като Забранената крепост. С други думи, по-зловещо от всичко, което приятелите й в гимназия „Аурадон" можеха да си представят...

Тя не можеше да допусне да се случи нещо подобно.

Мал отново прочете тайнственото съобщение, а от тревога сърцето й започна да бие по-бързо. Тя събра нещата си, решена да открие приятелите си, за да й помогнат в разнищването на тази история.

Мал имаше чувството, че сладкият й живот в Аурадон съвсем скоро ще се вгорчи.

2.

Рицари в битка

Джей бе свикнал да се измъква от ръцете на гневни собственици на магазини и вбесени търговци на пазара, които виждаха как безценните им стоки изчезват в ръцете на сръчния и бърз крадец с червената плетена шапка и лилаво-жълтия елек, така че турнирът беше нищо работа за него. Поне на терена не му се налагаше да отбягва удари с гнили домати и заплахи за откъсване на ръцете и краката, докато тичаше на зигзаг към вратата и се стараеше да стои настрана от „зоната на внезапна смърт", маркирана с червени и бели райета в средата на игрището. Следобедът беше идеален за тренировка: небето - безупречно синьо, а дърветата около игрището -раззеленени. Трибуните бяха празни, с изключение на неколцина ученици, които си говореха с приятели или си пишеха домашните, а отстрани на терена мажоретките тренираха с униформите си от жълти блузки и сини полички.

Когато земята под краката му се разтресе, Джей не обърна внимание, хукна наляво, улови шайбата със стика си, премина снишен покрай заредените топове, претърколи се и вкара шайбата в мрежата. Вдигна ръце в победен жест, плъзна се напред на колене и в същия момент вибрациите спряха. На лицето му изплува бавна, доволна усмивка. Дългата му тъмна коса беше залепнала за челото и врата му, а униформата му бе просмукана с пот. Земетресенията не го плашеха. Нищо не можеше да го спре да тича с всички сили към мрежата.

През целия си живот бе използвал пъргавите си крака и светкавичните си рефлекси, за да краде стоки, с които да пълни рафтовете на магазина за вещи втора употреба на баща си за чужда сметка. Само че тук, в гимназия „Аурадон", способностите му спечелиха желано от мнозина място в редовния състав на отбора по турнир и той дотолкова бе свикнал съотборниците му да го носят на раменете си след поредната победа, че радостта от новото усещане бе започнала да стихва. Синът на Аладин, Азис, дори го подкачаше, че трябва да спре да се налива с тиквен сок, за да не стане твърде тежък за носене.

Мажоретките започнаха да скандират името на Джей. Той скочи на крака и метна шлема си към тях, с което предизвика кикот, а помпоните в ръцете им заскачаха още по-бързо.

Джей тръгна към края на терена, за да вземе водата си от сака, с който ходеше на тренировки. Вътре откри смачкан лист хартия. Какво беше това? Той го разтвори. С лилаво мастило някой бе надраскал: Бягай там, където е мястото ти! Върни се на Острова на изгубените преди края на лунния месец!

Това пък какво значеше? И какъв бе този лунен месец? А?

- Ей, човече, добра игра - каза Чад Чаровния.

Златокосият разглезен син на Пепеляшка обикновено не се държеше добре с Джей, но пък може би в него имаше нещо повече от грижливо направената прическа. Чад протегна ръка. Джей я пое, макар и с подозрение.

- Благодаря, човече - каза той и пъхна странната бележка в задния си джоб.

- От друга страна, всеки може да бие Херки - засмя се Чад, стисна дланта на Джей и посочи сина на Херкулес, който играеше като вратар. - Много е боен, обаче е дюстабанлия, сещаш ли се?

Херки беше силен като баща си и имаше мускули, които го доказваха, но не беше от най-бързите на терена. Въпреки това Чад извади късмет, че Херки не можа да го чуе.

- Искаш да кажеш, че и ти щеше да вкараш гол ли? - попита Джей. Чад не пускаше ръката му.

- И със затворени очи - рече Чад и продължи да клати ръката на Джей нагоре-надолу с престорена озъбена усмивка. - Виж сега, Джей, лесно е да избегнеш топ, но в турнира трябва да се пазиш и от онова, което може да те връхлети изневиделица.

След тези думи, все така озъбен, което беше запазената му марка, Чад изви китката на Джей и го преметна. Джей се строполи на земята по лице. Уууф!

- Виждаш ли какво имам предвид? - усмихна се Чад. - Приеми го като лек спаринг между приятели.

- О, Чад, толкова си забавен, че направо нямам думи! - изчурулика Одри, която бе се приближила, за да си погука с гаджето си.

- Не бих използвал думата забавен - изръмжа Джей и изплю малко прах.

Наистина ли бе си помислил, че му е писнало съотборниците му да го носят на

раменете си? Носенето на раменете при всички случаи беше за предпочитане пред това да го метнат на земята в краката на принц, от когото го хващаха нервите.

- Добре ли си, Джей? - попита Одри разтревожена.

- Нищо му няма, коте - отвърна Чад и плъзна ръка около раменете й. Усмивката му беше блудкава като пуловерите в пастелни цветове, които носеше. - Хайде, тук има само боклук. Нали това ядяхте на оня остров? Отпадъците ни?

- О, горкичките, наистина ли? Това е отвратително - ужаси се Одри.

- Кълна се в честта на Чаровните принцове - каза Чад и я поведе напред. -Принцесо, да вървим, няма нищо за гледане.

Чад беше един от най-добрите играчи в отбора, докато се появи Джей. Принцът не прие особено добре факта, че е бил изместен от стартовия състав.

Джей въздъхна и зарея поглед към синьото небе. Беше заменил живота, изпълнен с кръшкане от училище и кражби, за друг, в който играеше ролята на добър в училище за положителни герои. На острова Чад нямаше да се смее толкова доволно, ако знаеше колко лесно може да смъкне часовника му, портмонето и ключовете, докато се здрависват. Но сега Джей бе в Аурадон, а тук на подобни неща не се гледаше с добро око, затова той бе се отказал от кражбите, макар изкушението да беше много силно. Ако му се поддадеше, само щеше да си навлече неприятности, и то не само на себе си, а и на останалите злодейски деца, което беше и целта на Чад.

- Вечно ли смяташ да лежиш тук? Звънецът за вечеря вече иззвъня - чу се глас.

Той вдигна глава и видя Джордан, надвесена над него, да му протяга ръка.

- Ти направо се появи от нищото.

- Трик на джиновете - тя му намигна, а на устните й изплува лека усмивка.

Тъмната й коса беше в „издухана" прическа, а сините й шалвари контрастираха с жълтото кожено яке. Скоро се приближиха още две момичета - и трите изглеждаха загрижени от падането му.

Джей хвана Джордан за ръката и се изправи.

- Благодаря.

- Не се ядосвай на Чад, с всички се държи така. Нали, Али? - обърна се Джордан към русото момиче, което стоеше до нея.

Момичето кимна. Беше облечено със син сукман върху бяла блуза, имаше фини черти на лицето и аристократично поведение.

- Понякога е по-зле и от Туидълдум и Туидълди.

- Определено е по-зле. Баща ми със сигурност има какво да каже за него -заяви Джордан, чийто баща, Джинът от Вълшебната лампа, беше прочут приказливец. - Сигурен ли си, че си добре, човече?

- Само гордостта ми е наранена - каза Джей, който вече се чувстваше по-добре.

- Е, значи Чад ни е направил услуга - засмя се третото момиче и намести шапчицата, която носеше накривена. Фреди Фасилие беше ново попълнение от острова - премести се по текущата програма за присъединяване на злодейските деца към аурадонското общество.

- Много ти благодаря, Фреди - измърмори Джей.

- За нищо - рече Фреди.

- Не сме всички като Чад - отбеляза Джордан. - Някои от нас са наясно, че без вас четиримата всички в Аурадон щяхме сега да сме слуги на Злодеида.

- Гоблини - рече Джей. - Слугите на Злодеида са гоблини.

- Това би било кошмар - каза Али. - Зеленото ми стои отвратително.

Четиримата поеха към трапезарията на училището и се сблъскаха с Бен, който идваше оттам. Момичетата се изчервиха и започнаха да правят реверанси на младия крал.

- Пропусна тренировката - каза Джей и удари юмрук в юмрука на приятеля си.

Двамата с Бен се сработваха добре - Джей най-често подаваше, а Бен стреляше към вратата.

- Знам, знам, другия път ще дойда, обещавам - рече Бен. Изглеждаше потънал в тревоги. - Предупредил съм треньора.

- Защитата ни страда. И нападението също.

- Да - въздъхна Бен и обърна глава към игрището с копнеж в очите.

- Е, дано да се върнеш преди мача с Изгубените момчета - каза Джей.

Този уикенд им предстоеше мач със силния отбор на Небивалата земя.

- Ще се постарая.

Джей кимна. Докато говореше с Бен, му хрумна, че ако баща му Джафар е тук, сигурно ще измисли начин да убеди Бен със сладкодумие да му отстъпи не само короната си, а и цялото кралство. А пък Джей искаше само да играе турнир и да се шляе насам-натам. Което показваше, че понякога крушата пада доста далече от дървото... или в неговия случай - по-скоро, че малката кобра изпълзява далече от гнездото може би.

Не беше сигурен, но се надяваше да е така.

- Ей - каза Бен, който чак сега видя лицето на Джей. - Чакай малко. Какво е станало на тренировката? Чад ли го направи?

Джей сви рамене. Докосна кожата под окото си и усети подутина. Не беше портаджия, но Чад явно бе го хвърлил на земята по-силно, отколкото той си мислеше.

- А, случва се. Сигурен съм, че не е искал лицето ми да се сблъска със земята толкова силно.

- Ще говоря с него - намръщи се Бен.

- Не, остави. Имаш си по-големи проблеми - възрази Джей. - С Чад аз ще се оправя.

Последното, което му трябваше, бе Чад да започне да разправя наляво-надясно, че тича при принц Бен всеки път, щом хапне малко прах.

Бен изглеждаше готов да спори. После въздъхна.

- Добре.

- На вечеря ли отиваш? - попита Джей и посочи към трапезарията, откъдето се носеше вълшебният аромат на ястията, приготвени от госпожа Потс.

- Не, имам кралска работа.

- Ти губиш - подкачи го Джей. - Каква е ползата да си крал, ако не можеш дори да се наядеш като хората?

Бен се засмя.

- Говори ми. Хайде, до скоро. Умната.

- Чао, Бен! - изпратиха го момичетата.

- Дами? - обърна се той към тях и ги поведе към сградата, където им отвори вратата като истински джентълмен.

Сети се за анонимната бележка, която бе открил в сака си, и се почуди какво ли значи. Кой би искал да го накара да се върне на Острова на изгубените?

Той бързо забрави въпроса, докато момичетата ахкаха и охкаха заради синината му. Али обеща да му свари от любимия си чай и да попита майка си за някой от шантавите лекове на Лудия шапкар. Джордан го ободри с вълнуващи истории за пътувания с летящо килимче и как той непременно трябва да го пробва някой ден, а Фреди му предложи няколко начина да си отмъсти на Чад.

- Аз например бих му подменила гела за коса с бита сметана. Това ще подейства, как мислиш?

Джей се чувстваше по-добре. На кого му пукаше за някаква тайнствена бележка, според която мястото му не беше в Аурадон? И като стана дума, на кого му пукаше за пещери, пълни с топено злато и съкровища, простиращи се докъдето поглед стига? Когато влезе в трапезарията с приятелките си, Джей се чувстваше богат като султана на Аграба.

3.

Пламък върху камък

Онова, което Бен бе казал на Мал в библиотеката, беше вярно. Кралската работа идваше преди всичко друго, дори преди личните предпочитания на краля. Съединените щати на Аурадон бяха огромна империя, която включваше всички добри господарства - от Залива на Тритон на запад до Небивалата земя на изток, от планинските земи на север до пристанищното селце на Бел на юг - и управлението й не беше дребна работа.

След като се сбогува с Джей и момичетата пред трапезарията, Бен отвори шкафчето си и смени ежедневната си корона с една по-официална, която носеше на срещите на кралския съвет. Е, може би училищното шкафче не беше най-подходящото място за съхранението й заради всичките безценни скъпоценности, с които бе обсипана например, но пък това тук беше Аурадон, където никога не се случваше нищо лошо.

Нито дребни кражби, нито обири с взлом, нищо. Той веднъж беше загубил едно пени и веднага му го върнаха, плюс още едно като лихва.

Така ставаха нещата в Аурадон.

Бен си отбеляза наум да говори с Чад. Макар да знаеше, че Джей може да се справи с положението и сам, насиненото му око го разтревожи повече, отколкото би си признал. Бен не очакваше всички в Аурадон да са напълно добри през цялото време, но очакваше да се стараят да се държат по-добре. Иначе какъв бе смисълът злодеите да са отделени? Можеха спокойно всички да живеят под купола.

Бяха минали няколко седмици, откакто родителите му бяха заминали на мечтаната си „пенсионна" обиколка на кралството по вода. Крал Звяр и кралица Бел бяха се качили на кралската яхта и го бяха оставили да отговаря за всичко. На връщане към собствения си дворец той мина покрай турнирното игрище и му се прииска да беше намерил време за тренировка. Само че по-голямата част от свободното му време бе заета плътно от кралски задачи - да раздава награди на герои на бляскави церемонии, вместо да излиза с приятели, и да посреща високопоставени гости като семейство Фицхърбърт, което тази седмица беше на посещение в Аурадон, вместо да играе видеоигри.

Понякога Бен се чувстваше по-възрастен от шестнайсетте си години. След като свърши с откриването на Центъра за отдих и стисна ръцете (или лапите?) на безчет пухкави и забавни малки създания - тези помощници всъщност бяха много приятна компания, - той си тръгна с надеждата, че не е закъснял за срещата на съвета. Това, че беше крал, не значеше, че може да си позволи да кара хората да го чакат.

- Готов ли сте, сир? - попита Люмиер, който стоеше на пост пред заседателната зала.

Бен кимна и приглади реверите на сакото си.

- Кралят на Аурадон! - обяви Люмиер и отвори вратата със замах.

- Кралят на Аурадон! - повториха събраните вътре съветници. - Приветстваме те, кралю Бен!

- Свободно, свободно - каза Бен и зае мястото си.

Тронът беше правен специално за Звяра и той все още не се чувстваше особено удобно в него. Огледа с усмивка съветниците, насядали около дългата маса, и ги поздрави. Люмиер беше поставил обичайното блюдо със захаросани бисквити и каната с чай с подправки в средата на масата и Бен почака всички да хапнат и да пийнат, преди да започнат.

- Здрасти, Док, само ти ли си дошъл днес? - обърна се той към най-старшия съветник в залата.

Старото джудже кимна, след като отпи глътка от чашата си с чай.

- Сърдитко праща извиненията си, сир, но се събуди в лошо настроение и не се чувства достатъчно добре за срещи.

Бен потисна усмивката си и се обърна към следващия съветник:

- А ти как си днес, Джине? Тъкмо срещнах Джордан по пътя насам.

- Чудесно съм, по-добре не съм бил, Ваше Височество - рече едрият син Джин и отправи на Бен бляскавата усмивка, която бе негова запазена марка. - Радвам се, че от училище й позволиха да живее в лампата си вместо в общежитието. Нали ни знаете нас, джиновете, най-добре се чувстваме бутилирани.

Бен се засмя и огледа останалите места около масата. Забеляза, че няколко са празни.

- Това ли са всички за днес? - попита той.

- Да, сир - отвърна Док. - Далматинците са на обиколка в сто и един университета. Мери, Гюс и Жак са заети с приготовленията за ежегодния бал на Пепеляшка, така че днес сме само аз, Джинът и трите добри феи.

Флора, Фауна и Лъчезария, трио пълнички жени на средна възраст с ярки заострени шапки в червено, зелено и синьо и рокли и пелерини в същите цветове, грейнаха в усмивки и му помахаха от своя край на масата.

- Идеално - каза Бен.

- Да започна ли с доклада по точките от дневния ред? - попита Док и надникна иззад свитъка, който държеше, примигвайки зад очилата.

- Ако не възразяваш.

Бен се облегна на стола си и се заслуша в доклада, който обхващаше всичко случващо се в кралството му. След ужаса от Инцидента със Злодеида животът, изглежда, бе се върнал в обичайното спокойно русло. Макар че кралските учени бяха забелязали няколко необичайни промени във времето напоследък - не само земетресенията в Аурадон, а и неочаквани слани в Топлите страни, странни гръмотевични бури в Източен Райдинг, както и други нетипични за сезона климатични феномени. Бен си отбеляза загрижеността им, но както посочи пред съвета, нямаше как да промени времето. Той се прозя и докато Док нареждаше, се опита да задържи очите си отворени, но не успя. Можа да подремне, преди Док шумно да се прокашля.

- Кхм - каза джуджето. - Извинете, сир.

Животът със Сънливко бе го научил на множество деликатни начини да събужда внезапно задрямалите.

Бен се поизправи, примигна сънливо и се засрами.

- Извинявай, какво пропуснах?

- Тъкмо казвах, че това е всичко по редовния дневен ред. Сега, ако не възразявате, са дошли посланици от Камелот, за да се срещнат с вас. Казват, че случаят е спешен, затова ги вместих в днешната среща. Надявам се, че нямате нищо против - каза Док. - Отдалече идват.

Бен кимна.

- Разбира се, разбира се. Поканете ги да влязат.

Люмиер отново отвори вратата и обяви с чувство:

- Вълшебникът Мерлин и Арти, син на Артур.

Мерлин, стар, съсухрен вълшебник със синя роба, и Арти, момче на около дванайсет години, с проста туника, която свидетелстваше за благородния му произход, влязоха в заседателната зала.

Арти се огледа, явно впечатлен от Джина, който се носеше във въздуха до феите. В Камелот също живееха невероятни създания, разбира се, но Арти, изглежда, не бе срещал джин досега. Джинът видя как удивено го гледа момчето, и направи една от многото си смешни гримаси, с което го разсмя.

- Артур праща поздрави - каза Мерлин, поклони се на краля и хвърли бърз гневен поглед на момчето. То също се поклони, но не можа да скрие усмивката си. - В момента се занимава с проблема, затова не дойде.

- Какъв е този проблем? - попита Бен.

- В Камелот има чудовище! - прекъсна Арти вълшебника.

Джинът се стресна.

- Чудовище ли?

- Ами поне така мисля - каза Арти засрамен и в същото време непоколебим.

- Арти се опитва да каже, че нещо създава хаос в града, плаши селяните и пали пожари - обясни Мерлин. - Положението е доста притеснително.

- Така ли? - попита Бен.

- Да. Продължава вече няколко седмици и макар че правихме опити да заловим създанието, то успява да избегне капаните ни, сякаш изчезва във въздуха. Минават дни, после се появява изневиделица и напада. Селяните губят овце и кокошки. Има стъпкани градини. Цели ниви със зеле наведнъж.

Мерлин свали островърхата си шапка и избърса челото си.

- Създава ни истинско главоболие. Артур реши да остане в Камелот, в случай че създанието отново се появи, а ние дойдохме да търсим помощ.

- Как можем да помогнем? - Бен се приведе напред, обзет от желание да бъде полезен.

Това беше много по-интересно от новината, че селяните в провинцията, от която бе родом майка му, пак се оплакват от цените на яйцата. И пеят песни по въпроса.

Мерлин пристъпи от крак на крак.

- Точно затова сме тук, сир. Дойдохме да помолим за разрешение да използваме магия, за да проследим създанието.

- А, разбирам - каза Бен. - Магия.

Той се облегна.

- При това говори за сериозната магия - пошепна Док в ухото му. - Не онази, която променя цвета на някоя рокля или прави нова прическа, а това, доколкото разбирам от племенника си Дъг, е ежедневие в училище.

- Няма ли друг начин да се залови чудовището? - попита Бен, намръщи се и потропа с писалка по масата.

- Опитахме всичко, но за жалост, досега не сме постигнали успех - отвърна Мерлин. - Иначе нямаше да сме тук.

- И сте сигурни, че с помощта на магията ще успеете да го заловите? - попита Бен със строго изражение.

- Ами ако не подейства? Тогава какво? Магията може още повече да обърка нещата, нали знаеш - добави Фауна и намести червената си шапчица, която бе се плъзнала по къдравата й сива коса. - Със сестрите ми сме го виждали с очите си.

- Последствията от безотговорната употреба на магия наистина могат да бъдат доста опасни - съгласи се Лъчезария с изопнато от притеснение лице.

Останалите около масата замърмориха утвърдително.

Мерлин се изправи в целия си ръст. Не беше много по-висок от джудже, но въпреки това имаше внушителна осанка. Той хвърли смразяващ поглед на съветниците на краля.

- Нима трябва да ви напомням, че аз съм вълшебникът Мерлин? Наясно съм с опасностите, които носи магията, но вярвам, че ще мога да я използвам благоразумно, за да заловя това адско изчадие и да го прогоня, та да не ни безпокои повече. Имате думата ми.

Съветниците се обърнаха към краля.

- Разбирам те, вълшебнико Мерлин - Бен съзря гневния поглед на Мерлин и се опита да не показва колко е нервен. Сега той беше лидерът. Баща му бе оставил грижата за безопасността на кралството в негови ръце. - Ще обмисля молбата ви, но трябва да се консултирам със съветниците си, преди да взема решение. Благодаря, че ни уведомихте за положението в Камелот - каза той предпазливо.

Старият вълшебник кимна рязко.

- Хайде, Арти, ела да потърсим шоколадови бисквити, докато чакаме.

Когато излязоха, Бен се обърна към съветниците си.

- Може ли да го направя? Да позволя на Мерлин да използва магия по този начин?

- Може да правите каквото поискате, щом сте крал - рече Док. - Имате абсолютна власт.

А абсолютната власт води до абсолютна развала, помисли си Бен. Трябваше да внимава.

- Кога за последен път е била използвана магия от такава величина в Аурадон? - попита той съветниците.

- Да видим. Мисля, че последният път беше, когато Феята кръстница създаде купола, който държеше магията далеч от Острова на изгубените. След това двамата с баща ти въведоха политиката на живот без магия, дори и без купол над главите ни - каза Джинът. - Отначало ни беше трудно да свикнем, но успяхме.

- И сега сме по-добре - каза Флора твърдо. - Малко тежък труд никому не е навредил.

Бен беше съгласен. Магията не бе изрично забранена в Аурадон, но не се приемаше добре и кралството бе спечелило от това. Би било безотговорно да пренебрегне политиката, която бяха приложили крал Звяр и Феята кръстница, заради един-единствен инцидент в далечно кралство. Дори и в ръцете на умели магьосници напоследък имаше случаи на сбъркана магия. Носеха се слухове, че Джинът изпълнява желанията на погрешните хора, ако забрави къде е оставил лампата си. Дори трите добри феи от време на време се поддаваха на изкушението и оставяха щедростта им да надделее над здравия разум. Веднъж, за рождения ден на Бен, бяха създали огромен леден замък, който спираше дъха, но той се разтопи и предизвика наводнение.

Мерлин бе един от най-могъщите магьосници в империята и ако му се позволеше да използва чак такава магия, кой знае до какво щеше да се стигне.

Бен направи знак на Люмиер да покани Мерлин и Арти в залата.

- Обмислих наложителността на молбата ви - каза им той.

- Благодаря ви, Ваше Височество - в очите на Мерлин се появи надежда, той нямаше търпение да си тръгнат.

Бен вдигна ръка. Не беше свършил.

- Но на този етап ще отхвърля искането ви за разрешение за ползване на магия с цел залавяне на съществото.

Мерлин се намръщи и лицето му почервеня зад гъстата брада. Старият вълшебник определено не бе се надявал да чуе това, а и бе свикнал да получава каквото иска. Арти изглеждаше много потиснат. Явно мисълта да се борят с ужасяващо изчадие с помощта на древна магия бе развълнувала младия благородник.

Преди Мерлин да възрази, Бен продължи:

- Ще дойда в Камелот, за да преценя обстановката. Ще тръгна с вас утре рано сутринта.

Щеше да му се наложи да пропусне един, може би два учебни дни, но се надяваше, че ще се върне в Аурадон до края на седмицата. Освен това историята звучеше като приключение, а преди да се появят Мал и приятелите й, Бен не беше преживявал много приключения в Аурадон.

- Много добре, сир - каза Мерлин и сръга Арти да се поклони като него. - Да се надяваме, че Камелот все още ще си е на мястото, когато пристигнем.

4.

Никога не чети коментарите

Като принцеса с всички заложби да бъде най-красива на света, Иви нямаше нужда да се рекламира с бродирането на НАЙ-КРАСИВА по всичките си блузи, но пък не пречеше. Този следобед седеше пред бюрото си в стаята, която делеше с Мал, пред еднаквите им легла и розовите завеси с къдрички, които Мал толкова ненавиждаше. Облицованите с дърво стени бяха украсени с усмихнати потрети на принцеси от историята на Аурадон, сякаш да напомнят на Иви каква е целта на живота й. Тя реса тъмносините си коси, докато изсветлените кичури заблестяха, и нацупи устни срещу огледалото в телефона си. Изпробва няколко нови физиономии за ИнстаКрал - последния писък в онлайн социалния живот в Аурадон. Там си показваха най-новите тенденции в модата на стъклените пантофки (напоследък чехлите със затворено бомбе, украсени с пищни панделки, бяха най-актуални) и обзавеждането на каляски (дебелите сатенени възглавнички, ушити от усърдните мишки на Пепеляшка, бяха най-популярната новост). Макар да бе си направила профил едва преди няколко седмици, Иви вече разполагаше с много „поданици" и с радост броеше „поклоните" им.

Иви определено предпочиташе ИнстаКрал пред ЗапЧат - по-долнопробната мрежа, в която се споделяха кадри от не толкова идеалните страни на живота в Аурадон - снимки на играчи от турнирния отбор, които се наливат с тиквен сок например, или срамни кадри на принцеси, целуващи жабоци, при това жабоци, които не се превръщаха в принцове като принц Навийн. Сега тъкмо преглеждаше кралската си стена с новини, когато телефонът се затресе в ръката й, щом поредният трус разлюля земята. Тя случайно кликна върху една снимка. Беше я пуснал Дъг от репетиция с групата и под нея бе написал Почувствай Глупи!

Тя му написа: Ей, усети ли го? Пак друсна... За разлика от Мал, тя бе свикнала с трусовете.

После се върна към профила си и зачете коментарите под своите снимки, за да види дали има нови. В Аурадон комплиментите винаги бяха изобилни и любезни. Ооо, ето, имаше нов коментар под снимка на тях четиримата, застанали пред Злодеида по време на нападението на коронацията. Моментът, в който бяха надвили злата фея със силата на доброто.

Снимката излезе в Аурадон Таймс и беше една от любимите на Иви, затова бе я пуснала в профила си. Имаше нещо вдъхновяващо във вида им - застанали храбро пред огромната муцуна на дракона Злодеида. Гледка, която напомни на Иви, че макар да идваха от Острова на изгубените, бяха точно толкова смели и добри, колкото принцовете и принцесите, с които ходеха на училище, и че в най-мрачния за Аурадон час именно те, четирите злодейски деца, бяха спасили живота на всички.

Тя намери новия коментар и започна да чете нетърпеливо. За нейна изненада той съвсем не беше любезен и беше пуснат от потребител, когото тя не познаваше.

За теб няма място в Аурадон! Върни се там, където трябва да си! Върни се на Острова на изгубените веднага! Преди новата луна да покаже лика си!

Това пишеше.

Ох. Грубо. И странно. Каква беше тази работа с луната?

Все още се взираше в екрана, когато на прага се появи Дъг.

- Какво става? Ще идем ли да хапнем? - попита той.

Изглеждаше очарователно с папийонка и тиранти. Направи същата смешна гримаса като на снимката, която бе пуснал в ИнстаКрал. Дъг не беше принц по произход, но бе принцът на нейното сърце. Беше най-сладкото, мило гадже, за което би могло да си мечтае едно момиче, и танцуваше невероятно.

- Разбира се! - весело каза Иви и прибра телефона си.

Беше притеснена от грубия коментар, но трябваше и да се яде. Иви знаеше, че с пълен стомах ще се почувства много по-добре, а коментара щеше да покаже на Мал по-късно. Тя щеше да знае какво да правят, винаги знаеше как да постъпи.

Като стана дума за Мал, ето че влезе в стаята тъкмо когато Иви и Дъг се готвеха да излязат.

- Иви! Добре, че те хванах. Трябва да ти покажа нещо!

- О, Мал, и аз имам да ти показвам нещо, но тъкмо щяхме да излизаме да вечеряме - каза Иви извинително.

- Не, спешно е - каза Мал и се промуши между нея и Дъг. - По-късно ще ядете.

Зелените й очи проблясваха заплашително - беше ясно, че е много ядосана. Иви

не беше виждала Мал да се държи така, откакто бяха пристигнали в Аурадон, когато тя се въсеше на всичко и всички. Макар че бързаше, Мал потръпна от светлината, нахлуваща през отворения прозорец, и събра плътно розовите завеси, както бе направила и първия ден.

Някои неща не се променяха.

Иви погледна нервно Дъг, който бе вдигнал вежди.

- Ти тръгвай, аз ще дойда по-късно - каза му тя. Някак си беше загубила апетит.

- Какъвто и да е проблемът, мога ли да помогна? - попита той, защото беше точно такъв тип момче.

Мал завъртя очи и сложи ръце на кръста си.

- Извинявай, Дъг, но се налага да говоря с Иви насаме. Не става дума за скъпоценни камъни.

- Както искате. До скоро, Иви - сбогува се Дъг и си тръгна с песен на уста.

- Е, какво става? - попита Иви Мал и седна пред шевната си машина.

Винаги се успокояваше в стресови ситуации, като вършеше нещо с ръцете си. Мал не отговори веднага. Гледаше как Иви внимателно поставя плата под иглата.

- Това роклята за Бала на випускниците ли е? - попита тя. - Хубав цвят.

- Да. Наистина ли ти харесва? - попита Иви, временно разсеяна от комплимента.

Прокара ръка по гладката материя и приглади шевовете. Роклята бе в кралскосиньо, любимия й цвят, с корсаж в тъмночервено - цвета на отровна ябълка.

- Много - каза Мал.

- Твоята е готова, сложих я в гардероба ти. Този път няма толкова къдрички, както пожела. Е, за какво искаше да говорим? - попита Иви.

Мал извади телефона си и обърна към нея екрана, на който бе показала странното съобщение.

- За това - каза тя. - Виж.

Иви прочете съобщението и за миг пребледня като сняг.

- Някой ми е написал същото в инстакралския ми профил.

Тя подаде на Мал своя телефон с грубия коментар. Мал го прочете и се намръщи.

- Кой, мислиш, го е написал? - попита Иви и почувства как настръхва. Това трябваше да спре. Настръхналата кожа беше толкова отблъскваща. - Проверих моя, но потребителят е анонимен, а профилът е скрит.

- Нямам представа - каза Мал и прехапа устни.

- А, между другото, защо говори за луната? - попита Иви.

- Не знам. Първо си помислих, че целта на съобщенията е да ни обидят. Но щом луната се споменава и в моето, и в твоето, започвам да се чудя да не би да има нещо повече. Може би някой наистина иска да се върнем преди определен ден?

Иви отново прочете съобщението в телефона на Мал.

- На твоето пише, че е от М.

- Да, видях - рече Мал. - А майка ми броеше дните според лунните фази, не според датите. Злодейски навик.

Иви скръсти ръце. В техния свят имаше само едно М, което бе от значение.

- Не може да е от нея. Имам предвид, че в момента е гущер. Гущерите не могат да пишат! Как е възможно тя да е М?

- Не знам. Може да не е тя - каза с надежда Мал.

- Ами ако е тя? - прошепна Иви.

- Пък и кой друг би настоявал толкова да се върнем на Острова на изгубените? -попита Мал. - Трябва да е от...

- Родителите ни? - изписка Иви. - Наистина ли мислиш така?

- Има само един начин да разберем. Вълшебното огледало още е в теб, нали? Хайде да го накараме да ни покаже къде са родителите ни. Ако майка ми е намерила начин да излиза от затвора си и да си връща човешкия вид, може да я хванем, докато го прави.

Иви извади парчето от Вълшебното огледало, което майка й й беше дала преди заминаването за Аурадон.

- Покажи ми Злодеида! - нареди тя.

Сивите облаци, изпълнили повърхността на огледалото, се разсеяха и показаха гущер, дремещ под стъклен похлупак. Мал и Иви въздъхнаха дълбоко от облекчение.

- Ами твоята майка? - предложи Мал. - За всеки случай?

Иви кимна.

- Покажи ми Злата кралица!

Само че вместо да покаже Злата кралица, доволно оформяща веждите си или полагаща коректор върху брадавицата на бузата си, огледалото остана покрито с облаци. Иви пробва отново.

- Вълшебно огледалце в ръката ми, покажи ми майка ми, заповядвам ти!

Облаците, носещи се по повърхността на огледалото, не помръднаха. Иви го разклати и дори се тупна с него по гърдите за всеки случай.

- Това не ми харесва - каза тя. - Скапало се е. Това никога не се е случвало досега.

Когато пробваха отново, огледалото отказа да им покаже и Круела де Вил, и Джафар. Остана си все така сиво и забулено в облаци.

- Ами ако поискаме да ни покаже замъка на Злата кралица, Адското имение и вехтошарския магазин? - предложи Мал. - Може това да подейства.

Иви го направи и този път огледалото им съдейства, но в нито една от къщите не видяха и следа от злодеите. Замъкът беше празен, Адското имение бе пусто, а в магазина не се виждаше жива душа.

- Това е странно - каза Иви. - Те не обичат да пътуват.

В гърдите й започна да се надига неприятно предчувствие.

Мал обаче не беше готова да се откаже.

- Питай го пак - настоя тя.

Иви се опита, но каквото и да правеше, огледалото оставаше мътно.

- Да не би да е счупено? - почуди се с надежда.

- Не, нали преди малко си работеше - отбеляза Мал. - Нещо друго става, нещо, което може да е свързано със съобщенията, които получихме.

Иви се втренчи в Мал.

- За едно и също нещо ли мислим?

- Че Круела, Джафар и Злата кралица пак правят старите си номера на Острова на изгубените и че Злодеида също е намесена? Определено - каза Мал.

Иви откри, че за момент не може да диша. Радваше се, че не е яла нищо, иначе щеше да повърне.

- Не знаем кой ни е изпратил съобщенията, но ето какво знаем - започна Мал и изпъна рамене.

Вече не изглеждаше изплашена и Иви се успокои от смелостта на приятелката си - тя успя да върне и част от нейната смелост.

- Злодеите няма да се успокоят, преди да си отмъстят на Аурадон... - рече Мал.

- И е възможно да се крият, за да задействат плана си - довърши Иви.

- Иви, трябва да действаме бързо - рече Мал.

- Готова съм.

- Да вървим да открием Карлос и Джей.

5.

Разбъркана мрежа

В „Дракон Хол" училищната политика забраняваше достъпа на учениците до библиотеката, наречена Атенеум на злото. Карлос де Вил обаче не беше като останалите ученици. Повечето четива, които успя да открие там, се състояха от миналогодишни седмични издания на телевизионната програма със сериали, които не беше и чувал, и стари броеве на списание „Каляски и кочияши". Истинското знание се събираше като злато, грабеше се като съкровище и да стигнеш до него бе истинско изпитание.

Само че в гимназия „Аурадон" библиотеката и изобилието от други източници на информация бяха безплатни и на разположение на всекиго. Карлос често можеше да бъде открит в библиотеката, прехласнат пред подвързаните с кожа томове на какви ли не теми - от „Как да преодолеем скуката, ако живеем сами 16 години", до „Пътеводител на Джина из синята планета: вижте света за три желания". Това място никога нямаше да му омръзне.

Днес обаче беше се сврял в стаята, която делеше с Джей, седнал на удобното си легло, наметнал синия си раиран юрган, и се взираше в екрана на лаптопа си, без да обръща внимание на широкоекранния телевизор и множеството видеоигри. Беше се оказало, че и той като Мал предпочита да работи на тъмно. Карлос бе прекарал в стаята целия следобед, толкова погълнат от проучванията си, че бе пропуснал тренировката по турнир.

Беше любопитен по рождение и когато искаше да разбере как работи нещо, не спираше, докато разкриеше тайната. Например когато поредица земетресения разтърсиха Аурадон през последните няколко седмици, той проучи статистиката и забеляза, че през последния месец е имало повече земетресения, отколкото през цялата изминала година. Все се канеше да го спомене на учителя си по чудесата на света, но още не беше му се открила възможност.

Този път обаче бе не просто любопитен. Беше вбесен. По-рано през деня беше получил доста неприятен имейл. За разлика от повечето деца в училището, той не участваше особено активно в кралските мрежи - на стената му в Грейсбук имаше само един пост и никога не пускаше ЗапЧатове. Предпочиташе удобството на джин-мейла си, където писмата му се организираха като с магия.

Тази сутрин той влезе в пощенската си кутия, за да провери дали новата видеоигра, която бе си поръчал (Короната на дълга) е вече пусната от доставчика, и видя, че има нов имейл от непознат. Съобщението, като повечето анонимни съобщения, беше обидно - призоваваше го да се върне там, откъдето е дошъл, и да бъде на Острова на изгубените преди следващото новолуние. Макар самото послание да беше дразнещо, онова, което го вбеси, бе фактът, че така и не успя да разкрие самоличността на подателя.

Карлос се смяташе за по-умен от средния трол, но досега бе успял само да идентифицира сървъра, през който бе минал имейлът, без да може да хакне защитата му.

- Далматинци - измърмори Карлос, достатъчно ядосан, че да си послужи с любимата ругатня на майка си.

- Извинявай, Пич - добави той, обръщайки се към кучето, което лежеше в скута му.

Пич изскимтя и Карлос го почеса зад ушите. Бързото отсечено чукане по вратата го стресна.

- Влез! - извика той и вдигна глава. В стаята влязоха Мал и Иви с мрачни изражения.

Той вдигна ръка, когато двете стигнаха до бюрото му. От известно време ги чакаше.

- Не ми казвайте. И двете сте получили груби съобщения, които ви призовават да се върнете на Острова на изгубените, нали? Което е и причината да сте тук. Днес получих имейл.

- Как разбра... Няма значение - прекъсна се сама Иви.

Карлос често вървеше крачка пред тях.

- Да, получихме съобщения - каза Мал и издърпа един стол, докато разказваше подробностите на Карлос. - А ти какво откри? Знаеш ли откъде ги пращат?

- Още не - отвърна той, докато пръстите му летяха по клавиатурата.

Доближаваше се до истината, усещаше го. Най-сетне бе преодолял първата

преграда на системата за сигурност. Сега трябваше само да познае паролата. Опита се да пренебрегне присъствието на момичетата, за да се съсредоточи.

- Не е ли странно, че ти си получил имейл, Иви получи коментар под снимка в ИнстаКрал, а аз получих съобщение по телефона? - попита Мал. - Който и да стои зад всичко това, изглежда, ни познава добре.

Карлос кимна.

- Аз почти не ползвам кралски мрежи, ти ползваш само телефона си, а всички знаят, че Иви непрекъснато пуска нови статуси и снимки. Дали са стигнали и до Джей? Той никога не е онлайн и все губи телефона си.

- Сигурна съм, че са намерили начин - каза Мал.

- Ние мислим, че посланието е от родителите ни - каза Иви малко задъхано.

Не това бяха новините, които Карлос искаше да чуе.

- Какво? Защо? - той се размърда нервно, внезапно обладан от страх, че майка му Круела де Вил, с безумната си коса и креслив глас, стои зад него.

Пич изскимтя.

- Спокойно, не са тук, поне още не - каза Мал.

После му разказа как Вълшебното огледало на Иви не е успяло да им покаже злодеите на острова.

- Ако щете, наречете ме параноик, но напоследък наистина имам чувството, че е наблизо. Сякаш ме наблюдава отнякъде. Не мога да се отърва от това чувство -каза той, обхванат от паника, представяйки си как Круела стои на прага на стаята.

Злодеида можеше да се превръща в дракон, но Круела си беше дракон.

- Спокойно, параноик си - рече Мал.

Карлос запредъвква новата информация.

- Може и така да е, но ти казваш, че има вероятност именно те да стоят зад всичко това, нали? Родителите ни? Искат да се върнем? Защо? - разпитваше той.

- Защото им липсваме и искат да ни прегърнат? - предположи Иви. - Шегувам се. Сигурна съм, че майка ми иска да знае само дали си правя кални маски и масажи на лицето всяка седмица.

- Ще им се да се върнем, за да им помогнем да си отмъстят на Аурадон, разбира се - заяви Мал. - Загубата на битката само нахъсва злодеите да се стараят повече. Направо чувам майка си как казва: Вие, нещастни глупаци, които си мислите, че можете да ме победите! Мен! Господарката на злото! - тя се изкикоти като Злодеида.

- Страшничко звучиш - каза Иви и потръпна.

- Благодаря, предполагам - рече Мал.

Карлос потрепери и отново сведе глава към компютъра си, за да изпробва поредица често срещани пароли. Никоя от тях не беше вярната. Той се втренчи в мигащия курсор.

- Далматинци - изруга отново.

После осъзна, че ако Мал е права и злодеите наистина стоят зад съобщенията, има само един начин да се уверят, че наистина е така.

П-Е-Щ-Е-Р-А-Н-А-С-Ъ-К-Р-О-В-И-Щ-А-Т-А, опита той. Нищо.

Г-Р-И-М бе следващото му предположение. Въздъхна с облекчение, когато нищо не се случи, както и след въвеждането на З-Л-О-Т-О-Е-Ж-И-В-О.

Той събра смелост и реши да пробва още една парола, която би разкрила връзката между родителите им и съобщението.

Д-А-Л-М-А-Т-И-Н-Ц-И, написа Карлос.

Екранът замръзна и за момент той се успокои, че интуицията му го е подвела, но след секунда картината се съживи и през екрана започнаха да се гонят зелени букви. Беше хакнал адреса на изпращача. Беше вътре.

- О, не - каза той.

- Какво стана? - попита Иви и примижа срещу екрана.

Сайтът не приличаше на нищо, което бяха виждали досега. Беше примитивен, правен набързо, без красиви картинки или ярки цветове. Имаше само черни прозорци и зелени букви.

- Тъмната мрежа - прошепна Карлос, все така взрян в екрана, неспособен да повярва, че това, което вижда, е истина. - Има слухове, че след разбиването на купола, когато Злодеида избяга, на острова са успели да създадат тайна мрежа, тяхна собствена. И не говоря за мрежа, в която хората си показват клипове със смешни котенца.

- Но нали на острова няма достъп до интернет. Отрязани сме, не помниш ли? -попита Мал.

- Може би нещо е станало след падането на купола - предположи Иви.

- Всичко е възможно - рече Карлос. - Особено през периода, в който куполът пропусна магия на острова.

Той вдигна глава и ги погледна.

- Предполага се, че понеже Тъмната мрежа е скрита от аурадонските сървъри, жителите на Острова на изгубените могат да я използват, за да общуват помежду си. Помислете си само, в Тъмната мрежа могат да кроят злодейски планове, без никой тук да разбере за тях.

- Значи използват Тъмната мрежа, за да си пращат злодейски имейли? -пошегува се Мал.

- Да пускат злодейски статуси - изкикоти се Иви.

- Сериозно говоря! - каза Карлос. - Не е смешно.

- Прав си, прав си - съгласи се Мал, вече по-сериозна. - С онлайн мрежа могат да кроят заговори по-успешно.

- Точно така, затова ще огледам тук и ще видя какво мога да намеря - заяви Карлос.

- Но Карлос, нали току-що спомена, че злодеите стоят зад съобщенията! -извика Иви. - Не е ли опасно?

- Бих казал, че Опасно е второто ми име - весело рече Карлос. Загряваше за предизвикателството. Кучето слезе от скута му и полегна в краката му. Сега, щом имаше какво да проучва, той вече не се страхуваше толкова. Щеше да се справи. - Само че второто ми име всъщност е Оскар.

Видя израженията им и промърмори, докато тракаше по клавиатурата:

- Е, можеше и по-зле да е, нали? Мал, твоето второ име е Бърта.

- За нещастие, това е вярно. Както и да е, виж какво можеш да откриеш - каза Мал и кимна рязко. - Но мисля, че така или иначе, трябва да направим план за завръщането си.

- Завръщане? Къде? - попита Карлос, макар да имаше чувството, че вече знае отговора.

- На Острова на изгубените, разбира се - отвърна Мал и запретна ръкави.

- Но защо? Така може да влезем в капан - възрази Иви. - Нали точно това искат от нас, които и да са тези „те".

- Е, няма как да стоим тук - трябва да разберем какви ги вършат злодеите у дома - обясни Мал. - Плюс това нямам намерение да треперя пред онзи, който е пратил съобщенията. Трябва да поемем риска, иначе може отново да се случи нещо подобно на онова, което стана на коронацията.

- Определено трябва - съгласи се Джей, който беше изникнал на прага с насинено лице, едното око подуто и почти затворено, стиснал в ръка смачкано листче хартия, покрито с лилаво мастило.

- Вие получихте ли бележки за връщане на Острова на изгубените?

- Старомодна бележка! Разбира се! - възкликна Карлос, който неволно се възхити на хитростта на незнайния им враг.

- Нещо подобно - каза Мал, а другите двама кимнаха.

Джей сякаш се успокои.

- Какво е станало с окото ти? Добре ли си? - попита Иви. - Искаш ли Мал да ти създаде торба с лед?

- От тренировката е. Нищо работа - отвърна Джей, за да разсее притесненията им.

- Та както казвах, трябва да се върнем у дома, защото всички знаем, че злодеите няма да се успокоят, преди да сравнят Аурадон със земята, а всички ние се превърнем в техни слуги - каза Мал с много чувство, сякаш бе готова в същия миг да се изправи срещу армия злодеи.

- Гоблини - каза Джей. - Слугите на Злодеида бяха гоблини, защо никой не си го спомня?

6.

Приятели на кръглата маса

След като групичката остави Карлос да проучва Тъмната мрежа, за да види дали ще успее да открие някаква информация за плановете на злодеите и местонахождението им, Мал реши да посети майка си. Мисълта, че тайнственият М от съобщението й може да е Злодеида, я притесняваше и тя искаше да се увери с очите си, че майка й е все още гущер. Беше станало късно, когато стигна в библиотеката, след малко щяха да заключат. Кралската стража, обучена на бойни тактики от Мулан, стоеше пред заключените с двойна ключалка врати и й препречваше пътя.

- Сериозно? Нали знаете коя съм - каза Мал. - Отваряйте. Посещенията от членове на семейството са позволени според кралския декрет - напомни им тя, както правеше всеки път, когато с неудоволствие идваше тук.

Стражът отляво се ухили.

- О, да, сега забелязвам приликата - раздвоения език - пошегува се той, както винаги.

- Ха-ха - каза Мал и влезе.

Стражът отдясно изсумтя.

- Имаш пет минути.

- Знам - рече и двамата заключиха вратата зад нея, а тя тръгна към пиедестала в средата на стаята, върху който стоеше стъклен похлупак.

Когато беше малка, Мал много се страхуваше от майка си. В края на краищата Злодеида не беше от майките, които помагат с писането на домашните и пекат сладки. Беше по-скоро от онези страховити господарки, които пращат децата си на безнадеждни мисии, като онази за намирането и връщането на скиптъра „Драконово око", и не приемат „не" за отговор.

Въпреки това напоследък на Мал й беше трудно да повярва, че някога се е страхувала от Злодеида. Трудно беше да се страхуваш от нещо толкова мъничко.

Анонимното съобщение, подписано с М обаче, я беше изплашило. Мал се взря в майка си, която изглеждаше заспала. Под стъкления купол тя приличаше на най-обикновен гущер - безвреден, дори симпатичен. Но Мал не беше лековерна. Колкото и невинно да изглеждаше влечугото, то си оставаше Господарката на мрака.

Нима Злодеида имаше някаква скрита способност, за която никой не знаеше? Дали можеше да се превърне пак в човек, след като веднъж бе се смалила до големината на собственото си сърце? Гущерът там наистина ли беше Злодеида? Ами ако Злодеида беше избягала?

Мал се вторачи напрегнато в мъничкото лилаво създание. Имаше зелените очи на майка й. Дремещото влечуго изглеждаше точно така, както бе изглеждало при последното й посещение.

- Здрасти, мамо, може ли малко да поговорим? - попита тя, като се постара да не чукне по похлупака. Беше чувала, че гущерите не обичат да им чукат.

Влечугото не помръдна, дори не показа езика си.

При редките досегашни посещения на Мал тук бе ставало все същото. Гущерът никога на нищо не реагираше. На Мал всеки път й бе трудно да повярва, че в това създание е затворена душата на най-могъщия злодей на света.

- Ти ли ми изпрати това? - попита тя, вдигнала телефона си с тайнствения есемес на екрана. - Ти ли си М?

Никакъв отговор.

- Тук сме сами, мамо. Можеш да ми кажеш дали си способна да се превръщаш отново в човек. Всъщност дори ще ми бъде приятно да те видя в негущеров облик - каза тя. Все още послъгваше благородно сегиз-тогиз.

Не последва никакъв знак, че създанието е разбрало и дума от това, което му каза.

Мал въздъхна.

- Предполагам, че дори и да замисляше нещо, нямаше да го споделиш с мен, нали? Предвид факта, че аз съм причината да се озовеш тук - тя разтърка очи. -Но един ден ще открия начин да те извадя оттам. Просто ще трябва да ми обещаеш, че никога повече няма да се опитваш да унищожиш всичко.

Мал млъкна за миг.

- Добре де, добре, може да покриеш замъка на Спящата красавица с трънливи храсти. Да се позабавляваш.

Гущерът остана неподвижен като камъка, върху който лежеше. Прозвуча звънецът, сигнализиращ че предстои угасяне на лампите. Мал се изправи колебливо.

- Хубаво, не ми казвай нищо. Знаех си, че идеята е глупава. Ти дори не можеш да говориш.

Точно тогава подът под краката й се разтърси от поредния трус. Мал се олюля и размаха ръце, за да запази равновесие, а сърцето й подскочи в гърлото. Когато трусът премина, тя се вгледа подозрително в гущера.

- Не знам как го правиш, но защо имам чувството, че ти стоиш зад земетресенията?

Някой се спотайваше пред вратата, когато Мал излезе; моментално се напрегна, готова за засада. Само че не последва изненадващо нападение, а спотайващият се имаше познато лице.

- Здрасти, Фреди - поздрави тя, успокоена че вижда старата си приятелка от острова и леко засрамена от реакцията си.

- Здрасти, Мал, какво става? - отвърна Фреди, която беше така любезна да се престори, че не е забелязала как Мал бе се стреснала.

- Нищо особено - отвърна Мал и й хрумна нещо. - Ей, Фреди, да си получавала някакви странни съобщения или есемеси днес?

- В какъв смисъл странни?

- Анонимно странни - поясни Мал. - Например от някого от Острова на изгубените?

Фреди поклати глава.

- Не. Дори мисля, че никой там не знае, че съм в Аурадон. Старата ни банда от острова със сигурност не знае. Сигурно си мислят, че пак бягам от училище.

- Ясно - отвърна Мал.

Тя не бе прекарала кой знае колко време в Аурадон, но вече почти беше забравила колко свободни бяха правилата в „Дракон Хол". Онова, което каза Фреди обаче, беше интересно. За разлика от тях четиримата, тя не бе получила съобщение с призив да се върне на острова, а това означаваше, че който и да бе пратил въпросното съобщение, искаше само четирите злодейски деца да се върнат. Но защо?

- Да не си получила анонимна бележка? - попита Фреди.

Мал реши, че може да й има доверие.

- Аха. Пишеше, че трябва да се върна на Острова на изгубените заедно с Джей, Карлос и Иви. Странно, а?

- Абсолютно. И какво ще правите?

- Не знам още - призна Мал. - Тепърва ще решаваме.

- Ами може би трябва... да се върнете на острова. Да видите какво става там. Така де, няма да ви заболи, нали?

- Мислиш ли? - попита Мал.

Фреди сви рамене.

- Знам, че ако аз бях получила такова съобщение, щях да искам да разбера кой ми го е пратил.

После тя смени темата и посочи тежките заключени врати и въоръжените стражи пред тях.

- Тук ли държат...

- Да, там е скалата на гущера - рече Мал. - Единственият и неповторим дом на Злодеида тези дни.

- Пфу, ако нещо подобно се случи някога с баща ми, бъди сигурна, че няма да се мотая наоколо и да чакам да възвърне човешкия си облик и да ми се разкрещи - Фреди поклати глава и плитките й се размятаха във въздуха. - И ти по-добре не се мотай наоколо. Знаеш, че ако тя се измъкне оттам, първо след теб ще тръгне.

Мал прехапа устни.

- Нищо ново не ми казваш.

Фреди изведнъж светна.

- Но пък тя никога няма да се измъкне оттам, така че нямаш проблеми. Между другото, ако ще се връщаш на острова, предай поздрави на баща ми.

Тя тупна Мал по гърба и си тръгна, хвърляйки дълга сянка по стените.

7.

Приятели на кръглата маса

Крепостта Камелот Хайтс беше разположена в северната част на кралството, а градът Камелот се намираше в центъра й, граничещ с гората Шъруд от едната страна и с Едем от другата. Бен бе спазил обещанието си и бе пътувал цял ден с Мерлин и Арти в кралската каляска, с цяла свита слуги и лакеи, които ги следваха в обикновен файтон. Бен беше решил да не тръгват с обичайния кралски автомобилен кортеж, тъй като пътищата в Камелот бяха неподходящи - повечето жители на кралството пътуваха с превозни средства, задвижвани от конска тяга.

Още щом потеглиха, старият вълшебник захърка на седалката, но Арти остана буден и ужасно напрегнат - опитваше всичко, което можеше да се опита в каляската, и си играеше с подвижния капак на покрива, като го отваряше и затваряше.

- Татко не дава да осъвременим нашата каляска - обясни той и си сложи шумозаглушителни слушалки (пътуването с каляска бе много шумно заради тракането на колелата).

Нетърпеливо запрескача по каналите на телевизионния екран, вграден над задната седалка. Бен се намести по-удобно и с удоволствие остави Арти да се забавлява.

Пътуването от Аурадон до Камелот бе дълго - минаваше се през Летните земи, после покрай замъка на Снежанка, където щяха да спрат за през нощта, преди да продължат през Омагьосаната гора, после през реката и няколко акра гори, докато стигнат в Камелот. Бен се опита да се отпусне и изпрати няколко есемеса на Мал, за да й каже, че мисли за нея. За лош късмет тя не му отговори. Той затвори очи и се опита да си почине.

Няколко часа, след като тръгнаха от замъка на Снежанка на следващата сутрин, замъкът на крал Артур се показа на хълма, възправен гордо, с пламнали от слънцето червени кули.

- Стигнахме - развълнувано каза Арти. - Май са разбрали, че идваме.

На островърхите покриви на кулите се вееше флагът на рода Пендрагон, както и флагът на Бен с образа на зверска глава.

- Изпратих Архимед напред, за да им съобщи, че пристигаме, и да се подготвят - обясни Мерлин.

Говореше за домашния си бухал. Сложи посмачканата си магьосническа шапка на главата и почеса брадата си.

- Какво, в името на Аурадон, става тук? - учуди се, когато крепостните врати се отвориха пред кралския кортеж.

Бен се прозя и се загледа през прозореца. Целият двор беше пълен с палатки и небрежно сковани навеси.

- Тук винаги ли е толкова пълно с хора? - попита, когато каляската спря.

- Не - каза Мерлин, раздразнен, слезе от каляската и от бързане се препъна в робата си. - Изглежда, нещо се е случило.

Арти скочи на земята и Бен го последва - нямаше търпение да се разтъпче след дългото пътуване. Посрещна ги странна гледка... и миризма. Ароматът на печащо се месо и дим насищаше въздуха. Около набързо изкопани огнища се бяха скупчили хора. Народът на Камелот предпочиташе да живее така, както бе живял винаги, и отхвърляше много от съвременните удобства. Нищо лошо, мислеше си Бен, само че малко дезодорант никому нямаше да навреди. Тук миришеше на Средновековие.

- Изглежда, селяните са дошли тук от домовете си да търсят сигурност зад стените на крепостта - каза Мерлин и се намръщи. - Явно създанието отново е нападнало - измърмори той под нос.

- Направете път на краля, направете път - нареждаха кралските стражи и започнаха да разчистват пътека сред тълпата към входа на замъка.

- Крал Бен! - зарадваха се хората, мъжете се покланяха, а жените правеха реверанси.

„Кралят на Аурадон е дошъл - чу той да си шепнат. - Най-сетне дойде надеждата!"

Той махаше весело на народа и се опитваше да не обръща внимание на нервността, която трептеше под уверената му усмивка. Поданиците му зависеха от него и сега той разбра защо баща му винаги излъчваше сила и самоувереност. Това май не беше толкова лесно, колкото изглеждаше.

- Оттук - посочи Мерлин, когато влязоха в замъка, в чието преддверие също бе пълно с хора, налягали по сламеници и постелки.

Управителят на замъка изтича да ги посрещне. Поклони се на Бен и взе да шепне в ухото на Мерлин.

- Приготвили са ви стаи в източното крило - съобщи Мерлин. - Артур поднася извиненията си, че не е тук да ви посрещне, но все още е в провинцията и насърчава хората да дойдат на сигурно място в Камелот. Смята, че ще се забави. Надява се, че вместо него вие ще се срещнете с рицарите му, които са известени за последните новини около създалото се положение.

- Благодаря - каза Бен. - Моля, предайте на Артур, че извинения не са необходими и че с удоволствие ще разговарям с рицарите му.

- Сир, да разопаковам ли багажа? - попита Люмиер, който пътуваше с Бен като личен прислужник.

Старият французин хвърляше подозрителни погледи на некъпаните тълпи и сигурно си мечтаеше да е в родния замък с всичките му удобства.

- Да, моля - рече Бен, а Мерлин и Арти си тръгнаха.

- Да приготвя ли кралската броня, сир? - попита Люмиер. Имаше предвид старомодната метална броня, която някога бе носил баща му. - Извадихме я от склада, лъснахме я и я смазахме.

- Мисля, че няма нужда - отвърна Бен, едва сдържайки гримасата при мисълта да облече старата консерва. - Може и да съм в Камелот, но съм крал от този век, не от дванайсети.

- Много добре, сир - каза Люмиер с усмивка, ярка като свещ в мрака.

Бен реши да облече същия костюм в кралскосиньо, с който бе на коронацията си, със златни еполети и герба на Аурадон на ръкавите. Люмиер бе лъснал короната му за пътуване, така че Бен изглеждаше и се чувстваше съвсем като крал на Аурадон, когато го приветстваха от кръглата маса, около която бяха се събрали рицарите на Камелот. Стаята беше оскъдно обзаведена, с голи каменни стени и полутъмна, но Бен се развълнува, когато си придърпа тежък дървен стол до една от най-прочутите маси в историята.

Рицарите бяха дружелюбно настроени, приятни хора и Бен се почувства у дома си сред тях, когато се разприказваха за резултатите от последните мачове по турнир. Разговорът придоби по-сериозен тон, когато Мерлин призова за ред и страстите се нажежиха, докато присъстващите обсъждаха кой е най-добрият начин да се справят със създанието, тормозещо народа.

- Вчера това нещо подпали гората и пожарът почти стигна до Шъруд! - каза възмутен един млад рицар. - Трябва да го унищожим, преди да е унищожило още нещо.

- Твърде много хора загубиха фермите и домовете си заради нападенията на това създание - рече друг. - Добре че Мерлин се върна - ще успее да го хване с магията си.

- Кхъ - прокашля се Мерлин, чистейки стъклата на очилата си с края на единия си ръкав. - За жалост, не получихме разрешение от краля да използваме магия. Крал Бен, имам предвид.

Бен се огледа, видя разтревожените им лица и прочисти гърло.

- Както знаете, вярваме, че употребата на магия в такъв мащаб носи опасности, затова дойдох да преценя положението с очите си, преди да вземем решение да променим политиката, която осигурява безопасността и мира в Аурадон толкова отдавна.

- Знаеш ли кое носи опасности? Това чудовище! То е опасно! - извика един рицар. - Промъква се в нощта, краде животни и опожарява всичко, а после изчезва в облак дим!

- Мерлин ми каза, че никой в Камелот всъщност не е зървал създанието - рече

Бен. - Така ли е?

Рицарите се размърдаха на столовете си и си размениха притеснени погледи.

- Ами... горе-долу - каза рицарят, който седеше вдясно от Бен.

- Тъмно е... - бе едно от оправданията.

- Бързо е... - бе друго.

- Но ако не знаем с какво се борим, как ще се подготвим за битката? - попита Бен. - Не можем да преследваме сенки и дим. Трябва да знаем точно какво напада земите ви. Дълбоко ви съчувствам и съм готов да предложа каквато помощ ви е необходима, но преди да позволя на Мерлин да използва магия, трябва да знам точно срещу какво сме изправени.

Рицарите около масата закимаха, когато започнаха да осмислят думите на Бен. Архимед, който бе кацнал на рамото на Мерлин, а лъскавите му очи не слизаха от лицето на Бен, шепнеше нещо в ухото на вълшебника.

- Кралят има основание - каза Мерлин най-сетне. - Трябва да видим създанието с очите си, преди да решим как да го спрем.

Арти, който досега бе слушал разговора мълчаливо от мястото си в ъгъла, каза:

- Татко спомена, че е видял доста следи в гората край реката близо до Едем. Може би трябва да пренощуваме там и да видим дали ще успеем да го зърнем.

- Отлична идея - каза Бен, който се възхити на смелостта на момчето. - Ще направим лагер и ще пренощуваме там.

Кралската свита, придружаваща Бен, Мерлин, Арти и неколцина рицари, построи временен лагер на една полянка до брега на реката. По цяла нощ чакаха да зърнат знак за присъствието на съществото, но вече бяха минали два дни и никой не бе видял дим или огън, да не говорим за самото тайнствено създание.

На третата вечер Бен се разхождаше покрай брега на реката и се надяваше, че създанието най-сетне ще се появи. Все още не беше сигурен дали трябва да разреши на Мерлин да използва магия, и знаеше, че старият вълшебник вече губи търпение. Крал Артур бе все още в провинцията, за да предупреди хората си да търсят убежище, макар че едва ли се радваше да види замъка си претъпкан с поданиците на кралството.

На всичкото отгоре чудовището на Камелот не беше единственият проблем на Бен. В събота беше Балът на випускниците на гимназия „Аурадон" и той много искаше да участва в мача, а после да заведе Мал на танците; затова бе разочарован, че както по всичко личеше, няма да успее. Но това бяха мислите на момчето Бен. Мястото на краля бе тук, в Камелот, в края на гората, за да чака тайнственото създание да се появи от сенките.

В малките часове на нощта Бен спеше в палатката си, когато го събуди писъкът на момче.

- Тук е! Тук е! - викаше Арти. - Дракон е!

Бен изскочи от палатката и вдигна глава към небето, където наистина летеше огромен лилав дракон, бълваше огнени топки към лагера и подпалваше близките

дървета.

Той усети как сърцето му спря да бие, защото най-големите му страхове се бяха превърнали в реалност. Беше виждал такъв дракон и друг път...

8.

Кое е отбелязано с Х?

В четвъртък, няколко дни след като разкри съществуването на Тъмната мрежа, Карлос тичаше с всички сили през обширния двор на гимназията, сякаш все още се страхуваше от кучета и го гонеше цяла сюрия. Съотборниците му по турнир го гледаха от игрището и му ръкопляскаха. „Давай, Карлос!" викаха те, решили, че тренира за съботния мач.

Когато най-сетне стигна до общежитието на момичетата и се качи до стаята на Мал и Иви, той се хвърли към вратата, преди да открие, че тя вече е отворена. Препъна се и се строполи на пода. Едва успя да опази лаптопа си да не се разбие.

- Карлос! - възкликна Иви, после двете скочиха да му помогнат да стане. -Добре ли си?

- Да, добре съм - каза той, когато се изправи на крака. - Открих нещо!

- В Тъмната мрежа ли? - попита Иви.

- Да! Къде другаде? - той седна на леглото на Мал, което в момента бе покрито с лилава кувертюра с бели къдрички, и отвори лаптопа, за да им покаже. -Новините не са добри.

- Е, щом са от Тъмната мрежа, не сме и очаквали, че ще са добри - рече Мал съвсем логично.

Карлос за пореден път отвори черния сайт, пълен със зелени букви, и започна да навигира между прозорците и да чете дискусиите, докато намери онова, което търсеше.

- Ето го - рече той. - Тук!

- Какво точно да гледам? - попита Иви и примижа.

- Това е форум. Хората се включват и си пращат анонимно разни неща. Най-често, хм, се оплакват от това или онова и се обиждат. Нали знаете какво е трол?

- Да, но не знаех, че могат да пишат на компютър - със съмнение в гласа каза Иви.

- Не, нямам предвид едрите гоблини, а потребител в интернет, който говори само гадости за другите - обясни Карлос.

- Гадости? - Иви пребледня. - Кой би направил такова нещо?

Беше живяла в Аурадон твърде дълго. Бе отвикнала от злонамереността.

- Това е Тъмната мрежа. Подземното онлайн общество на злодеите. За какво си мислехте, че ще си пишат? - попита той.

- За кученца? - саркастично отбеляза Мал.

Карлос изглеждаше като болен.

- Ровех тук-там и открих този форум за нещо, което се казва движение „Антигерой" - каза той.

Горната устна на Мал се повдигна.

- „Антигерой"? Не ми харесва как звучи.

- И правилно - каза Карлос. - Виж тук.

Той чукна няколко клавиша и една ярка снимка изпълни екрана.

- Това сме ние! - извика Иви.

Беше снимка на тях четиримата и върху всяко лице имаше огромен червен хикс заедно с призива Присъединете се към антигеройския клуб днес!, изписан със заострени червени букви.

- Антигерои. Значи са анти-нас? Ние ли сме героите? - попита Иви. - И клубът е срещу нас?

- Така изглежда - мрачно каза Карлос. - Моето предположение е, че движението „Антигерой" е революционна група, основана на Острова на изгубените с единствената цел да заличи от лицето на земята героите от Аурадон. Използват Тъмната мрежа, за да набират членове, и пускат наши снимки, за да раздухат омразата. За злодеите на острова ние сме, общо взето, предатели. Използват това, което се случи на коронацията, за да съберат повече членове, и когато са готови, ще дойдат в Аурадон.

Стаята притихна след думите на Карлос.

- Но, ъъ, това е само теория - допълни той, опитвайки да поразведри атмосферата.

- Какво е това? - попита Мал и посочи написаното с дребен шрифт под всяка снимка:

#Антигерои ОбединетеСе, #НЖВ, #ЗОДС, #Атобъс, #2359,#ЕлатеВсички.

- Тъкмо щях да стигна до това - каза Карлос. - Разбих кода. Мисля, че е покана за среща. НЖВ е „на живо", тоест срещата ще се проведе в реалния живот, а не онлайн. ЗОДС беше по-трудно, но мисля, че е мястото на срещата.

- З-О-Д-С? - повтори Иви. - Но това е...

- Замъкът от другата страна, да, твоята къща - каза Карлос. - Изглежда, че срещата ще е там.

- А какво е... Атобъс? - попита Мал и се намръщи, докато се опитваше да произнесе непознатата дума.

- Отне ми известно време да го разгадая, но след като се взирах в думата цял час, разбрах, че в нея има нещо познато. Събота, написано отзад напред! А две-три-пет-девет е 23:59 часа по рицарско време или 11:59 часа вечерта по кралско време. Тоест точно преди да удари полунощ тази събота, ще има среща на антигероите в Замъка от другата страна. „Елате всички" е ясно. Призовават членовете си да дойдат.

- Нима? - подкачи го Иви.

- Събота вечер, точно преди полунощ. Чакай малко - каза Мал. Тя грабна една книга от бюрото си. - Това е лунен календар. Разглеждах го, за да разбера какво значи споменаването на луната в съобщенията. Вижте тук - краят на старата луна, или лунният залез, е в петък преди полунощ, а новата луна изгрява в събота, в 11:59. В неделя е младата луна, което е прекалено късно. Мисля, че бележките са свързани с този антигеройски клуб. Някой иска да отидем на срещата.

- Значи бяхме прави - отбеляза Иви. - Злата кралица, Джафар, Круела и Злодеида по някакъв начин стоят зад всичко това. Мал каза, че майка й измерва времето по лунния календар.

- Наистина ли мислите, че са те? - тихо попита Карлос. Отново беше леко пребледнял при мисълта да се изправи срещу майка си. Нямаше да успее да се скрие зад компютър или някое свое изобретение този път, а никак не искаше отново да се превърне в непрестанно тормозения й личен слуга. Тъкмо започваше да се наслаждава на живота, който не включваше четкане на кожи и подреждане на перуки.

- Да, явно са изпратили съобщенията, за да ни кажат да се върнем на острова, и да могат да ни унижат на антигеройската среща, как мислите? - предположи Иви.

- Много ми харесва как използват „лошия пример", който сме ние, за да привличат членове, а пък ни казват да се върнем и да се присъединим към тях -рече Мал.

- Звучи типично за тях - каза Карлос. - Сигурно са замислили нещо кошмарно за завръщането ни.

Той потръпна от тази мисъл.

- Плюс това, кой друг би организирал среща в замъка на Злата кралица? -попита Мал. - Те трябва да са.

- Вярно. А и Злата кралица със сигурност е заела мястото на Злодеида в секундата, в която тя отлетя от острова - замислено каза Карлос. - Нали знаете, че са се карали коя да оглави Острова на изгубените след заточването на всички там.

- И още как - рече Иви. - Точно затова ни прогониха в Замъка от другата страна!

- Всъщност ти не ме покани на рождения си ден и затова се наложи да се преместите - напомни й Мал. - Бях само на шест.

- Не бях аз виновна - възрази Иви. - А и ти почти ме приспа за хиляда години!

- Миналото си е минало, забравете го - каза Джей, който тъкмо влизаше. - Какво друго изпуснах?

Мал кимна.

- Джей е прав. Извинявай, Иви.

- И ти извинявай - каза Иви.

Тя се втренчи отново в екрана, в огромните червени хиксове, изписани по лицата им. Пфу, червеното изобщо не подхождаше на цвета на кожата й.

Карлос предаде накратко на Джей какво бяха открили досега за клуба „Антигерой" в Тъмната мрежа. После пак погледнаха снимката.

- Трябва да отидем на срещата, за да открием какво замислят - така ще можем да ги спрем като миналия път - каза Мал със сериозно изражение.

- Хубаво, да тръгваме, отивам да събера багажа си - рече Карлос, който изпитваше ужас от връщането, но искаше да свърши с цялата работа максимално бързо.

Като отлепването на лепенка от рана. Щеше да му е по-лесно да се изправи срещу майка си сега, а не по-късно, когато вече е изгубил смелост.

- Чакай малко - спря го Джей. - Не бързай толкова. Дай да го обмислим. Нали знаеш какво все повтаря Феята кръстница.

- „Не тичайте, ако сте обути със стъклени пантофки!" - пошегува се Иви.

- „Погледни, преди да скочиш" и „Бавната костенурка винаги печели надпреварата" - каза Джей. - А, да, „И е най-добре да си вкъщи, преди да удари полунощ".

9.

Планове в плановете

Джей се ухили на приятелите си и потърка ръце. Много обичаше да вижда как се оформя план. Това му напомняше за живота на острова, когато се мъчеше да открие най-добрия начин да свие поне един гнил банан от сергиите с плодове.

- Не може да тръгнем още - повтори той.

- Защо не? - пожела да знае Карлос, макар да изглеждаше облекчен, че не се налага да се измъкнат от града веднага.

- Първо, двамата с теб имаме мач в събота и не можем да изоставим отбора -каза той. - Ако Бен не успее да се прибере оттам, където е отишъл, а ние изчезнем, отборът ще започне с трима титуляри по-малко. Няма да имат никакъв шанс срещу Изгубените момчета. Нужни сме им - Джей погледна Карлос многозначително. - Знам, че днес не беше на тренировка, но разчитаме на теб да си готов, когато му дойде времето.

Карлос въздъхна.

- Ясно.

Джей се обърна към Мал и Иви, които го гледаха скептично.

- Нали разбирате, че тук сме част от нещо по-голямо, не отговаряме само за себе си. Сега сме част от Аурадон - каза им той. - Знаете, че е така.

- Да, но... - опита се да спори Мал.

- Освен това - прекъсна я той с извинителна усмивка - не искаме онези антигерои да усетят, че сме ги разкрили. Какво, мислите, ще се случи, ако се разчуе, че ние четиримата изведнъж сме изчезнали от училище? Трябва да се върнем, но по наш сценарий. Не може да допуснем да разберат, че знаем за тях. Мал помисли малко. Накрая кимна.

- Добре. Джей е прав. Засега трябва да се снишим - каза тя. - Ще тръгнем в събота след мача, понеже учениците имат право да напускат територията на училището през уикендите. Връщаме се в неделя, като всички останали, и в понеделник сме на линия за часовете.

- Ей това е приказка - усмихна се Джей.

- Чакайте малко - каза Иви. - Ако Джей и Карлос ще играят турнир, какво ще правим с танците? Аз съм в кралския комитет и трябва да се уверя, че всичко с украсата е наред. Какво ще стане, ако залата изглежда, сякаш Страната на чудесата е повърнала върху всичко? Освен това танците са точно след мача и хората ще забележат, ако ни няма, особено теб, Мал. Дори Бен да го няма, ще очакват ти да се появиш.

- Значи ще отидем и на танците - съгласи се Джей. - Защо не?

Карлос направи няколко изчисления наум.

- Мачът ще свърши до пет, танците започват в шест, стоим един час примерно, за да сме сигурни, че всички са ни забелязали. Така няма да имаме много време да се измъкнем оттук и да стигнем до Острова на изгубените преди полунощ, но не е невъзможно.

- И няма да подведете отбора си, момчета - каза Иви.

- А Иви ще свърши комитетската си работа - добави Джей.

- А Мал ще... танцува - рече Карлос.

- Всички ще танцуваме - каза Иви с блеснали очи.

Мал вдигна ръце.

- Добре - съгласи се тя. - Няма да тръгнем, преди да е свършил мачът и да сме отишли на танците, за да не събудим подозрения, а и предполагам, че е добре да се съобразим с отговорностите си.

После обсъдиха как точно ще се измъкнат от Аурадон. Иви щеше да измисли дегизировката, а Джей щеше да се погрижи за транспорта.

- Пропуснахме ли нещо? - попита Мал.

- Мисля, че да - рече Карлос след секунда. - Дотук планът е за това как да се измъкнем оттук, но хората няма ли да забележат, че ни няма, в неделя? Това може да предизвика съмнения, нали? Дори да ни е разрешено да напускаме територията на училището, всички ще си помислят, че е странно, защото ние никога никъде не ходим.

- Ох, вярно - каза Джей с глуповата усмивка. - Какво ще правим по този въпрос?

Мал направи гримаса и се замисли дълбоко.

- Ще отсъстваме по-малко от 24 часа. Може да се престорим, че сме прихванали някакъв вирус и стоим по стаите си, и да пускаме статуси онлайн, за да се оплакваме колко сме болни, докато всъщност търчим насам-натам из острова. Нали онлайн профилите са за това? Да убедиш хората, че правиш нещо, което всъщност не правиш?

- Честно казано, мисля, че не са за това - рече Карлос.

- Не, така е идеално - каза Джей. - Всички хващаме грип. Никой няма да иска да се доближи до нас. Ще ни оставят на мира.

- Иви, можеш ли да нагласиш профилите ни така, че постовете да излизат автоматично? Няма да можем да ги пускаме ръчно, докато сме на острова -отбеляза Мал.

- Разбира се - каза Иви. - Имам чувството, че цял живот съм се подготвяла точно за това.

Тя изпърха с мигли престорено и после пак стана сериозна.

- Значи потегляме в събота вечер, така ли?

- Така - потвърди Карлос, който беше леко позеленял. - Защо се усмихваш? -сопна се той на Джей, който бе се облегнал на стената, скръстил ръце зад главата си, и изглеждаше така, сякаш няма никакви грижи. - Не те ли е страх?

- Абсолютно, но очаквах да се случи нещо подобно - отвърна Джей.

- Как така си очаквал да се случи нещо подобно? - попита Карлос, който само дето не бе почнал да скубе черно-бялата си коса при мисълта, че трябва да се върне у дома толкова скоро.

- Ами просто така - каза Джей и се замисли защо наистина е очаквал нещо подобно. Беше израснал на Острова на изгубените, ровеше за храна из боклука, оцеляваше след всяка чаша гоблинско кафе, а любимата му закуска бяха изветрелите пуканки. Дори и след преместването си в Аурадон си оставаше леко скептичен към идеята за „и заживели щастливо". А и честно казано, от коронацията насам чакаше да се случи такова нещо.

- Не знам, може би защото не вярвах, че всичко ще е толкова лесно, разбирате ли? Печелим една битка срещу Злодеида и всичко свършва - обясни той. - Няма начин. Не сме ли се научили вече, че винаги под леглата ни или в килера ще се крият чудовища или, хм, ще бягат от островния си затвор? При това чудовища, които са ни роднини.

- Мислиш, че родителите ни са чудовища? - попита Иви едва чуто.

- Е, знаем със сигурност, че моят родител е чудовище - рече Мал. - Огнедишащ дракон и така нататък.

Всички се засмяха. Само че Джей се замисли за онова, което бе казал за родителите им. Беше ли Джафар чудовище? Вярно, бе склонен да стига до крайности, но в същото време беше леко затлъстелият му баща, който живееше по пижама и мечтаеше за злато и богатства, по-изобилни отколкото можеше да си представи. Човек, воден от алчност и мислещ само за себе си, не беше кой знае какво чудовище на остров, лишен от магия. Но какво щеше да стане, ако Джафар възвърнеше магическите си сили? И той като Злодеида имаше мощен жезъл - кобра, която можеше да хипнотизира и манипулира онези, които попаднеха под влиянието й. Кой знае на какво щеше да е способен тогава? Но Джей вече знаеше отговора на този въпрос. Именно това бе довело баща му на острова.

Така че - не, Джей не беше изненадан, че родителите им кроят нещо, и макар да беше изплашен, знаеше, че дори и четиримата да са изплашени, това няма никакво значение. Ако бе вярно, че движението „Антигерой" се разраства на Острова на изгубените и че зад него стоят блудните им родители - Джафар, Злата кралица и Круела де Вил, той и приятелите му бяха единствените, които можеха да ги спрат.

- Както каза Мал, Злодеида определено е чудовище, но ние се справихме с нея, нали? - каза той. - Така че и с това ще можем да се справим, каквото и да е.

- Ами ако и Злодеида е част от замисъла? - с тревога попита Иви. - Ако не е напълно безобидна, както си мислим?

- Злодеида почти ни изпече живи - напомни им Карлос.

- А и кой знае какво са ни подготвили майка ми, Джафар и Круела де Вил - рече Иви. - Не съм сигурна, че искам да разбера.

- Хайде де. С всичко можем да се справим. Справихме се със Злодеида, нали? -настоя Джей. - Нали, Мал?

Той сръга безстрашния им лидер.

Мал също го сръга и почти го събори на земята. Ясно беше, че е не по-малко ужасена от тях, но също като Джей бе решила да държи страха под контрол.

- Да, разбира се, Джей е прав. Ще се справим. Наистина ще се справим.

Тя си пое дълбоко дъх и протегна ръка напред, давайки знак на останалите да направят същото. Един по един те сложиха ръцете си върху нейната.

- За Аурадон - каза тя.

- За Аурадон - повтори Джей и плесна ръка върху нейната.

- За Аурадон - прошепна Иви и внимателно сложи ръка върху техните.

Всички се обърнаха в очакване към Карлос.

- За Аурадон - каза той най-сетне и колебливо сложи ръката си най-отгоре.

Беше решено. Страхуваха се от родителите си, но въпреки това щяха да изпълнят плана си. Мал винаги ги обединяваше и сега Джей усети облекчението, което се спусна над всички тях.

10.

Енергия = магия на квадрат?

Планът на Джей за транспорта от Аурадон до острова беше прост. Щяха да излязат от Аурадон така, както бяха влезли - с кралската лимузина, в която държаха дистанционното, дето отваряше невидимия купол и пускаше моста между континента и острова с натискането на едно копче.

Но ако четирите злодейски деца мислеха да се измъкнат от гимназия „Аурадон", без някой да ги забележи, трябваше да се маскират - беше очевидно. Нямаха приятели или семейства в другите кралства, така че нямаха причина да напускат училището преди зимната ваканция.

Налагаше се да бъдат изобретателни. За щастие, изобретателността не беше проблем за Иви.

- Оставете на мен - беше казала тя на групата предишната нощ. - Ще се оправя. Ако вземеш колата, Джей, ще се погрижа никой да не познае, че в нея сме ние.

Засега обаче имаше време и за нормален живот. След часовете Иви тръгна към балната зала, където щяха да се проведат утрешните танци по случай Бала на випускниците, за последната организационна среща преди събитието. Ежегодният мач и танците след него бяха традиция в чест на всички випускници на гимназията, които се завръщаха за ден в старите си ловни полета. Добрите стари принцове и принцеси омайваха околните с разкази за номерата, които бяха правили навремето - кражбата на талисмана на гимназията например или пък онзи път, когато бяха залепили мебелите в една класна стая за тавана, така че Феята кръстница бе възкликнала нещо повече от „Бибиди-бобиди-бу!".

Иви поздрави останалите членове на комитета и срещата започна. Тъй като танците наближаваха, всички подробности бяха вече уговорени. Менюто беше одобрено и господин и госпожа Дарлинг се бяха съгласили да наглеждат учениците заедно с Роджър и Анита Радклиф. Лони беше диджеят и щеше да донесе оборудването си. Оставаше само да се избере цветна тема за украсата.

- Може да го направим в стил „имперски банкет" - предложи Лони.

- Ами султански пир? - попита Джордан. - Може да опънем палатка над всичко! Изглежда, никой не хареса тези идеи, най-малко Иви, която смяташе, че щом празникът е Бал на випускниците, темата на украсата трябва да е свързана с цветовете на гимназията - кралскосиньо и златно.

- Да, има нещо такова - каза Одри. - Но мислиш ли, че бледорозовото и бебешкосиньото са по-красиви цветове?

- Не правим бебешки рожден ден - измърмори Иви през зъби.

- Извинявай, каза ли нещо? - попита Одри, преструвайки се, че не я е чула.

- Съгласна съм с Иви - заяви Али. - Може да опитаме с нещо по-психеделично, а? В Страната на чудесата имаме великолепни цветя в най-разнообразни нюанси.

- Ммм - проточи Иви и огледа дебелия кремав килим и изкусните гоблени по стените на балната зала. - И двата варианта ми се струват чудесни, но наистина мисля, че синьото и златното са най-добрият избор. Ще се впишат в настоящия колорит на залата.

- Щом казваш - въздъхна Али. - Предполагам, че така ще е по-традиционно.

- Значи избираме златни балони и сини кадифени панделки около колоните? -попита Иви с писалка в ръка.

- Може би и букети от виолетки в златни вази? - предложи Али. - Виолетките тук всъщност са сини.

- Идеално! - тя се усмихна на Али.

- И да покрием масите със златно фолио - добави Лони.

Одри се намръщи.

- Е, щом смятате, че така ще е най-добре.

Иви се усмихна. Знаеше кога е спечелила и не парадираше с победата.

- Одри, Лони, искате ли да дойдете с мен да пробвате балните си рокли? -попита тя. - Почти са готови.

Мал беше известна сред съученичките си с това, че оправя коси, а талантът на Иви като моден дизайнер и шивачка бе започнал да става легендарен. Няколко момичета я бяха помолили да им ушие рокли за празника, затова, когато Мал спомена, че ще трябва да тръгнат от Аурадон дегизирани, на Иви й хрумна идея.

- Ооо, нямам търпение - рече Одри. - Сложи ли лебедови пера на полата, както помолих?

- Трудно беше, но успях - усмихна се Иви.

- И аз нямам търпение да видя роклята си - каза Лони. - В червено и златно ли е, както говорихме?

- Ще изглеждаш като императрица - обеща Иви.

Момичетата отидоха с нея в стаята й и тя им даде роклите. Последва много ахкане и охкане при вида на прелестните тоалети. Роклята на Одри бе обсипана с розови и сини плочици, които променяха цвета си, когато тя се завъртеше.

- Като магия е! - въздъхна Одри, която не можеше да свали очи от отражението си в огледалото.

- Мисля, че мишките на Пепеляшка ще ти завидят! - каза Лони, зашеметяваща с класически императорски прав и тесен модел с красива шарка на лотоси. -Мери със сигурност ще иска да работиш за нея, когато завършиш.

- Благодаря, момичета - усмихна се Иви.

След като се преоблякоха отново в училищните си дрехи, Одри пристъпи към тоалетката на Иви, покрита с какви ли не миниатюрни стъкленици, пълни с най-различни цветове. Пъхна пръст в една от тях.

- Какво е това?

- О, няколко партиди гланц за устни, с които експериментирам в лабораторията. На Острова на изгубените използвахме само козметика с изтекъл срок на годност, а когато дойдох тук, открих, че мога да се науча сама да си правя гримове, и много се зарадвах. Дори успях да засиля цвета с няколко химически съединения - обясни Иви. - Виж, ето един, който се променя от розов в син на различна светлина.

Одри изписка.

- Може ли да го взема?

- Твой е - рече Иви.

Лони вдигна стъкленица с прозрачен гланц.

- А този какво прави?

- Свети в тъмното - каза Иви. - Помислих си, че ще бъде забавно, когато угасят лампите по време на танците.

- Страхотно - каза Лони.

Те се струпаха пред тоалетката и започнаха да разглеждат стъклениците и да изпробват съдържанието им. Лони вдигна една стъкленица с лилав гланц.

- Ами този?

- Нали е много неприятно, когато гланцът ти се изтрие по средата на деня? Е, открих начин да направя гланц, който никога не се изтрива - обяви Иви.

Лони и Одри кимнаха.

- Сигурна ли си, че мога да взема този? - попита Одри и вдигна синьо-розовата стъкленица.

- Разбира се, направих го за теб - отвърна Иви. - Ти кой искаш, Лони?

- Този, който свети в тъмното, благодаря. Така всички ще видят как се усмихвам зад диджейския пулт - рече тя.

- Идеално.

Момичетата благодариха на Иви и си тръгнаха с роклите. Мал се появи след няколко минути.

- Всичко готово ли е? - попита тя.

Вместо отговор Иви отвори гардероба, където висяха две рокли, същите като онези, които бе ушила за Одри и Лони.

- Пробвай твоята - каза тя. - Искам да видя дали ти е по мярка.

Иви беше стояла будна почти цяла нощ, за да успее да ги свърши. Ако трябваше да си тръгнат от Аурадон, щяха да го направят дегизирани като принцеси. Лони и Одри често ходеха до родните си замъци и кралства, така че никой нямаше да обърне внимание на кралската лимузина. Джей и Карлос щяха да се маскират като шофьор и бодигард.

- Как е майка ти, между другото? - попита Иви, докато вдигаше ципа на роклята, която беше имитация на тази на Одри. - Каза ли ти нещо, като отиде при нея?

Мал поклати глава.

- Не, освен ако не общува чрез съскане. Наистина не виждам как може да е замесена, но кой знае. Налага се да приемем най-лошото за вярно.

Тя зърна отражението си. Лилавата коса ограждаше ужасеното й лице, докато се взираше в роклята, излъчваща блещукащи вълни от розово и синьо. - О, по гоблините, изглеждам като принцеса! Толкова е... розово... и синьо!

Иви се засмя.

- Това е целта! Макар да се налага да призная, че това определено не са твоите цветове.

Мал се изплези на Иви.

- Какво стана с Вълшебното огледало?

- Нищо - отвърна Иви. - Работи идеално, ако поискам да ми покаже нещо друго. Но ако пожелая да видя майка си, Джафар или Круела, се замъглява. Сякаш са изчезнали или кой знае къде са.

- Дай да видя - каза Мал. - Възможно ли е да се е пукнало?

- То си е пукнато поначало - отбеляза Иви.

- Мога да опитам едно-две заклинания.

Мал грабна книгата си със заклинания от рафта - същата, която бе й завещала Злодеида.

- Вълшебно огледало, чуй заповедта ми, излекувай се и се вслушай в гласа ми!

Огледалото не се промени.

- Вълшебно огледало, следвай мисълта ми, злодеите на острова веднага покажи ми! - пробва Мал.

Не последва нищо. Иви поклати глава.

- Според мен на огледалото му няма нищо. Започвам да подозирам, че те не искат да бъдат открити. Някак са успели да се скрият от него.

- Но това може да се постигне само с магия - каза Мал. - А на острова няма магия.

- Може пък силата на Вълшебното огледало да отслабва - рече Иви замислена. -Тук не гледат с добро око на магията, така че не го използвам толкова често.

- И какво?

- Ами представи си, че магията е като мускул - ако не го използваш, той атрофира или си намира друго място. Енергията се трансформира, нали? Това учихме по химия - обясни Иви. - Не е възможно да превърнеш нещо в нищо. Просто нещото се превръща в друго нещо, дори ние да не го виждаме.

Мал обмисли думите й.

- Знаеш ли, може да се окажеш права.

11.

Желанието е мечта, родена в сърцето

Най-голямата пречка - и буквално, и преносно - в плана им за завръщане на Острова на изгубените беше невидимият купол, който го покриваше. Нямаше начин да се влезе или излезе от него без разрешението на краля. Разбира се, нямаше нищо по-лесно от това да помолят Бен за помощ, само че той бе заминал. А и Мал не искаше да се налага кралят да се обяснява на съветниците и поданиците си, ако се разчуе, че е позволил на четирите злодейски деца да се върнат на Острова на изгубените в момент, когато границите се охраняват по-строго от всякога след нападението на Злодеида. Ембаргото, въведено наскоро, означаваше, че повечето гоблински шлепове, които доставяха на острова храна и остатъци, бяха блокирани, а малкото, които охраната пропускаше, се следяха отблизо.

Следователно Джей бе решил да открадне кралската лимузина за бягството им. Единственият проблем бе как да вземат колата, без да ги хванат.

За щастие, човекът, който можеше да му помогне, беше го поканил на гости. Джордан бе му предложила да се отбие в лампата й този следобед. Записваше поредния епизод от популярното си онлайн шоу и искаше да интервюира един от най-добрите турнирни играчи на Аурадон като част от приготовленията за мача преди Бала на випускниците.

Джей последва инструкциите, които беше му дала, и се озова пред лампата, поставена на специален рафт в общежитието. Беше по-малка от лампата на баща й, от розово злато, с филигранна резба по цялата повърхност. Джей се почуди дали трябва да я вземе, и реши да не го прави. Вместо това викна в чучура:

- Ехо! Джордан?

- Просто я потъркай и ще влезеш - чу Джордан да вика отвътре. - И не викай! Чувам те идеално!

Той я послуша и след малко се намери настанен удобно на табуретка от розово кадифе пред ниска осмоъгълна масичка. Покрай стените на просторното помещение се редяха зелени колони, украсени със златни завъртулки, а от тавана висяха тежки сини завеси. В средата на пода имаше великолепен ориенталски килим в лилаво и златно и тук-там стояха вази, пълни с паунови пера.

- Готино - каза той. - По-голяма е, отколкото изглежда.

- Благодаря, и на мен ми харесва - каза Джордан, която седеше срещу него на лилава табуретка.

- Дразниш ли се, че това е единствената магия, която можеш да правиш в училище? - попита Джей и взе една от множеството пухени възглавнички наоколо.

- Не особено - рече Джордан. - Всъщност се радвам на ограниченията. Магията понякога е напълно непредвидима, така че, макар с нея да е забавно, е добре да си даваме почивка от време на време.

- Значи никакво изпълняване на желания, а? - пошегува се той.

- Не и днес - весело отвърна тя. - Готов ли си за интервюто?

- Давай - каза Джей.

Джордан щракна с пръсти и лампите светнаха.

- Добре дошли в Турнирен център! - каза тя и се усмихна към камерата. - Днес при нас е Джей, една от звездите на аурадонските рицари! Джей, радвам се, че дойде!

- Благодаря за поканата, Джордан.

- Вълнуваш ли се за предстоящия мач? Мислиш ли, че отборът е готов да спечели първенството?

- Много се вълнувам и мисля, че сме повече от готови.

- Изгубените момчета имат убийствена защита. Как мислиш, че рицарите ще успеят да я пробият?

- Така както го правим винаги - тичаме бързо, избягваме топовете и вкарваме голове.

- Звучиш много уверено.

- Така е, защото познавам отбора.

- А какво ще кажеш за слуховете, че крал Бен няма да се прибере навреме, за да участва в мача? Научихме, че по-рано тази седмица е заминал по някаква тайнствена кралска работа - рече Джордан енергично. - Можеш ли да ни разкажеш нещо за това?

- Не мога да коментирам слухове, но знам, че Бен няма да ни предаде. Надявам се да се върне навреме, но ако не успее, ще продължим без него.

- Не се и съмнявам - каза тя и потърси следващия въпрос из бележките, които държеше. Усмихна се отново към камерата. - Едно от нещата, които обичаме да правим в Турнирен център, е да опознаваме играчите си по-добре. Ще ни разкажеш ли повече за себе си?

- Ами аз съм Джей, син на Джафар. Отраснах на Острова на изгубените, но мисля, че това вече всички го знаят.

- Точно така, ти си едно от така наречените злодейски деца. Кога пристигна тук? - попита тя.

Джей се оживи.

- В началото на учебната година. Една голяма лимузина ни взе от острова и ни остави пред входа на гимназията.

- Много бляскаво - каза Джордан и се приведе напред с усмивка.

- О, да. Само като си помисля какви купища сладкиши имаше в това возило, трябва да ти кажа, Джордан, че единственото ми желание в момента е да усетя ключовете за лимузината в джоба си - добави той и поглади корема си.

- Джей! Знаеш правилата! - възкликна Джордан и се огледа тревожно. - Не бива да произнасяш думата желание в лампата ми. Иначе... провери си джобовете за ключовете. Ще трябва да ги върнеш... - гласът й заглъхна, а стаята се завъртя така, че двамата полетяха като парцалени кукли.

- Трябва да е било земетресение - каза Джордан, докато се опитваше да изправи на крака и себе си, и табуретката. Имаше счупени лампи, разхвърляни възглавници и паунови пера навсякъде. - Толкова са досадни! При всеки трус лампата ми пада на пода. Имаш ли нещо против да я върнеш на мястото й, когато си тръгваш?

- Разбира се, че не - усмихна се Джей, забелязал, че тя е забравила ключовете за лимузината.

Почувства се гузен, че я заблуди нарочно и я подмами да използва магията си. Но тъй като измамата беше с благородна цел, може би нямаше проблем. Злодейските деца просто се опитваха да опазят Аурадон от злото. Трябваше да попита Феята кръстница следващия път, когато имаха час по лечебна доброта.

Джордан приключи интервюто и му благодари, че се е отбил.

Докато вървеше обратно към училище, Джей усещаше ключовете от лимузината да дрънкат в джоба му.

12.

Кралиците на бала

Съботното утро изгря ясно и Мал се събуди заедно със слънцето. Не можа да заспи предишната нощ, потънала в мисли за днешния ден. Тази вечер щяха да се върнат на Острова на изгубените, за да се изправят пред зловещата организация на антигероите, която най-вероятно оглавяваха най-силните злодеи на света. Можем да се справим, налага се, мислеше си тя, но една малка част от нея си оставаше разтревожена.

- И аз съм ужасена - каза Иви, когато видя изражението на Мал, докато се приготвяха за предстоящия ден. - Но както каза ти, ще се справим.

- Мисля, че Джей го каза.

- Да, но всички знаем, че ти си тази, която ще ни осигури успеха - заяви Иви категорично. - А ако не го направиш, е, поне гланцът ти за устни няма да се изтрие.

Тя подаде на Мал бурканче, пълно с нещо лилаво.

- Нали знаеш какво все повтаря майка ми: красотата си е красота.

Мал се усмихна на Иви и Иви се усмихна на Мал. Беше чудесно да имаш приятели, които те подкрепят, особено ако ги биваше и в козметиката. Мал внимателно намаза устните си с гланца и одобри как се връзва с якето й в цветовете на училището. Каза на Иви, че ще се срещнат за мача, и тръгна към библиотеката, за да види Злодеида за последен път, преди да отпътуват.

Майка й бе се увила около един камък. Изглеждаше толкова миниатюрна и безпомощна, че на Мал й беше трудно да си представи как би могла да има нещо общо с кроежите, които се плетяха на острова.

- Ако имаш нещо да споделиш с мен, ако можеш да връщаш човешкия си облик, трябва да ми кажеш, мамо - рече тя на гущера.

Само че Злодеида просто продължи да спи край топлия камък.

- Хубаво - предаде се Мал. - Ще се видим, като се върна.

Тя излезе от библиотеката и пое към трапезарията за закуска. Цялото училище бе украсено с балони и флагове, а въздухът бе наситен с празнично настроение. Учениците се разхождаха насам-натам с родителите си. Тя видя Одри с майка й Аврора да разглеждат снимки на предишни класове, закачени по стените в коридора. Дъг водеше едно джуджешко семейство на опознавателна обиколка.

- Тук репетира хорът. Сигурен съм, че децата ви с удоволствие ще пеят в него - чу го Мал да казва с гордост.

За един кратък миг й се прииска да бъде едно от тези деца, които показват училището на родителите си, но Злодеида дори не бе стъпвала на злодейско-родителска среща в „Дракон Хол" и беше безнадеждно да мисли, че би се възхитила на каквото и да е в „Аурадон".

Само че сега нямаше време да се притеснява, че се чувства аутсайдер в деня на Бала на випускниците. Около нея се скупчиха дружелюбно настроени съученици, които нямаха търпение да я запознаят с родителите си.

- Ела да те запозная с нашите! - рече Лони и я представи на Мулан и Ли Шан.

- Мамо, това е Мал! Разказвала съм ти за нея! - Али подръпваше Алиса, която се възхищаваше на произведенията на ученическото изкуство по стената.

Мал се здрависа с толкова много хора и се усмихна толкова много пъти, че трапчинките я заболяха. Хората в Аурадон бяха толкова мили, че на моменти се изморяваше. Искаше й се Бен да се върне. Все още бе извън града и й беше казал, че съжалява, но няма да успее да се появи за турнира или за танците след това. Мал с изненада откри, че това я разочарова истински, но пък с Иви въпреки всичко щяха да се позабавляват. Мал никога не би го признала на глас, но танците с приятели бяха почти толкова хубави, колкото среща с краля на Аурадон.

- Мал, насам! - повика я Иви от другия край на фоайето.

Мал отиде при нея и двете се запътиха към стадиона. Училищният оркестър вече свиреше бойната песен на отбора, докато момичетата вървяха към местата си.

Иви подаде на Мал парче бяла коприна.

- За какво ми е това? - попита Мал, забелязала, че всички наоколо държат такива парчета плат. Трибуните с феновете на аурадонските рицари бяха пълни с хора, които радостно размахваха парчета бяла коприна.

- За да подкрепяме обора, глупи - отвърна Иви и размаха своето.

Мал огледа плата внимателно.

- Кърпички?

- Ако искаш да знаеш, с това дамите махали на рицарите си във времената на истинските турнири, с коне. Наричали го „да развееш цветовете". Не помниш ли? Учихме го.

Кралска история на Аурадон, спомни си Мал. Размаха бялата си кърпичка, макар че според нея тази традиция трябваше да си остане в Средновековието. Тълпата нададе радостни възгласи, когато аурадонските рицари излязоха на терена. Мал и Иви се развикаха с пълно гърло, щом обявиха имената на Джей и Карлос.

Карлос им помаха с усмивка иззад шлема, а Джей вдигна палци. Чад не беше избран за стартовия състав и се цупеше на резервната скамейка.

Играта беше напрегната. Без Бен, който иначе помагаше на Джей в атаките, изгубените момчета почти успяха да победят рицарите на техен терен, но накрая Джей подаде на Карлос за решаващия гол и трибуните гръмнаха от радостни викове и аплодисменти.

- Радвам се, че решихме да останем за мача - каза Мал на Иви. - Джей беше прав, длъжни бяхме да дойдем.

Момичетата се върнаха в стаята си, за да се преоблекат за танците.

- И не забравяй, стоим малко, после отиваме да се преоблечем с роклите на Лони и Одри и се срещаме с момчетата на паркинга - напомни Мал, докато разбухваше люляковите поли на роклята си пред огледалото.

Тоалетът имаше достатъчно обем, без да изглежда като торта, а тъмнолилавите кожени ръкави, които едва покриваха рамото, бяха инкрустирани с черни кристалчета, които блещукаха на светлината, но не й придаваха вид на принцеса.

- Ясно - рече Иви със съмнение.

- Иви! - възкликна Мал. - Какво има? Такъв е планът.

- Да, но хайде да не си тръгваме толкова бързо, става ли? Не може ли поне малко да се позабавляваме? - нареждаше тя, докато Мал най-сетне се предаде. -Обещах на Дъг, че ще танцуваме джуджешки рок.

- Той знае ли за плана? - попита Мал. Не беше забранявала на останалите да разказват на други хора, но бе приела, че няма да го направят.

- Не. Не съм му казвала. Не искам да лъже заради мен. - Иви нагласи тиарата си и пое дълбоко въздух. - Освен това не искам да се тревожи. Той ще чуе, че трябва да напусна танците заради болки в стомаха и че после ще стоя в стаята си болна от грип до понеделник, както се разбрахме.

- Съжалявам, че трябва да тръгнем толкова рано - каза Мал. - Знам колко обичаш танците. Наистина изглеждаш като...

- Най-красива на света? - попита Иви с дръзка усмивка.

- Да кажем, че никоя принцеса на този бал няма нужда да се притеснява от враждебно настроени ловци - заяви Мал.

- Добре, да действаме - рече Иви. Те се хванаха под ръка и излязоха от стаята.

Балната зала бе украсена с толкова много балони, че таванът почти не се виждаше. Навсякъде висяха златни флагчета и сини панделки.

- Прекрасно е - въздъхна Иви.

- Адски много балони - отбеляза Мал.

- Мислиш ли? Чудех се дали ще бъдат достатъчно - каза Иви. - Затова удвоих първоначалната поръчка.

Те помахаха на Лони, която работеше зад диджейския пулт. Отборът по турнир нахлу в залата, всичките изтупани с официални облекла; Джей и Карлос, възторжени и ухилени, бързо откриха момичетата. Те бяха звездите на вечерта, обградени веднага от тълпа възхитени приятели и съотборници, а Чад висеше до масата с пунша. Иви отиде да танцува с Дъг, а Джей и Карлос се насочиха към бюфета. Мал ровичкаше из чинията си и все гледаше часовника си. Нямаше търпение да тръгнат и се зарадва, когато най-сетне дойде моментът да събере групата.

Сръга с лакът Джей и той с нежелание остави чинията със сладкиши, която държеше.

- Да тръгваме - каза тя. - Аз ще взема Иви, ти вземи Карлос и ще се срещнем при колата.

Мал усети как стомахът й се преобръща, когато задействаха плана. Разбира се, веднъж вече бе се изправила пред Злодеида и бе спечелила. Но кой знае що за мрак ги очакваше този път? Уви, имаше само един начин да разберат.

13.

Еднопосочен билет

Карлос изобщо не се смяташе за умел танцьор, но след победата над Злодеида, когато цял Аурадон се събра да танцува на стълбището пред училището, той с удоволствие се поразкърши с останалите. Кой би предположил? Сега с удоволствие танцуваше с Джейн. Тя изглеждаше много хубава с косата, възвърнала естествения си цвят и форма, вместо с дългата, лъскава грива, която беше й направила Мал с магия. Според Карлос естествената коса на Джейн й подхождаше много повече. На някои хора не им трябваха подобрения на външния вид - само малко увереност.

Тъкмо беше я завъртял, когато Джей го потупа по рамото.

- Аз излизам - каза му. - Нещо не ми е добре. Ти как си?

Карлос отвори уста да каже, че се чувства прекрасно, но си спомни плана.

- Да! И на мен... и на мен не ми е добре. Извинявай, Джейн.

Той се хвана за корема и се престори, че примира от болка.

- О! - възкликна тя. - Лошо ли ти е?

- Да, малко. Май по-добре да си полегна - каза той. - Благодаря за танца.

- Не, аз ти благодаря! - каза Джейн с лека тъга.

Карлос тръгна все така превит от балната зала с Джей, който също се постара да изглежда болен. Когато напуснаха сградата, двамата се изправиха и хукнаха към паркинга. Все още чуваха музиката, долитаща от залата, докато безшумно тичаха през двора на училището. Спряха колебливо, когато земята под краката им се раздвижи за миг, но трусът отмина бързо и те продължиха.

Джей сложи шофьорска фуражка на главата си, а Карлос забучи в ухото си фалшива слушалка. Тъй като и двамата вече бяха облечени с черни костюми, Иви бе решила, че аксесоарите са достатъчни, за да завършат дегизировката им като шофьор и бодигард на две принцеси. Сега оставаше само да се изпълни надеждата им, че никой, който ги види, няма да знае, че Одри и Лони са на танците.

Откриха лимузината с аурадонски флагчета от двете страни на предното стъкло. Джей извади ключовете от джоба си и отключи вратите. Влезе от страната на шофьора, а Карлос се качи на съседното място.

- Дистанционното? - попита Джей.

- Тук е - отвърна Карлос. - Беше в жабката.

Отзад се чу шумолене на рокли и момичетата изплуваха от мрака. Мал беше омагьосала косите им така, че отдалеч двете с Иви наистина приличаха на Лони и Одри. Всъщност маскировката беше толкова добра, че Карлос се размина на косъм с паниката при мисълта, че истинските принцеси са тръгнали към лимузината.

Мал отвори задната врата и двете влязоха в колата.

- Бързо - подкани ги тя. - Трябва да стигнем преди полунощ.

- Колесницата ви чака, дами - пошегува се Джей и включи двигателя.

- Хм, Джей? Ти кога се научи да караш? - попита Иви, надзъртайки през стъклото, което делеше предната част на колата от задната.

- Триста улични плъхове! - изруга Джей и удари волана ядно. - Надявах се да сте забравили, че всъщност не мога да карам.

- О, по кожите - рече Карлос. - Дай да сменим местата си.

- Карлос, ти пък откъде знаеш да караш кола? - впечатли се Мал. - Как си се научил?

- Сам - отвърна Карлос. - Майка ми има кола, нали помните? Непрекъснато ме караше да я возя на гости у Червената кралица.

Той си сложи фуражката и подаде слушалката на Джей.

- Слава на доброто - каза Иви.

- Честно казано, доброто няма нищо общо - усмихна се Карлос. Леко изкара дългата кола от паркинга. - Ей, ако са останали бонбони отзад, няма да си ги ядете сами.

Мал му хвърли огромна близалка, която го чукна по главата, и потеглиха.

14.

Гаджето ми се върна

Бяха изминали само няколко метра и дори не бяха излезли от територията на училището, когато по алеята плисна светлина и лимузината закова на място. Мал примижа срещу светлината, за да види кой стои на пътя им.

- Това е кралската каляска! - възкликна Иви. - Трябва да е Бен!

- Какво ще правим? - нервно попита Карлос. - Не мога да я заобиколя, прекалено е голяма.

Кралската каляска беше огромно чудовище, прилично не толкова на омагьосана тиква, колкото на цял бостан тикви на едно място. Един лакей отвори вратата и Бен слезе, заслони очи срещу светлината и надникна в лимузината.

Карлос изключи двигателя примирен.

- Е, явно няма да ходим никъде - каза той, като се опита да прозвучи разочаровано, но не успя.

- Оставете на мен - каза Мал и слезе от колата.

- Одри? - попита Бен, щом я зърна.

- Не, ъъ, аз съм, Мал - каза тя. Досрамя я и се почувства глупаво от създалото се положение, пък и й стана неприятно, че ги хващат, докато се измъкват от „Аурадон". След цялото подробно планиране, това й се стори преждевременен край.

- Мал? - той зяпна. - Какво става? С какво си облечена? Това да не е рокля на Одри? Много е синьо-розова. Това кралската лимузина ли е?

Прозорците се смъкнаха и останалите от групата помахаха весело на Бен. Той отвърна на жеста леко объркан.

- Защо Иви прилича на Лони и защо Карлос е зад волана? Той има ли книжка?

- Ще ти обясня - каза Мал.

Набързо му разказа за тайнствените съобщения, които всички бяха получили, за антигеройския клуб в Тъмната мрежа и за изчезналите злодеи. Бен я изслуша внимателно, като се поклащаше на пръсти и пети, докато обмисляше думите й.

- И сега сте тръгнали към Острова на изгубените?

Мал кимна.

- Налага се, трябва да разберем какво става там.

- Разбирам.

Не се мръщеше, което бе добър знак, но не се и усмихваше.

- И не ми каза, защото...?

- Не искахме да ти създаваме проблеми. Имам предвид, с поданиците ти - каза Мал. - Всички са малко неспокойни от коронацията насам и смятахме, че няма да изглежда добре, ако си знаел, че отиваме на Острова на изгубените, особено с ембаргото и всичко останало.

- Хм - рече Бен. - Добре.

- Добре? - попита Мал. - Не си ядосан?

- Не, защо да се ядосвам? Нищо лошо не правите... Е, освен че Джей не трябваше да взема ключовете от Джордан с измама, вие с Иви не трябваше да се преструвате на Одри и Лони, а Карлос не бива да кара без книжка - каза той меко, почти усмихнат.

- И няма да ни спреш? - поиска да се увери Мал.

- Не. Мисля, че определено трябва да проверите какво се случва на острова. Не знам дали щях да се съглася, ако ме бяхте попитали, но сега, след като знам, мисля, че това е правилното - рече той. - Кажи на Карлос да ми прати линк към Тъмната мрежа, и ще се постарая да държа онази тема на клуб „Антигерой" под око, ако ви потрябват подкрепления.

- Непременно. И със сигурност ще се върнем, преди да започнат часовете в понеделник - каза му тя. - Просто искахме да проверим. Макар че ако наистина става нещо, може да се забавим. Но не бива да се тревожиш.

- Няма да се тревожа. Знам, че можеш да се грижиш за себе си - каза той и взе ръката й в своята. - Радвам се, че ви хванах. Исках да ти кажа, че не само на Острова на изгубените се случват странни неща. В Аурадон също.

- Имаш предвид земетресенията ли? - попита тя.

Той вдигна вежди.

- Не само земетресенията - напоследък има доста чести урагани долу в Мочурищата, а не е сезонът им. Има и пясъчни бури в Аграба.

- А знае ли се какво ги причинява? - попита тя.

- Засега не знаем. Но това не е всичко - той се поколеба, преди да продължи.

- Какво има? Къде беше, между другото? Какво е станало? - взе да го разпитва тя, разтревожена от сериозното му изражение.

- В Камелот Хайтс - отвърна той. - Затова взех каляската - тамошните пътища не са подходящи за автомобили. Мерлин дойде в съвета с Арти в понеделник да моли за помощ заради някакво странно създание, което напада кралството им.

- Какво създание? - попита Мал без никакво желание да чуе отговора. - Какви нападения?

Бен я погледна в очите.

- Създание, което пали горите, краде добитък и опожарява фермите. Истинско бедствие - обясни той. - Всички са много изплашени. Камелот Хайтс е в повишена бойна готовност, крепостта е затворена.

- О, не - каза тя. - Това е ужасно.

- Мал, беше лилав дракон - тихо каза той и замълча за миг, за да й даде време да осъзнае казаното.

После й разказа как са устроили лагер с камелотските рицари в края на гората и как са чакали дни наред създанието да се появи.

- Арти беше на стража онази нощ и ни събуди. То се появи изневиделица, но успях да го видя, преди да изчезне. Огромен пурпурен дракон с яркозелени очи.

- Какво? Не. Не може да мислиш... - започна тя с бясно биещо сърце.

Това беше лудост. На света имаше само един лилав дракон. Злодеида.

- Видях го - потвърди той. - Беше точно като нея... Никога няма да забравя как изглеждаше на коронацията. Лицето й беше точно пред моето и тя се готвеше да ме изгори жив, но ти я спря. Казвам ти, тя беше.

Мал скръсти ръце и продължи да клати глава.

- Не, просто не може. Не е възможно. Тази сутрин ходих при нея. Затворена е под стъклен похлупак и си лежи на пиедестала. Малка. Безпомощна. А и ти като мен знаеш, че скиптърът „Окото на дракона" е на сигурно място, заключен в музея. Тя няма никакви сили и не може да прави магии без него.

- Знам какво видях - каза Бен с изопнато лице. - Знам колко ненормално звучи. Но за всеки случай ще разположа още стражи в библиотеката и ще оставя камерите включени денонощно. Ако може да излиза от затвора си, трябва да разберем как го прави.

- Съжалявам, че не мога да остана и да ти помогна - каза тя, разстроена от новата информация.

Бен се усмихна.

- Колкото и да ми се иска, мисля, че това би било грешен ход. Аз ще остана в Аурадон, за да видя дали можем да проследим и да хванем дракона, преди да нанесе още щети. Държим го в тайна, защото не искам да предизвиквам паника. Вие идете и открийте какво става на Острова на изгубените. Може би всичко е част от по-голям план. После ще ми кажете какво сте открили, и не се страхувай да помолиш за помощ, ако имате нужда.

- Непременно - рече тя и го прегърна силно. - Благодаря, Бен.

- Трябва ли ти още нещо? - попита той.

- Не, мисля, че няма нищо.

Бен я прегърна за последен път и й помогна да се качи в колата. Прозорците все още бяха спуснати и четирите злодейски деца му помахаха на сбогуване с нервни, но и обнадеждени лица.

- Късмет - пожела им Бен. - И между другото, добра игра. Браво на вас. Хванах най-силните моменти по Турнирен център - каза той на Джей и Карлос.

- Благодаря, човече - извика Карлос от шофьорското място, а Джей удари юмрук в юмрука на Бен от другата страна.

Бен посегна към ръката на Мал през нейния прозорец.

- Ще се видим в понеделник - каза той и с нежелание я пусна.

После даде знак на кочияша да се отмести от пътя, за да може лимузината да мине и да излезе от територията на училището.

- До понеделник - повтори тя, докато колата се отдалечаваше.

После се сети за нещо.

- Бен! - викна тя.

Той вдигна вежди.

- Ако хванете лилавия дракон... - тя се поколеба, макар да знаеше, че Бен ще разбере, дори никой друг да не разбира.

- Да?

- Не го наранявайте, става ли?

Той кимна.

- Давам ти думата си.

Антигерои

15.

Остров, свиден остров

Лимузината прекоси опустелите улици на Аурадон и стигна чак до брега, почти до водата. Бяха дошли до най-южната точка на кралството, до залива, където знаеха, че се простира невидимият мост, който свързваше Аурадон с острова. Хапейки палец, Мал разказа на останалите какво бе й казал Бен за лилавия дракон, видян в Камелот. Съгласиха се, че е невъзможно създанието да е майка й, но пък кой или какво друго би могло да бъде? Трябваше да има някакво обяснение, но засега не им идваше наум нищо смислено.

- Много се надявам да не попаднем на този дракон, докато сме на острова -каза Карлос, подкарал лимузината към мястото, където пътят свършваше. Светлините от Острова на изгубените пронизваха мрака. - Ей, оттук изглежда почти красиво.

- Нашият дом - меко каза Иви.

- Единственият и неповторим - рече Джей с престорена веселост.

- Да се надяваме - каза Карлос. - Един остров, пълен със злодеи, е съвсем достатъчен.

- Е, какво чакаме? - попита Мал, която знаеше, че трябва да побързат, преди страхът да им попречи. - Давай, Джей.

Джей извади от жабката дистанционното, което пускаше моста, и го насочи напред с думите:

- Да става каквото ще.

Блесна искра и в мъглата Мал почти видя с очите си как куполът се разтваря, а мостът бавно се появява пред тях. Карлос подкара колата напред и четиримата залепиха лица за прозорците, за да гледат как мостът се материализира, докато се движат. Мал знаеше, че всички мислят за първия път, когато бяха напуснали острова. Сега се връщаха и нямаха почти нищо общо със злонамерените хулигани, които бяха, преди да тръгнат.

Щом стигнаха другия край, Джей се обърна и отново натисна дистанционното, след което мостът изчезна.

- Не влизай с колата в града - каза Мал. - По-добре да я скрием някъде.

- Добра идея - рече Карлос, отклони се от главната улица и пое по един недовършен прашен път. Трудно беше да се шофира голяма кола по неравния, каменист терен, и веднъж, опитвайки да овладее автомобила, Карлос завъртя волана наляво вместо надясно; колата рязко свърна, влезе в канавката и всички се разпищяха. Най-сетне лимузината спря в горичка от изсъхнали дървета.

Двигателят се изключи и въздухът се избистри.

- Всички добре ли са? - извика Мал от задната седалка. Изглежда, коланите ги бяха предпазили от сериозни наранявания и Мал се радваше, че в Аурадон свикнаха да ги закопчават.

- Съжалявам, съжалявам! - рече Карлос, кашляйки, от шофьорското място.

Иви кимна, че е добре, а Джей вдигна палци от предната седалка.

- Всичко е супер, освен че май изгубихме дистанционното за моста - каза той. -Трябва да е изхвърчало през предното стъкло.

Той посочи огромната дупка отпред.

- Значи ще трябва да намерим друг начин да се приберем - рече Мал.

- С плуване - пошегува се Джей.

- Е, поне катастрофата ни свърши работа. Колата определено е скрита. Никой няма да я открие тук - заяви Карлос.

Един по един те се преоблякоха със собствените си дрехи в просторната задна част на лимузината и поеха по дългия път към града. Мал погледна часовника си. Въпреки всички закъснения и препятствия бяха стигнали няколко часа преди началото на срещата на клуб „Антигерой".

- Хайде да се срещнем в замъка на Иви малко преди полунощ - предложи Мал. -Засега се разделяме. Опитайте се да намерите родителите си. Щом разберем какво са намислили, ще решим и как да се справим с плана им.

- Какво да казваме, ако някой от острова ни попита защо сме се върнали? -попита Иви, сякаш от самата мисъл й ставаше неудобно.

- Да, не ми се вярва някой да ни се зарадва - рече Карлос.

- Кажете им истината - че сме дошли на гости на възрастните си роднини - каза Джей и се ухили.

Не след дълго стигнаха покрайнините на града и минаха покрай „Дракон Хол", вървейки по Алеята на скръбта. Накрая се озоваха на познатия им градски площад, ограден отвсякъде с паянтови сгради и с надвисналия над всичко Изгоден замък.

- Не казвайте на никого, че знаем за клуб „Антигерой" - нареди Мал. - Докато открием Круела, Джафар и Злата кралица.

Останалите се съгласиха.

- Леле, тук е по-лошо, отколкото го помня - каза Карлос, след като се огледа. -И каква е тази миризма? Преди забелязвахте ли я? - той направи гримаса. -Мирише на...

- Отровни жаби - отвърна Мал, която си спомняше от какво се правеше кафето тук.

- Гоблини - каза Джей.

Явно мърлявите създания бяха заседнали в мозъка му.

- Боклук - добави Иви и потрепери от спомена.

- Всъщност мирише и на трите - реши Карлос.

Мал нямаше как да не се съгласи, макар донякъде да се радваше, че се е върнала при познатите „удобства" на родния дом. Пазарът бе затворен за през нощта, но Помийната яма и заведението за пържени картофки и риба на Урсула работеха с пълна пара. Беше малко тъжно да видиш колко запуснато изглежда всичко. Някога Мал беше се наслаждавала на разрухата и мръсотията, но вече твърде дълго бе живяла в Аурадон и сега всичко тук й се струваше по-мръсно от преди. Определено й трябваше чаша кафе от жаби, за да не се разкисне съвсем.

- Вижте - Джей посочи един плакат на Злодеида, залепен на близката стена. Някой беше й нарисувал мустаци, а друг бе написал ГОСПОДАРКА НА ГУЩЕРИТЕ на челото й.

- Леле - изпъшка Карлос.

- Говори ми - промълви Иви. - Предполагам, че са гледали коронацията. Предаваше се на живо из цялото кралство, дори и тук.

Когато Злодеида беше, ами, Злодеида, никой не би се осмелил дори да си помисли да драска по образа й. Имаше и други промени. Гоблините, изглежда, бяха превзели площада. Имаше десетки настанили се в кашони или скупчени около огньове, запалени в кофи за смет.

- Откъде са дошли? - почуди се Иви, която никога не бе виждала толкова много гоблини на едно място.

- Сигурно от Забранената крепост - предположи Джей. Когато бяха се отправили да търсят „Окото на дракона", се натъкнаха на доста голяма и недружелюбна орда гоблини.

- Не - изръмжа един гоблин, който ги чу.

Беше нисък и набит и изглеждаше така, сякаш от доста време не си е дояждал. Зелената му кожа беше бледа, а около жълтите му очи имаше червени кръгове.

- Работехме на шлеповете - обясни той, - но след ембаргото има ограничения колцина от нас могат да правят доставки от континента. Злодеида ни обеща свобода и по-добър живот, но я превърнаха в гущер и ето ни тук.

- Съжалявам - каза Мал.

- Ти ли го направи? - попита гоблинът.

- Горе-долу - отвърна тя, а Иви я дръпна настрана.

- Майка ти не те ли е учила да не разговаряш с непознати гоблини? - скара й се тя.

- Естествено, че не - рече Мал.

- И моята - призна Иви.

Тръгнаха по улиците, усещайки погледите на минувачите. Мал си даде сметка, че макар да бяха облечени небрежно, дрехите им бяха много по-хубави и почисти от тези на околните. За разлика от предишните им одежди, сегашното им облекло не беше кърпено и протрито или не по мярка и с дупки. В Мал нахлу нова вълна от чувства - малко гордост, малко сладостна горчивина, малко изумление, че изглеждат толкова различно от всички останали. И малко страх от мисълта какво ли си мислят за тях старите им съседи. Дали жителите на острова ги презираха така, както презираха бляскавите принцове и принцеси на

Аурадон?

В Аурадон всички ги гледаха, защото бяха дошли от другаде, а сега, на Острова на изгубените, ги гледаха, защото си бяха тръгнали оттук. Беше почти същото. Вече бяха аутсайдери и на двете места. Някои се взираха в тях заплашително, но повечето изглеждаха просто любопитни.

- Здравейте Гастон и, хм, Гастон - поздрави Иви, когато зърна едрите близнаци от другата страна на улицата.

Гастоните обаче само я изгледаха враждебно.

Иви отстъпи назад.

- В „Дракон Хол" бяха доста дружелюбни - каза тя. - Дори ми предложиха да поделят обяда си с мен.

- Вече не - отбеляза Мал. - Съмнявам се, че и троха биха ти предложили.

- Да вървим - подкани ги Карлос. - Всички ни зяпат и имам чувството, че скоро ще започнат да ни замерят с гнили домати.

- Няма да е за първи път - рече Джей, който обаче също изглеждаше нервен.

- Я виж ти, героите от Аурадон.

Четиримата се обърнаха натам, откъдето идваше гласът, и видяха момиче с тъмна къдрава коса, облегнато на един балкон. Имаше пронизващи сиви очи и бе облечено с мърлява червена рокля с разнищена златна бродерия по деколтето.

- Пак тази дума - прошепна Иви. - Герои.

- Джини Готел! - възкликна Мал. - Слизай тук!

С Джини бяха нещо като приятелки в „Дракон Хол" и Мал си спомни малко засрамена как често бяха се забавлявали да се подиграват на по-дребните и по-слабите от тях. Сега и четиримата я проследиха с поглед как прескочи балкона и се спусна на улицата, след което се приближи към тях.

Мал не бе сигурна какво да очаква от връщането си на Острова на изгубените, но определено не очакваше тъкмо Джини Готел да я гледа отвисоко.

- Много чистички сте станали - подигравателно рече Джини, скръсти ръце и ги огледа един по един.

- На това как му викаш? - попита тя и посочи дрехите на Мал.

Мал се изчерви.

- Тийн-пънк - каза тя. Носеше пуловер с ромбоидна шарка в лилави нюанси под любимото си яке, с чиста джинсова пола и ботуши.

- Ха. Не съм сигурна, че ме кефи, но пък аурадонската мода си е за добричките. Е, какви ги вършите тук? - попита Джини, все така със скръстени ръце и скептично изражение. - На екскурзия в гетото ли сте дошли?

- На гости - отвърна Джей. - Което ме подсеща, че трябва да отида да проверя магазина и да съобщя на баща си, че съм пристигнал.

Той им помаха и бързо се отдалечи.

- Да, ние с Иви ще вървим към нашата част на острова - рече Карлос и двамата също поеха по улицата.

- И ти ли ще се прибираш вкъщи, Мал? - попита Джини. - Чудя се, какво ли щеше да каже майка ти, ако можеше да говори? Ако можеше да види, че

злобната й малка дъщеричка е станала толкова добра?

Тя поклати глава.

- Щом ти можеш да се промениш, явно са прави, като казват, че има надежда за всички нас - каза Джини със сладък, нежен глас и изпърха подигравателно с мигли.

- Кои са прави? - попита Мал, но Джини, явно отегчена от разговора, вече бе й обърнала гръб и се отдалечаваше.

16.

Готика

Злата кралица бе заточена в най-далечния, изолиран и всъщност пустинен край на острова, така че докато изминат цялата Алея на скръбта и свият по Адската улица, и Иви, и Карлос се бяха запъхтели. При отсъствието на Злодеида и ужаса, който всяваше, тук бе се възцарил хаос и дори най-калпавата форма на транспорт беше изчезнала. Гоблините бяха изоставили рикшите си да ръждясват по улиците.

Откъдето и да минаваха, ги посрещнаха смръщени лица и враждебни физиономии. Иви се опита да не показва колко е неспокойна, заради Карлос, тъй като очевидно му беше неудобно от цялото това внимание.

Умората и болките в краката не й помагаха. Иви си каза, че физическите упражнения са полезни за кожата, и избърса челото си с кърпичка. Все още носеше официалните си обувки за танци с високи токчета и почти падна от облекчение, когато най-сетне стигнаха до високите сиви каменни стени на замъка на Злата кралица. Тогава се сети, че я е страх да застане пред майка си. Тя почука на тежката дървена порта.

- Мамо? - викна нервно. - Ъъ, аз съм. Иви! Там ли си?

- Изглежда празен - каза Карлос, хвърляйки неспокойни погледи към паяжините и праха.

- О, той винаги си изглежда така - увери го Иви. - Мама много се грижи за външния си вид, но не и за къщата.

- Чакай да видя дали ще открия ключа - добави след малко, приближи стената и опипа един хлабав камък. - Ето го - каза и вдигна древен, ръждясал ключ. - Ще мога да се приготвя за срещата на клуба.

- Ей, този замък изглежда така, сякаш от векове никой не живее в него.

Иви настръхна.

- Това е върхът на готиката!

- По-скоро дъното - отбеляза Карлос и сбърчи нос.

- Добре де, добре, може и да е малко мрачен и зловещ - призна Иви; никога гаргойлите и паяжините не бяха й пречили. Сега се огледа. Хм. Може би Карлос имаше право. Беше малко по-прашно, отколкото го помнеше. Пристъпи напред и кихна.

- Ще те почакам тук - каза Карлос, когато тя се запъти да провери спалните.

- Мамо? - извика Иви и неспокойно пристъпи в спалнята на Злата кралица.

Тя изглеждаше както винаги, още докато майка й бе начело на цяло кралство и решена да види сметката на Снежанка. В средата на стаята се издигаше тъмен силует на мястото, където бе стояло Вълшебното огледало, преди да се строши на парченца, а пред него имаше малък подиум, на който се качваше майка й, за да се гласи и да се любува на себе си, сякаш огледалото бе все още пред нея и отразяваше лика й.

Вратите на дрешника бяха отворени, а подът бе отрупан със сини рокли, черни пелерини и бели дантели. Пътническия сандък на майка й го нямаше на най-горния рафт - ако се съдеше по бъркотията в стаята, Злата кралица бе заминала набързо. Това беше странно. Къде ли беше отишла? Не трябваше ли да се върне за срещата довечера?

Иви забеляза и още нещо. В средата на майчината й тоалетка стоеше голяма абаносова кутия, която Иви познаваше добре. Майка й беше я обучавала как да се гримира с бурканчетата, четките, сенките, ружовете, пудрите и спиралите от точно тази кутия.

Странно. Нима майка й бе заминала, без да вземе най-ценното си притежание? Къде би могла да е отишла без гримовете си?

Иви пое надолу по стълбите, като непрекъснато кихаше от праха. Не можеше да повярва колко дълго са живели така - забравени, необичани от никого.

Карлос не се виждаше никъде. Иви малко се разтревожи и го повика, но не получи отговор. Къде беше отишъл? Иви не се плашеше лесно, пък и се намираше в къщата, в която бе отраснала, но й беше странно да е тук сама, без майка си, която да се суети наоколо и да я кара да пробва последната модна гимнастика. Даже не знаеше откъде да започне да го търси. Замъкът беше толкова голям, та дори тя не знаеше колко стаи има. Двете със Злата кралица живееха най-вече в централната му част.

Може да беше излязъл навън. Тя надникна през входната врата.

- Карлос? - извика отново.

- Тук съм! - викна той.

Беше в другия край на замъка, скрит от избуялите бурени. На лунната светлина тя едва виждаше краищата на черно-бялата му коса. Отиде при него и видя, че е застанал пред каменно стълбище, което се спускаше към врата на подземие.

- Е, това определено е правилното място - каза той и посочи табелата, закачена на вратата.

ВСИЧКИ АНТИГЕРОИ СА ДОБРЕ ДОШЛИ, СРЕЩИТЕ СА В СЪБОТА, ПОЧТИ В ПОЛУНОЩ.

Колко странно, помисли си Иви, и за момент се почуди неспокойно дали Злата кралица не е отишла до пазара, за да купи провизии за тайнствената сбирка.

- Има ли някой вътре? Дори не знам накъде води тази врата - каза тя.

- Не, не чувам нищо - отвърна той. - Ти откри ли някаква следа от майка си?

- Не.

Иви му разказа какво е намерила в стаята.

- Сякаш е заминала някъде. Взела е сандъка си, но е оставила гримовете. Може пък да се върне за срещата, а?

Карлос кимна.

- Хайде да идем да огледаме моята къща. Да се надяваме, че и там ще извадим късмет.

- Ама ние не открихме майка ми - каза Иви.

- Именно - рече Карлос.

17.

Ужасната двойка

Адското имение бе построено в елегантен викториански стил. Разбира се, тъй като беше преместено на Острова на изгубените, вече бе се превърнало в гниеща черупка. Двамата с Карлос влязоха през един страничен вход. Всичко изглеждаше така, както той го помнеше. Хищната наглед спортна кола на Круела стоеше в гаража покрита със зебло. Кухнята все така бе облицована с бели и черни плочки, а хладилникът бе почти празен. Той надникна в дневната и видя, че и там нищо не се е променило: разнебитените мебели, покрити с прашасали бели чаршафи, рицарската броня в коридора, също прашна, избелелите тапети и дупките в мазилката.

- Мамо? - прошепна Карлос. Иви го сръчка.

- Така няма да те чуе. Викай по-силно.

Карлос опита отново.

- Мамо? - изхъхри.

- КРУЕЛА? ТУК ЛИ СИ? - викна Иви.

Карлос почти се строполи на пода от страх.

- НИКОГА не го прави отново! Или поне ме предупреждавай!

Кухнята беше разхвърляна, мивката - пълна с мръсни чинии, плотовете -покрити със засъхнали следи от храна. Карлос започна да чисти почти автоматично. Негова работа бе да поддържа къщата, докато живееше тук. Круела си запълваше времето с ядене на шоколадови бонбони с изтекъл срок на годност и гледане на Подземен Телешопинг.

- Май и тук отдавна не е стъпвал никой - рече Иви и подсмръкна. - Мисля, че съм алергична към острова - каза тя с неудобство.

- Има само един начин да разберем. Чакай тук - заяви Карлос. Изопна рамене и влезе в тайния тунел, който водеше в килера с кожените палта на Круела.

Нямаше начин майка му да тръгне нанякъде без скъпоценните си палта. Те бяха единственото, което я вълнуваше в този живот. Той отвори вратата и дъхът му спря. Всичките си бяха тук - норката и оцелотът, бобърът и лисицата, зайците и енотите, зибелините и скунксовете. Уви, далматинско палто нямаше и това бе най-голямото разочарование на Круела. Но Карлос забеляза, че ролките й за коса ги няма в кутията в будоара и че пътническата чанта, която майка му често ползваше, когато ходеше на спа в Тролския град (изглежда, троловете бяха много добри масажисти заради големите ръце), също липсва.

Той закрачи обратно към кухнята, където Иви седеше на една табуретка и си духаше носа.

- Няма ли я? - попита тя.

- Така изглежда - отвърна той и започна да отваря шкафовете, търсейки каквото и да е, което би могло да им подскаже къде е отишла.

- Срокът на млякото в хладилника е изтекъл преди три месеца - Карлос взе кутията и я разклати. Съдържанието й изпльока тежко. - Вкиснало се е.

- Но млякото винаги е вкиснато, когато стигне дотук.

- А, вярно, бях забравил - сети се Карлос.

Много му се пиеше чаша прясно мляко, ако можеше - веднага. С крайчеца на окото си зърна някаква сянка да преминава през прозореца на кухнята и скочи.

- Кой е там! - извика той.

Отговор не последва.

- Стори ми се, че видях нещо - измърмори и не за първи път му се прииска да са на сигурно място у дома, в Аурадон. Това тук вече не беше техният дом, а и най-вероятно никога не е било, не и истински дом.

- Оставила ли е някакви следи? - попита Иви.

- Не, само кожите - отвърна Карлос.

- Интересно. Круела не беше ли обсебена от кожите си? - попита Иви, която веднъж остана заключена в същия този килер, докато Карлос дойде да я спаси от мечите капани, заложени по пода.

- Обсебена е доста мека дума - рече той.

- Злата кралица е оставила гримовете си, а Круела де Вил - кожите си -отбеляза Иви. - Но определено и двете ги няма. Може би са мислели, че ще се приберат бързо. Така де, нали довечера трябва да са на срещата? Иначе защо ще оставят най-ценните си неща?

Карлос не спомена колко безумно е това, че най-ценните неща за майките им са гримът и кожите. Беше свикнал да е винаги на второ място в сърцето на Круела... по-скоро трето, след колата. Може би дори четвърто, след перуките, ако трябваше да бъде съвсем честен.

Отвън изпращя счупено клонче. Този път и Иви го чу.

- Кой е там? - извика Карлос отново и отвори вратата. - Покажи се! - рече той, въпреки че краката му трепереха в ботушите. Искаше му се Мал да беше с тях. Всички се страхуваха от Мал.

Сега чу кикот откъм храстите и шепот:

- Той е, наистина е той. И тя. Мисля, че е тя. Хубавата.

Иззад храстите се появиха две фигури и пристъпиха към светлината. Едната беше висока и кльощава, а другата - ниска и закръглена.

- Хари! Джейс! - възкликна Карлос.

- Приятели ли са ти? - попита Иви.

- Не точно - отвърна той.

Хари и Джейс бяха синове на най-верните слуги на Круела - Джаспър и Хорас.

Тримата с Карлос прекарваха доста време заедно, защото техните бащи се страхуваха от Круела и бяха принудили синовете си да се сприятелят с Карлос. Бяха му помогнали да украси къщата за купона, който неотдавна бе организирал за Мал в Адското имение.

- Ти се върна! - рече Хари.

- Какво правиш тук? - попита Джейс.

- Не може ли човек да дойде на гости на майка си? - отвърна Карлос с въпрос. -А вие какво правите?

- Нищо особено. Гледахме те по телевизията - рече Хари.

Звучаха точно като бащите си, чак до кокни акцента.

- На коронацията ли? - попита Карлос.

- Ъхъ - каза Джейс. - Когато куполът се счупи и Злодеида изхвърча оттук с пълна скорост на драконовите си крила, всички се зарадвахме.

- Решихме, че най-сетне е дошло нашето време и тя ще завземе Аурадон за нас! - поясни Хари.

- Злото побеждава! - викна Джейс и вдигна юмрук във въздуха.

- Но естествено, вие не се удържахте да й се изпречите на пътя, а? - Хари поклати глава. - А Мал да вземе да превърне майка си в гущер!

- Мал е новият баш злодей, ще знаеш - рече Джейс. - Теб превръщала ли те е в гущер?

- Не - каза Карлос.

- Страх ли те е от нея? - поиска да знае Хари.

- От Мал? Не - повтори Карлос. - Едно време ме беше страх, но вече не. Мал е... различна.

- Жив да не бях! Да не би и тя да е станала гущер? - попита Хари.

- Не. Мал не е гущер - отвърна той и завъртя очи, а Иви се опита да сдържи смеха си. Карлос си спомни защо не му липсваше компанията на Хари и Джейс. Разговорът с тях най-често се въртеше в безкраен кръг. - Ей, момчета, да знаете случайно къде е майка ми?

- Кой? - попита Джейс и се престори, че не е разбрал.

- Круела де Вил! - извика Карлос.

Хари и Джейс размениха лукави погледи.

- Не я мисли майка ти, нали ние сме тук? - рече Хари.

- Баш си е така, шефе, добре дошъл вкъщи! - каза Джейс със заплашителен блясък в очите.

- Шшшт - спря го Хари. - Да не развалиш работата.

- Какво да развали? - попита Карлос.

Ала двамата младши слуги не казаха нищо, само избухнаха в гръмък смях. Нещо очевидно се мътеше и причиняваше стомашни болки на Карлос. Хари и Джейс не ги биваше много да пазят тайни за чуждите кроежи, и сега прозвучаха както винаги, когато издаваха нечия злонамерена тайна.

18.

Пиратско съкровище

Магазинът за стоки втора употреба на Джафар изглеждаше както обикновено, тоест като запуснато сметище. През потъмнелия от мръсотия прозорец Джей видя рафтовете, отрупани със счупени радиоапарати, лампи и столове, а също и разни видове уреди, които никой вече не ползваше. Джафар бе напълнил главата си с мечти за несметни съкровища и Джей някога си представяше как всичките криви, ръждясали железа и фалшивите бижута, които продаваха, изведнъж с магия ще се превърнат в купчини истинско злато и скъпоценни камъни. Разбира се, това не се случи.

Джей отвори ключалките (всичките двайсет и четири) на предната врата с шперц и влезе в магазина, като се ослушваше напрегнато, изплашен какво ще каже баща му, когато го види.

- Татко? - прошепна той. - Татко? Тук ли си? - попита малко по-високо.

Въздухът беше застоял и влажен, а дрънкулките по тезгяха бяха покрити с тънък слой прах. Отговор нямаше; после от дъното на помещението се чу ръждив грак:

- Татко? Татко? Татко?

Джей хукна към апартамента зад магазина, дръпна тежката кадифена завеса и видя Яго, верния папагал на Джафар, който изглеждаше ужасно слаб и болен, а вестникът на дъното на клетката му бе покрит с пера. Птицата изсумтя и сложи криле на хълбоците си, щом зърна Джей, сякаш искаше да каже: Време беше, момче!

- Къде е Джафар? - попита Джей.

- Замина - рече Яго. - Замина, замина, замина, замина, замина.

Ако на света имаше нещо, на което Джафар да държи, то това беше верният му помощник. Джей знаеше, че баща му няма да остави Яго да умре от глад; значи където и да беше заминал, сигурно е възнамерявал да се върне бързо. Джей смени вестника, наля на папагала вода и му напълни купичката с бисквитки.

- И не знаеш къде е отишъл? - попита.

- Замина, замина, замина, замина, замина - повтори Яго, който тъпчеше човката си с бисквити.

Джей въздъхна. Заядливият папагал нямаше навика да му помага и преди, така че, разбира се, и сега не му свърши никаква работа. Той огледа магазина за каквато и да е следа, която би могла да му подскаже накъде е тръгнал Джафар, но не откри нищо полезно. Къде беше изчезнал баща му? Единственото място, за което говореха злодеите, беше Аурадон. Бяха обсебени от мисълта да се върнат в истинските си домове. Докато растеше, спомни си Джей, баща му все му разправяше как Аграба е най-красивото кралство, за султанския палат и златните му покриви, там, на север, отвъд Великата стена.

На вратата се почука.

- Отворено ли е?

- Разбира се - рече Джей. - Заповядайте!

Реши, че който и да е клиентът, ще може да му каже това-онова за изчезването на баща му.

Големия Мърф, пират от екипажа на капитан Хук, влезе в магазина. Едното му око бе покрито с черна превръзка, на главата имаше червена кърпа и бе облечен с избелял жълт елек върху мърлява тениска и изпокъсани шорти. Като всички други пирати, Големия Мърф ходеше с джапанки дори когато валеше сняг.

- Ей, Джафар, радвам се да те видя отново, свършиха ни риб...

Закръгленият пират замлъкна, щом зърна Джей.

- А! Ти ли си бил!

- Здрасти, Голям Мърф, какво става? - попита Джей.

Харесваше Големия Мърф и останалите пирати. Едрият мъж обикновено се държеше дружелюбно, а и капитан Хук няколко пъти бе предлагал на Джей да се присъедини към екипажа, като му казваше, че сред тях винаги има място за такъв талантлив крадец, но той всеки път отказваше. Не си падаше по скорбута.

- Джей! - възкликна Големия Мърф и на лицето му се изписа изненада, когато в магазина влязоха още няколко души, за да разгледат стоката.

Огледа се.

- Наистина ли си се върнал? - попита го с подозрение.

- Ами да.

Големия Мърф продължи да го гледа подозрително.

- А вярно ли е, че... че и Мал, и Иви, и Карлос са се върнали от Аурадон?

Джей се подпря на тезгяха и скръсти ръце. Все още не разбираше каква е целта на въпросите - пиратът определено действаше предпазливо.

- Ами да, дойдохме, хм, на гости на възрастните си роднини. Знаеш ли къде е баща ми, между другото?

Още му беше трудно да повярва, че баща му не си е вкъщи - през повечето дни Джафар го мързеше дори да се надигне от дивана.

Големия Мърф поклати глава и избегна погледа му.

- Никаква идея, а? - подпита Джей, който започваше да подозира, че едрият мъж не му казва цялата истина.

- Никаква - упорито каза Големия Мърф. - Магазинът стоеше затворен, а на нас ни свършиха рибарските кукички.

Пиратите често ловяха риба на кея.

Джей порови из най-близките чекмеджета и намери цяла торба с кукички.

- Ето, вземи ги - каза той на Големия Мърф.

- Колко струват? - попита пиратът нервно, тъй като Джафар често слагаше десеторна надценка на стоките си.

- Просто ги вземи - каза Джей.

Така или иначе, нямаше как да похарчи местните монети в Аурадон. Баща му сигурно щеше да му се разкрещи, че раздава стока безплатно, но пък в момента не беше тук, нали?

- Сериозно ли? - скептично попита Големия Мърф.

- Да, да, вземай и бягай. Отивай да ловиш риба. Хвани и крокодил, така и така си там - ухили се той.

Един гоблин струпа покупките си на тезгяха и Джей му ги сметна. Големия Мърф не помръдваше.

- Значи е вярно онова, дето разправят за вас - рече пиратът, сякаш се защитаваше.

- Кой разправя и какво разправя? - попита Джей, докато връщаше рестото на гоблина.

Само че Големия Мърф не му обърна внимание - радваше се на кукичките. Погледна часовника си и подскочи.

- Леле, ще закъснея! Трябва да бягам! Може да се видим по-късно, а? - каза той многозначително.

После изчезна, преди Джей да го попита още нещо. Дали Големия Мърф говореше за срещата на антигероите? Не беше сигурен, но неприятното предчувствие за срещата нарасна. Какъвто и да беше този клуб, той бе превърнал безгрижния пират в наемник, който избягваше да гледа хората в очите.

Преди да успее да обмисли нещата по-задълбочено, Антъни Тримейн подаде глава през вратата. Красивият внук на лейди Тримейн подви горната си устна, когато видя Джей.

- А, ти ли си бил - каза той с превелико отегчение. Говореше високомерно като баба си. - Чух някакъв неприятен слух, че с другите фурнаджийски лопати сте се върнали на острова.

- Фурнаджийски лопати!

- Не се ли нарича така този, който се обръща против всичко, което едно време е защитавал? - поинтересува се Антъни. - Малкото ви представление на коронацията беше толкова... добро, нали?

- Какво искаш, Антъни? - попита Джей, който нямаше търпение да се отърве от него.

- Джафар беше обещал на майка ми нова обтегалка за обувки - каза Антъни. -Платих му, но той не достави стоката. Надявах се, че се е върнал, за да изпълни своята част от сделката. Майка ми е извън себе си от гняв.

Анастасия все още отказваше да носи обувки по мярка - предпочиташе да си ги купува с един номер по-малки, за да се опитва после да ги разтяга с упорито и безнадеждно свиване на пръстите, сякаш Чаровния принц щеше да промени решението си.

- Чакай малко - рече Джей и затършува из множеството рафтове и чекмеджета, но не можа да намери обтегалка. - Съжалявам, свършили сме ги.

- Да не са вдигнали ембаргото? - попита Антъни с мазна усмивчица.

- Какво?

- Щом вие се върнахте, явно Аурадон отново изпраща боклука си на Острова на изгубените, нали? - изсмя се Антъни, доволен от обидата, която бе успял да съчини.

- Ха-ха - каза Джей.

- Шега - сви рамене Антъни. - Кога се връщате?

- Теб какво те интересува? - попита Джей. - Кой иска да знае?

- Знаеш ли какво, твърде много се отегчих и не мога да се преструвам на заинтересуван - заяви Антъни.

- Хубаво - рече Джей и му подаде ръка.

Антъни го изгледа с недоумение, но стисна ръката му, преди да излезе от магазина. Сега беше ред на Джей да се усмихне мазно, тъй като беше свалил часовника на Антъни в името на доброто старо време. Беше толкова лесно, с едно леко извиване на китката, щракване на закопчалката и готово. Ех, колко му липсваше това. Джей започна да брои секундите, преди снобът да се върне. Едно, две, три, четири...

Антъни се появи отново на прага и определено не се усмихваше.

- Върни ми го, Джей - каза той разгорещено. - Веднага!

- За какво говориш? - попита Джей, олицетворение на невинността, макар очите му да проблясваха весело.

- Часовникът ми. Открадна ми го.

- Не е вярно.

- Напротив, взе го!

- Не съм го взел, кълна се. Може би просто си го изгубил - каза Джей и сви рамене. - Трябва повече да внимаваш къде слагаш нещата си.

- Това е ръчен часовник! Къде да е освен на ръката ми? - кипна Антъни и излезе, мърморейки под нос как Аурадон трябва да държи боклука си у дома.

Джей си подсвиркваше, докато заключваше магазина и махаше за сбогом на Яго, след като му обеща, че ще изпрати някой гоблин да му слага бисквитки. Антъни беше прав, Джей наистина бе откраднал часовника му, но вместо да го задържи, го беше скрил в джоба на сакото на Антъни. Знаеше, че Антъни ще откачи, докато го намери, а когато това стане, ще се ядоса допълнително от откритието, че Джей наистина не го е „откраднал".

Понякога дори разкаялите се злодеи имат нужда от малко развлечения.

19.

Мъглите на Аурадон

Макар да му бе трудно да се сбогува с Мал и да остави четирите злодейски деца да се върнат на Острова на изгубените, Бен знаеше, че ако изобщо някой е способен да разкрие истината за онова, което се случва там, то това е Мал. Радваше се, че приятелите й са с нея. Нямаше смисъл да губи време в нервно хапене на пръстите и взиране в часовника. Не беше осъзнал, че е изказал мислите си на глас, когато го сепна гласът на Когсуърт.

- Часовник ли казахте, сир? - попита верният му прислужник. Макар Когсуърт вече да не беше в образа на часовник, все още бе чувствителен към всичко, свързано с отмерването на времето. - Наближава полунощ, в случай че се интересувате.

Преданият англичанин надзираваше лакеите, които подреждаха куфарите на Бен в кралската спалня.

- Благодаря. Не съм усетил кога е станало толкова късно. Оставете багажа за утре - каза Бен и ги освободи.

Беше невероятно изморен и матракът с допълнителен плюш в четворното легло с кована решетка му се струваше толкова притегателен, особено след леглото на буци, на което бе спал в Камелот. Радваше се, че е в собствената си стая, с познатите флагчета на Аурадон и уредите за фитнес, и с огромният модел на яхта върху бюрото, който сам бе направил.

- Ако ми позволите... - започна Когсуърт, спрял на прага. Изчака Бен да кимне, преди да продължи. - Люмиер спомена, че сте срещнали видимо лилав дракон в гората. Предвид факта, че старият ми приятел не е лишен от известна склонност към фантазиране, реших да ви попитам лично. Вярно ли е, сир?

- Боя се, че да - каза Бен. - Може ли да те помоля ти и останалите от дворцовия персонал да запазите тази информация за себе си? В подходящия момент ще уведомя населението за опасността.

- Разбира се, сир - каза Когсуърт с посивяло лице. - Мислите ли, че е... тя? -попита той, разтреперан от мисълта.

- За съжаление, не мога да се сетя кой друг би могъл да бъде освен Злодеида -призна Бен. - Но не се тревожи, приятелю, ще опазя Аурадон.

Когсуърт се поклони и когато излезе от стаята, Бен забеляза, че целият багаж е разопакован и подреден безупречно по местата си, макар да му каза да го остави за утре. Бен се усмихна. Ех, този Когсуърт - непоколебимата му ефикасност беше като часовников механизъм.

Въпреки че бе изтощен, Бен не можа да заспи заради събитията от изминалата нощ. Като реши, че е безполезно да се върти в леглото, той стана да свърши малко работа. Когато включи компютъра си, откри, че Карлос, както беше обещал, бе пратил линк към Тъмната мрежа. Бен започна да прехвърля страници и накрая откри снимките, за които бе му разказала Мал в дискусията за клуб „Антигерой". С изумление откри и една своя снимка, също с червен хикс на лицето. Цъкна с език и продължи да чете, вътрешно подготвен за още хули и обиди.

Форумът на антигероите беше пълен с потребители, които споделяха вълнението си от предстоящата среща. После един нов пост привлече вниманието на Бен. Пишеше:

Изглежда, морето е изхвърлило четиримата бивши боклуци на брега на Острова на изгубените. Подгответе се за операция „Добре дошли у дома"!

Момент.

Четирима бивши боклуци?

Това можеше да са само четиримата му приятели, нали? Бен погледна в колко часа е пуснато съобщението. Беше пуснато преди час, горе-долу по времето, когато Мал и бандата сигурно са пристигнали на острова. Той трябваше да ги предупреди, че присъствието им е забелязано от враговете. Бен написа няколко есемеса и се опита да им се обади, но се сети, че островът е отрязан от главните сървъри. Ако нещо се случеше с Мал, той нямаше да разбере, преди да е станало твърде късно. Можеше да изпрати кралската армия веднага, но тъй като още нищо не беше се случило, знаеше, че Мал ще се обиди от подобен ход. Бен затвори с трясък лаптопа, ядосан от безсилието си.

Налагаше се да приеме, че тя, Иви, Джей и Карлос ще успеят да се справят, дори и положението да излезе от контрол. Опита да спре да се тревожи и да се съсредоточи върху собствения си проблем - лилавия дракон в Камелот. По-рано беше изпратил спешни имейли на членовете на кралския съвет, за да ги уведоми за опасността, която бе разкрил. Сърдитко и останалите джуджета веднага заявиха, че са в пълна бойна готовност, с наточени брадви, макар да смятаха, че е най-добре да унищожат Злодеида, докато е в образа на малък гущер под стъкления похлупак. Другите обаче бяха по-предпазливи.

Беше дошъл имейл от трите добри феи. Лъчезария, най-младата и най-добре запознатата със съвременните технологии, бе му изпратила отговора им.

Прескъпи кралю,

С огромна загриженост прочетохме тревожната новина за дракона в Камелот. Макар наистина да изглежда, сякаш той е не друг, а старият ни враг Злодеида, бихме искали да призовем към предпазливост при обмислянето на този въпрос, вместо да избързваме със заключенията.

Ако създанието е действително зла фея, която може да променя облика

си, най-добре би било да разполагаме с доказателство, преди да предприемем следващия си ход. Може би е възможно да се намери предмет, свързан с дракона? Може би нокът от лапата му? Или парче кожа? Кичур козина?

Ако сте в състояние да откриете подобен предмет, би било разумно да се занесе веднага в Небивалата земя, родината на феите, за да могат те да проверят самоличността на дракона.

Без доказателство, че драконът наистина е Злодеида, ни се струва неразумно да проявяваме насилие спрямо гущера в библиотеката, който може да е невинен.

Твои кръстници

Флора, Фауна и Лъчезария

Той се зарадва, задето и те като него смятат, че Злодеида не трябва да бъде наранявана; знаеше, че никога не би могъл да погледне Мал в очите, ако след като се върнеше в понеделник, разбереше, че майка u е била убита без справедлив процес или дори без доказателство, че именно тя сее разруха из Камелот.

Кралските техници бяха включили няколко камери около затвора на Злодеида и сега Бен провери какво показват. На всички се виждаше малък гущер под стъклен похлупак и в момента нямаше никакъв знак, че създанието е нещо различно от гущер. Той въздъхна и затвори прозорците с изображенията от камерите.

Докато пишеше благодарствен отговор до трите феи, на вратата се почука.

- Влез! - извика той.

- Простете, сир, но Архимед току-що донесе това. От бухането му се досетих, че е спешно - каза сънливият Люмиер и му подаде писмо със следи от човка по ъглите.

Бен отвори писмото с бясно биещо сърце, като се чудеше какви новини му праща Мерлин от Камелот. Дали драконът бе изпепелил замъка? Дали беше сравнил със земята цялото кралство?

Тук всичко е наред. Лилавият дракон е забелязан край Чаровния залив, реших да Ви уведомя. Изглежда, създанието е в движение.

Новината не беше особено добра - драконът очевидно навлизаше и в други територии на Аурадон, но не беше и най-лошата.

Люмиер стоеше мирно и очакваше заповеди.

- Май отново ще трябва да пътуваме - каза Бен. - Но този път аз ще карам.

- Много добре, сир - каза Люмиер.

- А, и открий Чад Чаровния. Кажи му да е готов да тръгне с мен сутринта.

Щеше да е най-добре с него да пътува някой, който познава района. Макар приятелството му с Чад да беше се поизчерпало, откакто злодейските деца бяха дошли да учат в гимназия „Аурадон".

Бен се обърна пак към компютъра си и отново прочете думите на трите добри феи. Ако лилавият дракон беше в Чаровния, той щеше да се постарае да занесе парченце от него в Небивалата земя, за да могат тамошните феи веднъж завинаги да установят самоличността на тайнственото създание.

20.

Изгодна сделка

Ако можеше да се каже, че Островът на изгубените има перла в короната си, то тази перла със сигурност беше предишният дом на Злодеида -Изгодният замък. Напоследък обаче мястото никак не изглеждаше добре с изронената мазилка, заключените врати и спуснатите завеси. Мал не знаеше какво ще намери вътре, но след като с помощта на пръчка вдигна резетата, които залостваха вратата, и видя, че домът й е ограбен, се изненада. Докато Злодеида управляваше острова с глиганоподобните си помощници и гоблините, готови да изпълнят всяка нейна заповед, никой не би и сънувал да почука на вратата извън нормален час. Но сега...

Мал си проправи път през хаоса. Лигавото съдържание на хладилника бе изсипано на пода, а бившият трон на майка й изглеждаше така, сякаш някой е искал да свали тапицерията му - от огромни дупки в нея, като че късани с нокти, се подаваха парчета декораторска пяна и пера.

Кралицата беше мъртва (е, беше гущер). Но нямаше нова кралица. На острова цареше хаос и разруха. Макар жителите му да се бяха страхували от Злодеида, тя беше установила някакво подобие на ред в нелекия им живот, а сега, когато я нямаше, анархията бе пълна.

Мал се запъти към стаята си, като се чудеше там пък какво ли ще открие, леко притеснена за малкото, но истински съкровища, които бе крила там. Когато майка й я изпрати в Аурадон, никой не очакваше, че тя ще остане там постоянно, така че Мал бе оставила повечето си вещи у дома. Сега отвори вратата, очаквайки да види вътре същия безпорядък и следи от грабителство.

Само че стаята й изглеждаше точно така, както в деня на заминаването й. Виолетови кадифени завеси, бюро, по което бяха пръснати лъскавите й дрънкулки, скицници и платна с рисунки, подредени спретнато по рафтовете.

- Ха - каза си тя.

Защо не бяха пипнали вещите й?

Мал извади една раница от гардероба и започна да я тъпче с нещата, които искаше да си вземе в Аурадон - дневниците, скицниците и една огърлица с талисман във формата на драконов нокът, която майка й бе й подарила за шестнайсетия рожден ден (всъщност това бе първият и единствен подарък, получаван от Злодеида, който Мал бе пожелала да запази). Когато стана на осем години, майка й беше й поднесла огризка от ябълка. За десетия си рожден ден бе получила изрязани нокти. Злодеида беше обяснила, че са съставки за заклинания, но тъй като на острова нямаше магия, Злодеида използваше въпросните неща като извинение да подарява на дъщеря си боклуци.

- Ехо? - чу се глас от главната зала, последван от звука от стъпки, които се приближаваха. - Има ли някой?

- Кой е? - попита Мал и предпазливо пристъпи в коридора.

- Мал! Наистина си се върнала!

Момичето, застанало насред всекидневната, беше високо и стройно, облечено в черно от глава до пети, с тясно яке и кожени панталони.

- Лудата Мади? - каза Мал, развълнувана от срещата със стара приятелка. Когато бяха малки, двете с Лудата Мади бяха като близначки заради еднаквия цвят на косите. Като пораснаха обаче, Мади започна да се боядисва в различен цвят всяка седмица. В момента косата й беше ярко синьо-зелена, в тон с очите.

- Сега съм само Мади - каза тя с вещерски кикот. - Но съм си все така луда. Видях, че вратата е отворена, и реших, че може да си ти. Всички разправят, че сте се върнали - новините се разпространяват бързо на острова.

- Не се и съмнявам - рече Мал. - Знаеш ли кой е направил това? - попита и посочи опустошената стая.

Мади се огледа.

- Най-вече гоблините, но почти всички се струпаха тук след коронацията. Видях Джини Готел, облечена с една от пелерините на майка ти онзи ден.

- Пфу! - възкликна Мал. Джини беше по-непочтена, отколкото я помнеше. - Е, поне никой не е пипнал моята стая. Странно, а?

Мади седна на счупения диван, който изглеждаше така, сякаш е бил ползван за трамплин от стадо гоблини, и качи краката си в черни ботуши на изкъртената масичка.

- Разбира се, защо да го правят?

- Какво искаш да кажеш?

Старата й приятелка хвана кичур коса в ръка и го усука около пръста си.

- Все пак всички видяхме какво направи.

- Какво съм направила?

- На майка си. Превърна я в гущер. Ти победи Злодеида - обясни Мади, сякаш думите й звучаха напълно логично.

- Така ли си мислят всички тук? Че съм искала това да се случи? - попита Мал.

Тя бе искала само Злодеида да спре да заплашва приятелите й, да остави добрите хора от Аурадон на мира, и не беше и предполагала, че с действията си ще причини смаляването на майка й както на големина, така и на сила.

- А не си ли? - попита Мади и затършува из боклука, за да провери дали не е останало нещо, което си струва да се вземе. - Нали това стана? Всичко видяхме.

Ето защо стаята й не беше претършувана. Островитяните вече не се страхуваха от Злодеида. Сега се кланяха на друг водач. Страхуваха се от Мал.

- Не е каквото си мислиш - каза Мал.

- Няма значение - сви рамене Мади. - Това си мислят всички.

- Е, не са прави - Мал срита един преобърнат стол.

Мади се стресна.

- Чакай, какво? Наистина ли? Не си го направила ти?

- Не, имам предвид, че бях аз, но вината беше нейна, нямаше място за любов в сърцето й и затова се превърна в гущер - обясни Мал и се изчерви, задето спомена думата любов в присъствието на Мади. Двете бяха израснали, мислейки, че любовта е за глупаци, идиоти и кретени.

- Хм - рече Мади и изгледа Мал внимателно.

- Какво? - попита Мал.

- Нищо - каза Мади. - Хайде да си намерим нещо за ядене.

21.

Приятелки и врагове

Все още имаше много време до срещата и щом Карлос спомена, че е гладен, Иви му предложи да се върнат в града и да идат в Помийната яма, за да си вземат нещо за ядене. Хари и Джейс, след като отказаха да им кажат каквото и да било за местонахождението на Круела, хукнаха, кикотейки се по някаква неведома причина, а Иви бе радостна да види гърбовете им.

- Мислиш ли, че ни казаха истината? Че не знаят къде е майка ми? - попита Карлос.

- Кой знае - като става дума за тези двамата, бих се изненадала, ако помнят собствените си имена - отвърна Иви и отново се наруга, че е забравила да се преобуе с нещо по-удобно.

- Е, къде смяташ, че са отишли? - попита Карлос, който си играеше с ципа на якето си. - Родителите ни, имам предвид.

- Според мен ще дойдат на срещата - каза Иви. - Как мислиш?

- Чудя се какво ще правим, когато ни разкажат за пъкления си план - рече той. - Не съм сигурен, че мога да се опълча на Круела, както Мал се опълчи на Злодеида, нали разбираш?

- Ще измислим какво да правим, когато се стигне до това - каза Иви. - Не се притеснявай, и аз не държа да се срещна отново с майка си. Знам, че прическата ми няма да й хареса.

Когато стигнаха до закусвалнята на гоблините, зърнаха Мал през прозореца да се смее с момиче, което Иви не познаваше. Двете разглеждаха нещо на телефона на момичето и се кискаха, докато похапваха един от специалитетите на Помийната яма - пудинг от стар хляб с прокиснал бананов сироп - много популярен десерт на Острова на изгубените, където екстрактите от гнили плодове бяха единственият източник на захар.

- Кое е това момиче? - попита Иви.

- А, това е Лудата Мади - рече Карлос. - Двете с Мал бяха много гъсти едно време.

- Не я помня от „Дракон Хол" - отбеляза Иви.

- Да, тя се премести в училище за вещици на другия край на острова в девети клас - обясни Карлос. - Вещици. Макар че никой не може да прави магии, все още си мислят, че трябва да научат децата си да ги правят.

Той тръгна към тезгяха и поръча закуски. Гоблинът изгрухтя и им бутна две картонени чинии с току-що извадени от фурната кексчета.

- А - рече Карлос и изкриви лице, когато захапа твърдия, кисел десерт. - Точно като в спомените ми. - Той изплю хапката. - Мисля, че ще пропусна закуската. Май вече не мога да ям такива неща.

Иви кимна и върна своето кексче в чинията, без да го опита.

- Ей, здравейте, елате при нас - повика ги Мал от масата.

Иви се настани до нея, а Карлос си дръпна стол до Мади. Мал хапваше пудинг.

- Искате ли?

Карлос кимна. Намери чиста лъжица и гребна от десерта.

- Забравих колко обичах такъв пудинг - каза той и си взе още една препълнена лъжица.

- Така ли? - Иви пребледня.

- Ти не обичаш ли? - попита я Мади със сардонична усмивка. - Нима пудингът не е бил неделима част от детството ти?

Иви върна на момичето проучващия поглед.

- Не - хладно каза тя. - С майка ми почти не идвахме в града. Всъщност изобщо не идвахме в града.

- Извинявайте, не се ли познавате? - попита Мал, за да запълни неловкото мълчание, което последва. - Мади, това е приятелката ми Иви. Иви, това е Мади. Израснахме заедно.

- Да, Карлос ми каза - рече Иви.

- Омагьосвахме куклите си заедно - каза Мади. После се усмихна сладко на Карлос. - Ей, Мал, помниш ли онзи път, когато напълнихме Адското имение с изкуствени паяци? - попита тя. - Или бяха истински?

- Истински бяха, и то съвсем наистина умрели - засмя се Мал на спомена. -Цяла вечност ги събирахме!

Карлос се размърда на стола.

- Да, голяма забава, чудо направо - измърмори той.

- Карлос се разпищя толкова силно, когато ги видя, че се уплаших да не събуди Круела - изкиска се Мади и вдигна ръка за поздрав.

Мал я плесна енергично. Двете продължиха да се смеят на предишните си изпълнения, което раздразни Иви. Не бяха се върнали на острова, за да клюкарстват със стари другари по бели. Освен това не трябваше да се подиграват на Карлос. Иви осъзна, че това тук не е аурадонската Мал, а Мал от „Дракон Хол" - злобно усмихнатото, страховито момиче, което тъпчеше всички по пътя си с крива усмивка и кутия спрей в ръка. Иви се прокашля, за да привлече вниманието им.

- Е, Мади, някой тук има ли представа къде е майка ми? Или майката на Карлос? Ей сега минахме през нашата и тяхната къща и не ги открихме.

Мади смачка салфетката си и отмести купата с пудинг точно когато се появи гоблинът съдържател, за да им напомни, че не може да останат, ако не консумират нищо.

- Наистина ли не знаете? - с престорена колебливост попита Мади.

- Не, наистина не знаем - каза Иви, на която бе й дошло до гуша от двусмислиците и намеците на това момиче. Мади се държеше, все едно знае някаква грандиозна тайна и не иска да им я разкрие.

- А ти знаеш ли нещо? - попита я Мал.

Мади сви рамене.

- Никой не знае нищо за нищо.

После продължи да си яде пудинга с лукава усмивка.

Иви не я хареса, но дори да я харесваше, щеше да разбере, че лъже. Тя със сигурност знаеше нещо за заминаването на Злата кралица, Джафар и Круела де Вил. Дали не участваше в заговора им с този клуб „Антигерой"? Иви не би се изненадала.

Почти беше дошъл моментът да тръгнат към срещата на антигероите и Иви я обля студена пот при мисълта какво ли ги очаква там. Пъклени кроежи беше само предмет, който се преподаваше в „Дракон Хол", но Круела де Вил, Злата кралица и Джафар бяха в състояние да сътворят пъклен кроеж, от сън да ги бутнат. Те живееха само с мисълта за злодейства и отмъщение. Кой знае каква ужасяваща изненада бяха подготвили родителите на четирите завърнали се злодейски деца?

22.

Игла в копа сено

Чад Чаровния принц-младши не се зарадва особено да го събудят на зазоряване в неделя, и не спря да се оплаква, докато Бен караше по крайбрежната магистрала на Аурадон в кралския кабриолет. Чаровния принц мрънкаше, че е стоял до късно миналата нощ на Бала на випускниците и какво може да е толкова важно, че да тръгват по никое време?

- Честна дума, старче, защо изобщо отиваме в Чаровния? Майка ми ще откачи, като ни види. Нали знаеш, че обича всичко да блести от чистота, когато й идват на гости кралски особи - рече Чад.

- Казах ти, имам ранна среща с великия херцог за предстоящия бал - обясни Бен, който засега смяташе да не споделя с Чад новините за дракона. - А ти знаеш най-прекия път.

- Добре - съгласи се Чад и се отпусна на седалката до шофьора. - Карай направо, после слез от магистралата до Пристанището на Бел и след това ще продължим по черните пътища до Великолепното шато.

Бен последва инструкциите, зарадван, че Чаровният залив не се е вкопчил в миналото като Камелот и че може да кара собствената си кола, без да влачи със себе си цялата кралска свита. Ако можеше, щеше да тръгне с мотора си, но спортният кабриолет също беше приятен за каране. А и му се искаше да обсъди нещо с Чад.

- Ей, Чад - започна той. - Какво става с теб и Джей напоследък? Да не го тормозиш?

Чад изсумтя.

- На тези злодейски наследници май много им порасна работата, как мислиш? Разхождат се из Аурадон, сякаш им е бащиния. Някой трябва да ги сложи на мястото им.

- Мястото им е в Аурадон - ядоса се Бен. - Виж, човече, те просто се опитват да се впишат в средата. Остави ги на мира, а?

Чад се размърда, но кимна.

Бен отпусна волана, който стискаше силно, и си отдъхна. Чад беше надут принц, но не и абсолютен шут.

Пристигнаха в Чаровния замък по обяд. Чад започна да вика родителите си, но му казаха, че са излезли по задачи, свързани с предстоящия бал, и ще се върнат късно.

Когато се качи в стаята си, за да си навакса със съня, Бен се срещна с великия херцог, който отговаряше за всичко, докато кралското семейство отсъстваше. Херцогът лъскаше монокъла си в приемната, когато обявиха пристигането на Бен. Херцогът му се поклони и му предложи да седне на един от тапицираните с червено кадифе столове от другата страна на голямата маса с инкрустации.

- Получихте ли съобщението ми от снощи? - попита Бен. - Съжалявам за бързането.

- О, да, сир - каза херцогът, а мустаците му потрепнаха. - Както помолихте, разпратих вестоносци из кралството, за да разберат дали още някой е виждал създанието. Хората ми са много съвестни и разбират, че става дума за операция от величината на „Стъклена пантофка". Според бележката ви търсим следи от присъствието на лилав дракон, прав ли съм? - Той сви ръцете си на фуния около устата и добави: - Като Злодеида?

- Засега не е потвърдено - рече Бен. - Доколкото знаем, тя е все така заключена в библиотеката.

Херцогът видимо си отдъхна.

- Когато се превърна в гущер, ми се стори наистина безопасна, дори симпатична, ако ми позволите, сир. Доколкото разбирам, от гущерите стават добри домашни любимци.

Бен не изрази мнение, а херцогът си спомни спешните новини, които трябваше да съобщи на краля. Той вдигна няколко свитъка.

- Получих ги точно преди да пристигнете. Като изключим съобщението на Мерлин, че създанието е било забелязано в близост до Чаровния залив, изглежда, не е нанесло никакви щети чрез огън или кражба на добитък. Но тази сутрин се случи друг инцидент, край Пепеляшкабург.

- Какъв инцидент?

- Рано сутринта в един курник е било видяно някакво същество - каза великият херцог. - Според фермера обаче въпросното същество не приличало на дракон. По-скоро на лилава змия.

Змия. Дракон. Гущер. Всички са членове на семейство влечуги, помисли си Бен.

- Възможно е да има връзка с онова, което търся. Нека да проверим.

Бен остави Чад да хърка в замъка, а великият херцог и група лакеи го придружиха до китното малко селце, което някога бе дом на Пепеляшка. Фермерът и жена му ги очакваха, застанали неспокойно пред фермата си. Когато видяха Бен, последваха поклони и реверанси.

- Разбрах, че сте видели странна змия във фермата тази сутрин? - каза той.

- Да, сир, появи се изневиделица и открадна три яйца от курника! - разказа жената на фермера. - Не съм виждала по-голяма змия, да си кажа, и по-лилава. Крещях с пълно гърло.

- И с големи зъби - добави фермерът и потръпна. - Късмет имахме, че не взе овца... или крава.

- Дали бих могъл да огледам курника? - попита Бен.

- Разбира се, сир - рече фермерът. - Оттук.

Двамата с херцога последваха фермерите зад къщата, където насред задния двор се издигаше спретнат курник. Няколко закръглени, пухкави кокошки кълвяха семенца по земята.

Фермерът отвори вратата на курника и Бен се приведе, за да надникне вътре. Миришеше на слама и пера, и на нещо не особено приятно.

- Какво търсите? - попита великият херцог и свали монокъла от окото си. - Мога да пратя лакеите да претърсят мястото.

- Няма нужда - каза Бен. Беше зърнал нещо да блещука в най-близкия полог. Вдигна го с два пръста, като внимаваше да не го стисне прекалено силно, тъй като беше много крехко. - Мисля, че открих каквото търсех.

- Какво е? - попита великият херцог.

Бен се изправи и вдигна предмета във въздуха. Беше лъскава люспа. Лилава. Същият цвят като на дракона, който бе видял в Камелот. Той внимателно сложи люспата в кърпичката си и я прибра в джоба си.

- Благодаря ви, много ми помогнахте - каза той на фермерите. - Служителите ми ще ви донесат дузина яйца за неприятностите ви.

- Сърдечно благодарим, сир - рече фермерът и допря пръст до шапката си.

- Да, чудесно, чудесно наистина, благодарим ви за бързия отговор - рече великият херцог. - Моля да ни уведомите, ако видите змията отново.

Бен се обърна да си върви, но жената на фермера го спря.

- Моля, сир, носи се слух, че Злодеида не е затворена на сигурно място, както си мислехме. Че отново тормози Аурадон. Възможно ли е тя да има нещо общо със змията, която видях днес?

- Къде чухте това? - попита той притеснен.

- Братовчедка ми живее в Камелот Хайтс и ми каза, че по техните места се е появявал лилав дракон, който сее хаос и бъркотия.

- Аха.

- Злодеида ли е?

Вместо отговор Бен извади телефона си и и показа кадрите от десетките камери, инсталирани около стаята на Злодеида, които показваха спящия гущер върху камъка.

- Какво мислите?

Жената на фермера не изглеждаше напълно убедена.

- Може да излиза и пак да влиза. Хитра е тя.

Бен нямаше как да не се съгласи.

- Уведомете ни, ако отново видите змията, но моля, опитайте се да не се тревожите. Пратил съм няколко взвода войници в Чаровния, за да осигурят безопасността ви.

Бен се върна в замъка, за да вземе Чад и да се сбогува с великия херцог, който обеща да му съобщи, ако в района се появи още нещо лилаво. Чад беше в кухнята, галеше кафяво кученце от последното котило на Бруно.

- Готов ли си, старче? - попита той.

Бен кимна.

- Да вървим. Ще те оставя в училище.

- А ти къде отиваш? - попита Чад, докато се качваха в колата. - Мога и аз да дойда. Нямам какво да правя, освен да пиша домашни. Нали Иви вече не ми ги пише.

- В Небивалата земя.

Чад размисли.

- Добре. Аз ще си остана в гимназия „Аурадон", ако не възразяваш. Едно от изгубените момчета още ми е сърдито, задето му откраднах мечешкия костюм след последния мач. Вчера отново го спомена, но не съм аз виновен, че така и не си го получи обратно!

Членовете на шарената групичка все още бяха много привързани към кожите си от мечки, лисици, зайци и еноти.

- Само че точно ти беше виновен, че някой го намери и си направи от него постелка - напомни му Бен.

Чад въздъхна.

- Да, така си е.

23.

В заешката дупка

Джей се криеше в храстите, които растяха край пътя към замъка на Злата кралица, когато чу приятелите си да шепнат - или май се караха? - в мрака.

- Ей! - каза той и излезе иззад храстите. - Време беше да се появите.

Часът беше 11:54, оставаха пет минути до срещата.

- Счупих си токчето - обясни Иви, която накуцваше. - Съжалявам. Още съм с обувките за танци вместо с ботуши за планински преходи. Забравих колко ходене ни чака на острова. Но съм добре.

- За какво се карахте? - попита той.

- Иви няма доверие на Мади - отвърна Мал и му разказа какво бяха научили за краткото време от пристигането си досега - общо взето, нищо хубаво. Злата кралица, Круела де Вил и Джафар все още бяха в неизвестност.

- Лудата Мади ли? И аз не бих й имал доверие, доста е потайна - каза Джей. -Това тук е Островът на изгубените, забрави ли? Островът на изгубените, Домът на лъжите.

- Ти откри ли нещо в магазина?

- Нищичко - отвърна Джей и им разказа колко подозрително странно се е държал Големия Мърф и как Антъни Тримейн ги е нарекъл фурнаджийски лопати.

- Всички ни мразят - каза Иви, сякаш фактът я натъжаваше.

- О, да, направо не могат да ни гледат - съгласи се Карлос.

- Не ни мразят всички. Някои, изглежда, се страхуват от мен - заяви Мал.

- Всички винаги са се страхували от теб, Мал. Това не се е променило, хайде стига - възрази Карлос.

- Добре де, добре - призна Мал. - Но сега се страхуват още повече!

Тя им разказа как стаята й е останала непокътната, а останалата част от замъка е била разграбена. - Май си мислят, че ще ги превърна в гущери.

Джей прихна.

- Трябва да превърнеш Острова на изгубените в Остров на гущерите!

- Не е смешно - рече Мал, макар че устните й потрепнаха. - Пък и трябва да открием какво замисля клуб „Антигерой".

- Сигурно отмъщението си срещу нас - каза Карлос.

- Трябва ли да ходим на срещата? - попита Иви.

- Хайде де, няма точно сега да даваме заден. Може пък да се окаже, че просто не обичат сандвичи. Юнашки сандвичи? Сандвичи за герои? Схващате ли? -пошегува се Джей.

Останалите изстенаха. Мал не обърна внимание на шегата му.

- Е, от поведението на Мади останах с впечатлението, че Джафар, Круела и Злата кралица определено участват в плана.

- На мен ми се стори, че и Мади участва - рече Иви.

- О, със сигурност - подкрепи я Карлос.

- Шшшт! - рече Джей. - Някой идва.

Четиримата се отдръпнаха в сенките и надзърнаха иззад храстите. По пътя премина процесия от забулени фигури, които се насочиха към вратата на подземието.

- Видяхте ли някой познат? - прошепна Иви.

- Не - каза Джей, който имаше най-остро зрение. - Прекалено са далече и е прекалено тъмно.

- Сега какво ще правим? - попита Карлос и се опита да бутне клонките на храста настрани, за да не го гъделичкат по носа.

- Ще вървим след тях, не е ли очевидно? - попита Мал, използвайки тона, с който той им бе говорил малко преди това.

- Без караници! - предупреди Иви. - И тихо, за да не ни чуят.

Появиха се още няколко силуета, които минаха край тях и изчезнаха надолу по стъпалата към мазето. След известно време тълпата оредя до неколцина закъснели членове на клуба.

- Добре, да вървим - каза Джей. - Ще се вмъкнем с тия симпатяги.

Той огледа района.

- Мисля, че са последните.

Четиримата се запромъкваха след закъснелите и когато облаците се отдръпнаха от луната, видяха, че следват Хари и Джейс. Карлос сви рамене, когато приятелите му го погледнаха въпросително. Джей си помисли, че щом синовете на най-верните слуги на Круела са членове на клуба, то самата тя трябва да е сред водачите.

Хари и Джейс изчезнаха зад вратата, която бе оставена отворена. Четиримата изчакаха малко и ги последваха. Подземието на замъка бе студено и влажно и докато навлизаха все по-дълбоко в мрака по виещите се коридори, които миришеха на мухъл, ставаше все по-студено и по-тъмно.

Джей водеше и когато изведнъж спря, останалите се сблъскаха зад гърба му. „Уф! Ох! Внимавай!"

- Къде отидоха? - прошепна Карлос. - Защо спря?

- Мисля, че ни чуха - прошепна Джей. - Тихо, всички!

Той наостри уши и присви очи в тъмнината. След няколко секунди дочу Хари, който стъпваше по-тежко.

- Чух ги, хайде - прошепна той и подкани с жест приятелите си да го последват.

- Къде отиват? - попита Мал Иви. - Това е твоят замък, нали? Какво има тук?

- Нямам представа - отвърна Иви. - До днес дори не знаех, че имаме подземие. Започна сякаш да просветлява и те отново зърнаха Хари и Джейс, които влязоха в някаква стая от лявата страна на коридора. Джей кимна и четиримата се вмъкнаха след тях. Както коридорите, и тази стая тънеше в мрак, но на Джей му се стори, че усеща присъствието на хора наоколо. Какво ставаше? Заподозря, че тайното им влизане не е останало незабелязано.

- Назад, назад, имам лошо предчувствие - каза той и се опита да ги поведе навън.

Твърде късно!

Вратата се затвори с трясък зад тях.

- Далматинци - изруга Карлос. - Това е капан!

Стана точно това, от което се страхуваха - сбъднаха се най-лошите им кошмари. От мрака долетя заплашителен глас:

- Операция „Добре дошли у дома" постигна успех.

24.

Топло посрещане?

Карлос се стресна при звука на този глас и бързо се скри зад гърба на Мал. Реши, че това е най-безопасното място. Не се страхуваше да се изправи пред опасностите, но предпочиташе да го направи с ясното съзнание, че Мал е пред него. Иви затаи дъх, но успя да не изпищи. Джей изпука с кокалчетата на пръстите си, готов да раздава юмруци. Мал беше спокойна, а гласът й прозвуча равно и гладко, когато сръчка Карлос и му каза какво да прави: - Факлата, моля.

- Какво? - попита той, преди да се сети, че тя има предвид запа „Факла", който имаше на телефона си. Той пусна запа и ярка светлина заля стаята.

Четиримата попаднаха в центъра на светлинния поток и Карлос видя, че са обградени от всички страни от малка, но развълнувана групичка млади злодеи. Разпозна някои лица - братовчед си Диего де Вил, който вдигна вежда вместо поздрав, Хари и Джейс - с въодушевени усмивки на лицата, Изла, Хади, Клодин Фроло и Лудата Мади, която държеше нещо като огнехвъргачка в ръце.

Един момент. Какъв беше този шум? Какво правеха?

Отначало не беше сигурен, но им се стори, че групичката ръкопляска, дори подвиква, подсвирква, тропа с крака и вика имената им: „Те са тук!" „Тук са!" „Наистина е Мал!" „И Джей е тук!" „Ура, Карлос!" „Иви изглежда разкошно!"

И чакай малко... оръжието, което държеше Мади... да не би да беше торта? С прекалено много свещички?

Определено беше торта, и то с надпис „ДОБРЕ ДОШЛИ У ДОМА, ГЕРОИ!".

- Май има предвид нас - рече Джей и разтегли устни в усмивка.

- Явно имат предвид нас - каза Иви с невероятно облекчение.

- Хм, мисля, че не сме разбрали целта на клуба - каза Мал и сръчка Карлос. -Или сме дошли на грешна среща? Определено не ми изглеждат антигеройски настроени.

Карлос обаче не усети сръчкването, защото откри в тълпата едно много познато и много обичано лице.

- Професоре! - извика той, когато зърна не друг, а бившия си преподавател по науки Ин Сид. Стоеше точно зад Мади, а звездите по островърхата му магьосническа шапка отразяваха пламъчетата на свещите. Ин Сид беше един от най-уважаваните учители в „Дракон Хол", макар да се говореше, че той дори не е злодей и се е преселил доброволно на Острова на изгубените, за да помогне в образованието на злодейските деца.

- Момчето ми - рече Ин Сид и кимна сериозно. - Добре дошъл.

Той се обърна към насъбраната групичка.

- Не ги притискайте, не ги притискайте, отдалечете се - каза строго. - А вие четиримата се погрижете за свещите, преди да подпалят замъка. Няма да е добре Злата кралица да се върне и да види купчина пепел, нали?

Четиримата духнаха свещите под още ръкопляскания и радостни възгласи. Някой включи лампите и Карлос видя, че се намират в съвсем нормално мазе, чисто и светло. На едната стена бе закачена черна дъска, а пред нея бяха старателно наредени няколко маси.

- Да започнем с тортата, а? Наложи се да подкупя няколко доста стиснати мишки да я изнесат тайно от дворцовата кухня в Аурадон и да я доставят на гоблините по-рано тази седмица за днешната среща - обясни Ин Сид. - Изла, донеси чиниите, моля те. Мади, ще се заемеш ли?

- Разбира се, професоре - каза младата вещица и започна да реже тортата на парчета.

Четиримата гледаха занемели от недоумение как членовете на групичката послушно и доброволно се разпръснаха, насядаха по столовете и зачакаха да им поднесат тортата. Карлос погледна Джей и вдигна рамене.

Ин Сид им направи знак да седнат до най-близката маса.

- Е, поне не са се събрали да ни нападнат - каза Джей и намигна, когато му поднесоха парче торта.

- Освен ако смятат да ни убият със захар - отбеляза Мал и погледна своята торта със съжаление. - Да не бях изяждала целия пудинг.

Членовете на клуб „Антигерой", които никога не бяха яли нещо толкова вкусно, се тъпчеха с бясна скорост и Мади едва смогваше да реже нови парчета. За първи път вкусваха истинска захар и неколцина се замаяха и превъзбудиха от сладостта й.

Хари и Джейс се приближиха с победоносни усмивки.

- Казахме ви, че няма да развалим изненадата. И не я развалихме, нали? -попита Джейс.

- Изобщо нищо не заподозряхте, нали? - присъедини се и Хари и облиза петно глазура от горната си устна.

- Нищичко - потвърди Карлос, комуто двамата се сториха изведнъж много по-симпатични от всякога.

Не бяха особено съобразителни или сръчни, но пък бяха послушни и изпълнителни. Когато го принудиха да организира купон за Мал, двамата му помогнаха да украси къщата, без да се оплакват. Джейс и Хари се ухилиха и се върнаха доволни по местата си.

- Професоре, може ли да попитаме каква е целта на тази среща? - попита Иви, която похапваше изящно от тортата си.

- След малко, след малко - отвърна професорът и облиза малко глазура от мустаците си. - Имаме много за обсъждане и е по-добре да го направим на пълен стомах.

Той остави чинията си на масата.

- Кажете ми, как успяхте да се върнете на острова?

- Аз карах - каза Карлос с уста, пълна с торта.

- Откраднахме кралската лимузина - поясни Джей. - В нея стои дистанционното, което отключва купола и кара моста да се появи.

- Умно - рече Ин Сид. - Сигурен съм, че способностите ти на крадец са помогнали в това отношение.

Джей грейна.

- Ами предполагам.

- Макар че се сблъскахме с крал Бен и той ни позволи да вземем колата -напомни Мал и завъртя очи заради опита на Джей да си припише всички заслуги.

- Да, Бен винаги е имал напредничаво мислене - съгласи се Ин Сид. - И всички сте добре, нали? Харесва ли ви животът в Аурадон?

- Да, сър - отвърна Иви. - Много ни харесва.

Професорът поглади дългата си сива брада.

- Отлично, отлично. Моля, предайте поздравите ми на Феята кръстница, когато я видите.

Иви обеща.

- Между другото, професоре, майка ми знае ли, че сте тук, в мазето ни? Тя участва ли във всичко това?

Ин Сид се засмя.

- Всичко ще ви бъде обяснено, когато му дойде времето.

Мал се размърда нетърпеливо. Карлос знаеше, че тя иска светският разговор да приключи, но Ин Сид сякаш бе решен да не го допусне.

- Как се справят рицарите този сезон? - обърна се той към момчетата.

- Досега имаме пет победи и една загуба - отвърна Джей. - Спечелихме всичките си мачове освен този срещу отбора от Имперската академия. Ли Шан не си поплюва.

- По мое време отборът на Олимп беше най-сериозният съперник - не е лесно да се побеждават боговете - каза Ин Сид с носталгия.

- Още са силни, но доста от децата на боговете учат в гимназия „Аурадон" и сигурно затова ние сме по-силни - обясни Джей.

Карлос изяде тортата си и вече се пръскаше от любопитство. Не можеше да го задържа повече.

- Хайде, професоре, разкажете ни каква е тази работа с антигероите.

- Разбира се, че ще ви разкажа! - възкликна весело Ин Сид. - В края на краищата именно аз създадох клуба.

25.

Още една приказка

Някога до Небивалата земя се стигаше само с летене. Точно както в случая с Острова на изгубените, нямаше надежден мост, който да свързва малкото парче земя с континента, затова членовете на кралския двор на феите оставяха бутилки с вълшебен прашец на пристанището. Посетителите се посипваха с него, започваха да мислят за хубави неща, издигаха се и се понасяха към Небивалата земя. Когато Бен беше дете, много обичаше да пътува с вълшебен прашец, но когато крал Звяр и Феята кръстница решиха, че дори тази магия е против аурадонската политика, построиха нормален мост. Въпреки това Бен малко се разочарова при мисълта, че този ден няма да лети. Той остави Чад в училище и стигна до Небивалата земя в ранния следобед, минавайки по моста и после по виещите се пътища на хълмистото островче. Мислеше, че следва точно картата, но явно някъде беше завил в погрешната посока, защото, вместо да пристигне в централата на феите, се озова до селце от шатри.

Бен слезе от колата, за да попита за пътя. Наоколо нямаше много хора -първият човек, когото зърна, беше Тигров божур, дъщерята на Тигровата лилия.

- Здрасти, Бен - поздрави тя, щом го видя. - Дойде да злорадстваш, а?

- Моля? - обърка се той, преди да се сети, че тя говори за мача, който отборът на Небивалата земя бе изгубил предишния ден. - А, да, съжалявам, че паднахте. Изгубените момчета играха много силно.

- Всички се скапаха - каза тя. - Майка ми се закле да обучи нов отбор. Какво правиш тук?

- Тръгнал съм към Долината на феите - каза Бен. - Обаче се загубих. Ще ме упътиш ли?

- Естествено - каза тя. - Заради дракона ли си тук?

Бен спря.

- Как разбра?

- Всички знаят. Злодеида е, нали?

- Всъщност още не знаем със сигурност - каза той. - Затова съм тук.

Тигров божур, изглежда, прие това за разумен отговор и спря да разпитва. Посочи надолу към гората.

- Свий наляво до водопада вместо надясно и ще стигнеш до Великия дъб в долината. Ще те чакат.

Феите живееха в хилядолетен дъб, който отвътре беше толкова просторен, колкото всеки друг дворец в кралството. Самите феи се стрелкаха из въздуха, крилете им жужаха, те развълнувано поздравяваха Бен и се смееха с гласове, които звучаха като камбанки. Фейлин Звън, миниатюрна фея със златни коси и прозрачни криле, посрещна Бен с усмивка.

- Какво можем да направим за теб, Бен? - попита тя.

- Пратиха ме трите добри феи. Казаха, че можете да ми помогнете с проблема, който ни тревожи - обясни той и седна пред широка дъбова маса, изрязана направо в дървото.

- Чухме за дракона в Камелот - каза тя със сериозен глас. - Създанието още ли е на свобода?

Бен кимна.

- Ако съм прав, тази сутрин е било в Чаровния.

Той извади кърпичката си и показа на феите лилавата люспа, намерена в курника.

- Можете ли да ми кажете от какво животно е това? - той й подаде люспата възможно най-внимателно.

Фейлин я взе и я показа на другите феи.

- Прилича на някакъв вид змия - каза тя.

Той я погледна настоятелно.

- Искам да знам дали е от Злодеида.

Тя обмисли молбата му.

- Можем да проверим в архива. Ние, феите, имаме каталози с всички създания, които живеят в кралствата на Аурадон, така че, ако люспата е от Злодеида, ще ти кажем със сигурност - обясни тя и сложи люспата в кърпичката. Даде знак на най-близката фея. - Занеси това на Лекси Роуз и я накарай да направи няколко изследвания, за да види дали съвпада с образците в базата данни.

- Благодаря - каза Бен.

- Радвам се, че си тук - каза Фейлин, - защото тъкмо си говорехме дали да дойдем при теб и да ти кажем какво сме открили.

- Какво е то?

- Бен, не знам дали трите добри феи или Мерлин са ти казали, но тук, в Небивалата земя, ние, феите, сме много чувствителни към промените в атмосферата и заобикалящия ни свят. Чух, че в Аурадон сте преживели поредица от земетресения, вярно ли е?

- Да, също и вторични трусове.

- При нас времето е ужасно - извънсезонни бури по крайбрежието и огромни вълни, които се разбиват в бреговете ни.

- Да, навсякъде из Аурадон времето е необичайно. В Северен Вей е валял сняг, а в Гудли Пойнт е имало градушка - разказа той. - Учените се надяват, че всичко това означава само едно - зимата ще подрани.

- Още не знаем каква е причината, но съм разпратила писма до най-светлите умове в Аурадон, в които споделям загрижеността ни. Според фейските ни изчисления, каквато и да е тази причина, всичко е започнало от Острова на изгубените - каза Фейлин.

- Вече пратих екип да разследва - каза Бен, мислейки за Мал, Иви, Джей и Карлос. - Сигурен съм, че ще успеят да разкрият какво става там.

- Радвам се да го чуя - каза Фейлин. - Защо не почакаш тук? Едва ли ще отнеме много време да се разбере откъде идва люспата, която си намерил. Ще ти донесем нещо за ядене и пиене. Сигурно си изморен от карането нагоре-надолу цял ден.

- Благодаря, Фей.

Той се изправи и тя му се поклони. После полетя нанякъде и викна през рамо:

- Между другото, моля те, предай на Чад Чаровния принц, когато се прибереш, че се надяваме да се радва на мечата си постелка - тя намигна. - И ако отново ни изиграе подобен номер, ще взема капитан Хук от Острова на изгубените да му даде урок.

- Непременно - обеща Бен.

26.

Анти какво?

Докато ходеше в „Дракон хол", Мал нямаше късмета да учи в някой от класовете на Ин Сид и макар да знаеше за „добрата" му репутация, не беше подготвена като другите за лекия му, спокоен маниер.

- Първо на първо, как разбрахте, че сме тук? - попита тя.

- Ами щом получихте съобщенията ни, разбира се, започнахме да се подготвяме за пристигането ви - каза Ин Сид.

- Това сте били вие! - възкликна Карлос.

- Разбира се. Нямаше как да ги подпишем със собствените си имена, за да не се издадем - в тази кошница има доста гнили ябълки, ако ме разбирате, човек трябва да внимава извънредно много. Но се надявахме, че ще се досетите, и не се излъгахме - обясни професорът. - Много се гордея с вас.

- Но как успяхте да ни пратите съобщенията? - поинтересува се Джей.

- Фреди! - възкликна Мал. - Тя е била вестоносецът, нали? Защото тъкмо беше дошла от острова - знаела е как да използва Тъмната мрежа и как да се свърже с нас.

- Права си - каза Ин Сид.

- Какво имате предвид? - попита Карлос.

- Видях я в библиотеката една вечер и ми се стори, че ме следи. Плюс това е единственото злодейско дете в Аурадон, което не получи съобщение да се върне у дома - обясни Мал. - А и сигурно е знаела, че начинът да ме накара да приема съобщението сериозно, е да го напише така, сякаш е от майка ми, затова го е подписала с М.

- Още не сте ни казали каква е целта на клуба - напомни Иви.

Старият магьосник свали шапката си и се почеса по плешивата глава.

- Преди да продължа с обясненията, първо да разчистим - каза той. - Членовете на клуба знаят, че тук има други правила - държим чисто и подредено. Немарливостта е труден за изкореняване навик, но те се стараят.

- Дайте да ви помогна - каза Мал и започна да събира чиниите.

Иви събра чашите, а момчетата избърсаха масата си със салфетки. Мал хвърли чиниите в кофата за боклук и когато вдигна глава, видя групичка деца, които я гледаха с обожание.

- Това, дето го направи в Аурадон, според нас е страхотно - прошепна Хади, синьокосият син на Хадес.

- Наистина беше страхотно - съгласи се Големия Мърф.

- Супер направо - изписука Еди със същата кривозъба усмивка като на баща си, докато замисляше да удави Дукесата и котенцата й.

Скоро около нея се насъбра цяла тълпа, изпълнена с възхищение, и Мал забеляза, че и около Иви, Карлос и Джей са се образували подобни групички.

- Наистина ли мислите така? - попита ги тя. - Че онова, което направихме на коронацията, е било страхотно?

- Разбира се! - изтръби Хърми Бинг точно като слон от стария цирк на баща му.

За момент Мал реши, че всички се вълнуват и я гледат така, защото тя е най-злата на света, но скоро й стана ясно, че е тъкмо обратното. Искаха да говорят само за това колко добра е станала. Мал не можеше да повярва колко бяха сгрешили за този клуб.

- Чакайте малко - мислех, че всички се страхуват от мен, защото ме смятате за по-лоша от майка ми - тя вдигна ръце.

- О, страх ни е - потвърди Хари. - Направо сме в ужас, откакто разбрахме, че доброто е по-силно от злото!

- Чакайте, значи не сте ми ядосани? Не ни мразите? - попита тя, макар да се почувства глупаво, че задава такъв въпрос след посрещането и тортата.

Жуженето на възбудените гласове се извиси възмутено. „Не!" „Нищо подобно!" „Ние ви обичаме, хора!" „Какви ги говори?" „Отдавна не живее тук, забрави ли? Не знае, че нещата са се променили."

- Ние искаме да бъдем като теб, да се научим да правим това, което вие направихте - каза Големия Мърф сериозно. - Искаме и ние да се научим да бъдем добри.

- Разбираш ли, когато видяхме какво постигнахте вие четиримата, осъзнахме, че и ние не искаме да правим онова, което искат от нас родителите ни - обясни Хади. - Макар че, честно казано, това в моя случай може да се окаже трудничко заради баща ми. Но искам да съм различен.

- Ние избрахме да сме добри - натърти Изла, сякаш твърдението бе форма на бунт, а като се има предвид, че се намираха на Острова на изгубените, точно такова си беше.

Обясниха, че клубът е основан веднага след като Мал е победила Злодеида. Аутсайдерите на острова, повечето от които вече бяха скъсани на изпита по пъклени кроежи при лейди Тримейн и понякога скришом помагаха на окуцели гоблини да пресекат улицата, вместо да ги сритат към бордюра, бяха осъзнали, че ги привлича добрината, не злото.

Донякъде Карлос беше излязъл прав - движението „Антигерой" наистина бе радикална група, най-вече защото е решила да се бори с принципите в основата на злодейските ценности, изповядвани на острова. Действията на Мал в Аурадон бяха запалили фитила на истинска революция на Острова на изгубените, в която младото поколение злодеи нямаше търпение да последва примера й. Мал бе очаквала да попадне на група, събрана заради омразата си към героите, а не да се превърне в почитана личност именно заради геройството си. Мина известно време, преди да повярва, че всички са искрени, но накрая го прие.

Разбира се, членовете на клуба разказаха на Мал и приятелите й как трябва да пазят в тайна новите си предпочитания, заради което дори злодеите на срещата се бяха държали грубо с тях в града. Никой не биваше да научи, че членовете на клуба се опитват да станат добри, особено на Острова на изгубените. Благодарение на Ин Сид обаче имаха местенце, където можеха да бъдат себе си. Изла обясни, че всъщност Ин Сид е предложил Замъка от другата страна, понеже е отдалечен от града и защото от известно време е изоставен. Освен това никой не би заподозрял, че в дома на Злата кралица се замисля нещо различно от пъклени кроежи и уроци по гримиране.

- Чакайте! Значи нея наистина я няма, така ли? Злата кралица не е част от клуба? Ами Круела и Джафар? - попита Мал.

Преди някой да успее да отговори на въпроса й, Ин Сид пристъпи към черната дъска.

- Добре дошли на седмичната среща на клуб „Антигерой" - каза той. - Обявявам я за официално открита.

- Може ли да попитам защо се наричате антигерои? - вдигна ръка Карлос.

- Не се ли досещаш? Помисли си - каза професорът, а в очите му проблесна пламъче.

Мал сбърчи чело и се замисли какво бе научила от развълнуваните така наречени злодеи.

- Казва се „Антигерой", защото се криете там, където всички могат да ви видят - каза тя.

Ин Сид се усмихна широко.

- Това е единственият начин да се скриеш.

Всеки, който попаднеше на форума на клуб „Антигерой" в Тъмната мрежа, щеше да реши, че членовете му ненавиждат четиримата герои, но разбира се, снимките им бяха просто начин да се привлекат нови попълнения, като загатваше на запознатите, че клубът е мястото, където могат да станат като Мал, Иви, Джей и Карлос. Мал сподели прозрението си с групата и всички щастливо закимаха.

- Това е част от цялата работа, разбира се, но има и друга причина да се наричаме антигерои - каза Ин Сид. - Повечето хора не знаят, че антигерой е друга дума за злодей... Или, нека го кажа така: антигероят е злодеят в историята, който предизвиква симпатия. Антигероят е герой, който не е идеален. Антигероят не идва на бял кон и няма блестяща златиста коса и безупречни обноски. Всъщност антигероят съвсем не прилича на типичния герой в дадена история. Антигероите са груби, грозни и егоистични, но въпреки това са герои. Колкото и да е несъвършен един антигерой, той се опитва да постъпи правилно. Всички вие сте антигерои и аз се гордея с вас.

Той грейна насреща им и всички започнаха да ръкопляскат и подвикват.

- Значи, ако сме разбрали правилно, това е таен клуб, който учи злодеите...

извинете, антигероите, да бъдат добри? - попита Карлос.

Мал си спомни как Джини Готел иронично бе казала, че „те" са прави за нея, и бе се пошегувала: „Има надежда за всички нас" - явно бе намекнала, че за злото няма надежда, щом дори дъщерята на Злодеида е избрала да бъде добра.

Мал се намръщи.

- Почакайте, професоре. Щом целта на клуба е да обучава злодеите да бъдат добри, права ли съм да предположа, че Злата кралица, Круела де Вил и Джафар нямат нищо общо с него?

- С „Антигерой"? Не, разбира се, те са закоравели злодеи, за съжаление - каза професорът. - Но като стана дума за злодеи, радвам се, че разбрахте смисъла на посланието ни и се върнахте на острова, защото имам отчаяна нужда от помощта ви, за да ги намерим и надхитрим.

27.

Тайната на антигероите

Чакайте! Значи ги няма тук? Наистина са изчезнали? - попита Карлос. - Майка ми, Злата кралица и Джафар?

Той се опита да скрие облекчението си от тази новина. Колкото и да беше се убеждавал, че е готов да се изправи срещу майка си, така както Мал бе направила със своята, сега беше повече от щастлив, че няма да му се наложи.

- И щом вие не знаете къде са, значи не са на Острова на изгубените? - попита Мал.

- Не са точно там. Но не са и извън него, поне така се надяваме - каза Ин Сид, продължавайки да е дразнещо лаконичен по въпроса. - Нека се върна малко назад. Изглежда, са изчезнали от Острова на изгубените малко след като Злодеида отвори купола, но никой не е сигурен. Хората изпаднаха в паника, когато я видяха да се превръща в гущер - бояха се, че Аурадон ще иска да си отмъсти на острова. В хаоса, който последва тези събития, бе трудно да забележиш дали се случва нещо необичайно, тъй като всичко беше необичайно, особено след ембаргото над гоблинските шлепове. Никой не сметна за странно това, че магазинът на Джафар бе затворен известно време, тъй като той бездруго имаше непостоянни навици, а Злата кралица и Круела де Вил странят от обществото. Но магазинът остана затворен и след няколко седмици един гоблин, който отговаряше за ежедневните доставки на храна за Злата кралица, докладва, че никой не ги внася в замъка. Просто се трупали пред входа, а пък перукерът на Круела отбеляза, че не се е появила за редовната си проба. Тогава усетихме, че нещо не е наред - той се намръщи и подръпна брадата си. - Изпратих вестоносци до домовете им и навсякъде из острова, за да разберат дали някой ги е виждал, но без резултат. Бяха наистина изчезнали.

Всички кимаха - беше ясно, че вече са чували всичко това. Карлос забеляза, че някои деца рисуват в тетрадките си или си предават бележки и си шушукат. Макар да се опитваха да са добри, все още бяха непослушни. Той се опита да не им обръща внимание и се съсредоточи върху думите на Ин Сид.

- Но ако не са на острова, къде може да са отишли? - попита Карлос и преглътна. - Смятате ли, че са отишли в Аурадон?

Ин Сид хвърли замислен поглед на ученика си.

- Преди да ти отговоря, бих искал да задам няколко други въпроса.

- Давайте - каза Мал.

- Случайно да е имало поредица земетресения на континента? Леки трусове, вибрации? И от време на време някой по-силен трус? - попита той.

- Да - потвърди Джей и четиримата кимнаха.

- Забелязали ли сте дали стават все по-силни и по-чести?

- Определено - каза Мал. - Знам, че съветът на Бен се тревожи, защото никога досега не се е случвало подобно нещо. Но не са само земетресенията - той спомена, че из цялото кралство се забелязва необичайно за сезона време. Слана, урагани, пясъчни бури.

- Значи подозренията ми се потвърждават - рече Ин Сид и въздъхна.

- Какво общо има времето с изчезналите злодеи? - попита Мал.

Професорът обаче записваше нещо в бележника си и не обърна внимание на въпроса й. Когато отново вдигна поглед към тях, те го гледаха съсредоточено.

- Мисля, че е време да ви разкажа малко повече за историята на острова. Както знаете, когато злодеите бяха заточени там, Феята кръстница, по заповед на крал Звяр, създаде невидим купол, за да държи магията далеч от ръцете им, така че никога отново да не застрашат мира в Аурадон.

- Мислех, че е и за да ги накажат за злодеянията им - вметна Иви.

- Всъщност беше наказание, тъй като бяха затворени тук заради безопасността на кралството - поясни Ин Сид. - Но онова, което тогава не знаехме, бе, че като се държи магията далече от повърхността на острова, се създава огромно налягане в атмосферата и магията, чийто достъп до острова е затворен, трябва да отиде другаде.

- Прехвърляне на енергията - каза Иви, а членовете на клуба започнаха да задрямват на столовете си. Очевидно и това бяха чували.

- Да - впечатли се Ин Сид. - Предупредих Феята кръстница за рисковете при издигането на магическата бариера, но по онова време сметнахме тези рискове за по-малки, отколкото да се оставят злодеите на свобода с непокътнати магически сили.

- Магията се е скрила под земята - бавно каза Мал.

- Точно така. През двайсетте години от създаването на купола магията подивя и се просмука в земята, където образува система от тунели, наречена Безкрайните катакомби на обречените, която формира няколко магически територии под повърхността - каза професорът. Изгледа ги печално. - Според някои тунелите включват и пътя за бягство от Острова на изгубените, който води право в Аурадон.

- Аурадон! - извика Карлос.

- Да, и този път трябва да бъде затворен, преди някой да го открие. Боя се, че може би вече сме закъснели - каза професорът.

- Магическа подземна територия под краката ни, която води в Аурадон -повтори Джей. - Луда работа.

Професорът се намръщи.

- Изпратих писмо на крал Звяр, в което споделих заключенията си, но се опасявам, че Злата кралица, Джафар и Круела са го прихванали. Слугите на Злодеида проверяваха пощата ми и съм сигурен, че Злата кралица продължи да го прави след бягството на Злодеида.

- Сега Бен е крал, така че май трябваше да пишете на него - укори го Мал. -Ами трусовете? И земетресенията, и странното време - те свързани ли са с всичко това?

Професорът кимна.

- Когато Злодеида разби купола, за да избяга, мисля, че освободената магия е предизвикала реакция под повърхността на Острова на изгубените, която от своя страна е предизвикала ефект на вълната в климата и той се усеща чак в Аурадон. Този ефект предизвиква всички тези явления.

- Реакция ли? - попита Мал. - Каква реакция?

Професорът отвори уста да отговори, но Карлос върна разговора към темата, която го тревожеше най-много.

- Извинете, професоре, но те явно са открили съществуването на тайния тунел, пътя за бягство - поясни той. - Круела, Злата кралица и Джафар имам предвид.

- Затова не са взели много багаж - каза Иви. - Мислели са, че ще стигнат в Аурадон бързо, а там Круела ще си купи нови кожи, майка ми ще се докопа до козметика от последния сезон, а Джафар сигурно е мислел, че ще може да доведе Яго веднага щом завземат Аурадон.

- Но ако са стигнали до Аурадон, досега някой щеше да докладва за присъствието им - отбеляза Джей. - Не виждам как ще се впишат безпроблемно в местното общество.

- Не, мисля, че не са в Аурадон - каза Ин Сид. - Тръгнали са натам най-вероятно, но още не са стигнали.

- Но нали казахте, че не са и на Острова на изгубените - рече Карлос.

Стресна се, когато Иви изведнъж скочи от стола.

- Вълшебното огледало! - извика тя. - Затова не можа да ги намери! Мал, помниш ли как се притеснявахме, че използват някаква мощна магия, за да се скрият? И бяхме прави, почти. Наистина имаше мощна магия, но не там, където ние мислехме.

Ин Сид изглеждаше доволен.

- Влизала ли си в моите часове? - попита той. - Имаш забележителен логически талант.

Иви се изчерви от комплимента.

- Благодаря, професоре.

Джей огледа групата около масата.

- Е, къде са? Така и не схванах.

- Изгубени са в Катакомбите - рязко каза Мал. - Опитали са се да стигнат до Аурадон, но са се изгубили по пътя.

Старият магьосник кимна.

- Не съвсем. Според мен са се спуснали в тунелите, за да търсят нещо.

- Нещо различно от пътя навън? - попита Джей. - Какво може да има там?

Ин Сид подкани с жест всички да затворят книгите и да съберат картите. Въздъхна тежко и един по един ги погледна в очите.

- Откъде, според вас, идва злото? - попита той.

- От Острова на изгубените - предположи Карлос.

- Топло - гласът му отекна из малката стая. - Злото е реално, то живее и диша, и върши лоши неща чрез живи носители, нетърпеливи да разпространяват черната му зараза, но злодеите не могат да бъдат злодеи без източника на силата си.

По-малките членове на клуба почнаха да хленчат.

- Всеки злодей има талисман. Тези талисмани държат силите, от които бяха лишени злодеите след заточването им на Острова на изгубените.

- Като скиптъра „Окото на дракона" - рече Мал. - Това беше талисманът на майка ми. Да не би да казвате, че в Катакомбите има и други талисмани?

- Ти също щеше да станеш отличничка по моя предмет - отбеляза с гордост Ин Сид. - Да, Катакомбите на обречените са само част от уравнението. Както споменах по-рано, когато Злодеида избяга, освободи толкова много енергия в околната среда, че тя предизвика магическа реакция под земята и причини скорошните земетресения и необичайното за сезона време в Аурадон. Боя се, че освен това магията е събудила четирите зли талисмана, расли в Катакомбите на обречените години наред. Мощта на тези талисмани непрекъснато се увеличава и създава хаос в климата, тъй като те смучат енергия от околната среда. Четири от тези талисмани са най-опасни в момента: Плодът на отровата, Златната кобра, Пръстенът на завистта и едно ново Яйце на дракон.

Над стаята се спусна тежко мълчание и героите усетиха, че макар клубът да знае за Катакомбите, информацията за талисманите е толкова нова за младите злодеи на Острова на изгубените, колкото и за четиримата гости от Аурадон.

- Ново Яйце на дракон? - попита Карлос. - Какво значи това?

- Един момент - рече Джей. - Това има ли нещо общо с „Окото на дракона" в Аурадон? Оригиналният скиптър?

- А, то се счупи, когато майка ми се превърна в гущер - каза Мал. - Намерихме го и Бен го прибра в музея. За нищо не става вече, така че яйцето явно е новият талисман.

Ин Сид кимна.

- Мерлин ми писа за проблема в Камелот и след като вече бях чул за необичайното време в Аурадон, си дадох сметка, че трябва да ви доведа, деца, на острова възможно най-бързо. Нямаме много време - трябва да действаме, и то бързо - каза професорът. - Талисманите желаят да бъдат намерени. Вече са изкушили собствениците си да тръгнат да ги търсят и скоро ще призоват и други на своя страна. Искат да избягат от мрака под земята, за да могат отново да сеят хаос и разруха под небето. Трябва да ги намерите и обезвредите, преди да попаднат в лоши ръце, и след това да ги занесете в Аурадон, където да бъдат унищожени завинаги.

- Ще тръгнем възможно най-бързо - обеща Мал.

- Помните ли как вие четиримата успяхте да победите Злодеида? - попита Ин Сид.

Те кимнаха.

- Ами ако не беше само Злодеида и „Окото на дракона"? Ами ако се бяхте изправили срещу всичките четирима злодеи с талисмани в ръцете им? Представете си да се биете не само със Злодеида и „Окото на дракона", а и с Джафар и Златната кобра, Злата кралица и отровната й ябълка, и с Круела де Вил и нейния Пръстен на завистта?

- Ох - каза Карлос. - Не звучи добре.

- Ако се използват заедно, талисманите на злото могат да надвият силата на доброто веднъж завинаги.

28.

Чираците на магьосника

Нещата бяха много по-зле, отколкото беше си мислила. Иви бе сигурна, че пътуването до Острова на изгубените ще им разкрие как злодеите кроят нов коварен план, но не беше подготвена за онова, което всъщност чу. Самата мисъл, че някъде отдолу има четири талисмана на злото и ако родителите им ги намерят, никой няма да може да ги спре, бе прекалено страшна. Откакто Мал бе победила Злодеида, Иви се чувстваше сигурна, че могат да се справят с всичко, което им се изпречи на пътя, и че силата на доброто винаги ще побеждава. Сега обаче изглеждаше, че отново са в сериозна опасност. За щастие, Мал бе спокойна както винаги.

- Е, поне сега знаем къде са - под земята, в Катакомбите, и търсят изгубената си магическа мощ.

- Да - каза Ин Сид. - Вие четиримата трябва да намерите талисманите и да ги унищожите, преди родителите ви да успеят да ги използват срещу Аурадон. Боя се, че само вие бихте могли да ги надхитрите. В края на краищата никой не ги познава по-добре от вас. Мал, дори Злодеида да няма възможност да вземе Яйцето на дракона, е жизненоважно да го прибереш, преди друг да го направи.

- Супер, хайде да тръгваме - рече Джей, който вече беше на крака.

- Първо трябва да ви покажем върху какво работим - Ин Сид кимна към членовете на клуба, които застанаха мирно и започнаха да вадят карти и схеми. -Мислим, че не след дълго ще имаме точна карта на подземните тунели.

- Значи сте слизали там, така ли? - попита Карлос.

- Не. Никой от нас не е ходил там.

- Тогава как е възможно да правите карта на място, което не сте посещавали? -обърка се Карлос.

- С помощта на известни проучвания - отвърна Ин Сид. Той кимна към класа си и децата показаха книгите, които четяха. - Откраднахме ги от Атенеума на Злото, разбира се.

Кратка история на талисманите на злото; Легендата за Златната кобра; Отровен плод от Отровното дърво; „Скиптърът „Окото на дракона": митове и легенди.

- Според тези книги всеки талисман се създава и расте, захранван от магията в идеална за него среда, затова скицирахме възможните места, на които може да се намират - обясни той, сякаш това беше толкова лесно, колкото да измислиш пъклен план или да откраднеш парите на някой наивник, а всъщност сигурно бе толкова трудно, колкото да научиш цял екипаж на пиратски кораб на добри маниери.

- Страхотно, ще ни дадете карти. Добре тогава - покажете ни накъде трябва да вървим за Катакомбите, и тръгваме - каза Джей.

- Точно за това ми е нужна помощта на всички ви тази нощ. Не успяхме да открием точното местоположение на входа към Катакомбите - каза професорът. -Не ни остава много време, затова вие и останалите антигерои ще трябва да претърсите острова, докато го откриете.

Той започна да раздава задачи на членовете на клуба - разпращаше ги към всяко ъгълче на острова, от Хълма на оръженосеца до Кафявия мост.

- Ние с тях ли ще се движим? - попита Джей, докато антигероите се приготвяха да изпълняват задачите си.

- Да, но засега, моля, останете, където сте. Преди да ви изпратя на мисията ви, искам да дам на всеки съвет. Вземането на талисманите ще бъде много опасно. Злото е изкусително. Ще трябва да проявите силната си воля и да не се поддавате на съблазънта му.

Той застана пред Карлос и сложи ръка на главата му.

- Карлос де Вил, ти притежаваш жив интелект, но не позволявай на главата ти да диктува на сърцето. Научи се да виждаш онова, което наистина е пред теб.

Иви бе следващата и Ин Сид направи същото - положи ръка върху тъмносините й къдрици.

- Иви, помни, че дори когато вярваш, че си сама на света, си заобиколена от приятели.

Джей сведе глава и свали шапката си, за да може добрият професор да сложи ръка и на неговата глава.

- Джей от Аграба, момче с много способности, отвори очи и виж, че съкровищата на света са навсякъде около теб.

Накрая стигна до Мал. Ин Сид нежно докосна лилавата й коса.

- Мал, дъще на Злодеида, ти носиш кръвта на дракона в себе си, заедно със силата и огъня му. Но не носиш този товар сама. Разчитай на приятелите си и остави тяхната сила да ти помогне.

Ин Сид огледа младите злодеи, наредени пред него.

- Онова, което се готвите да направите, е много опасно.

Карлос се оживи.

- Няма проблем, второто ми име е...

- Оскар - каза Иви. - Знаем.

Антигероите заръкопляскаха, когато Мал, Иви, Джей и Карлос стиснаха ръката на професора и му благодариха за мъдростта и съветите.

- Ще съберем картите, които вече са готови - каза Ин Сид. - Дайте ни няколко минути.

Всички от групата се разпръснаха по задачите си, малките злодеи разговаряха оживено.

Карлос се сбогува с Хари и Джейс, които бяха натоварени с претърсването на Изгодния замък. Джей обеща на пиратите, че ще им праща картички от Аурадон.

Иви се радваше, че са разбрали къде са родителите им, но да тръгнат по следите им нямаше да е лесно. Ако Злата кралица бе решена да си върне талисмана, никой не би могъл да я спре. Тази жена бе в състояние да разблъсква хората с лакти, за да се добере до шишенце с коректор.

- Тръгвате да търсите, а?

- Аха - отвърна Иви.

- Радвам се, че вие поемате след тях, а не ние с Джейс. Ние прекалено много ще се страхуваме. Леле, ама много сте смели.

- Аз не съм - каза Иви. - Но понякога човек трябва да свърши онова, което трябва да се свърши. Благодаря все пак.

Преди да тръгне обаче, тя искаше да е сигурна, че ще може да ходи нормално. Огледа счупеното токче. Не можеше да върви така. Безкрайните катакомби на обречените със сигурност бяха място, свързано с много ходене, а тя все още беше с неподходящи обувки.

- Професоре - повика го тя със счупеното токче в ръка. - Дали ще можете да го оправите с малко научна магия или нещо подобно?

Той огледа обувката.

- Не, боя се, че няма начин да спасим обувката с магията на науката.

Иви посърна и се примири, че ще трябва да куцука по целия път под земята, и ще й излязат пришки и мазоли.

- Но имам нещо, което може да ти помогне - каза Ин Сид.

- Какво?

- Тиксо - заяви той и сръчно залепи супеното токче на мястото му.

Не бяха маратонки, но поне нямаше да куца.

Ин Сид се зае да проверява за пореден път възможните входове към Катакомбите с Джей и Карлос, а останалите членове на клуба чакаха търпеливо задачите си. Иви се огледа и не видя Мал. Къде ли беше отишла? Огледа отново стаята и зърна проблясък на синьо-зелена коса, който изчезна в тъмния коридор, а след него се мерна лилавата глава на Мал.

Отначало си помисли, че може би Мади просто иска да говори с Мал насаме, но когато след няколко минути от двете все още нямаше следа, я обзе мрачно предчувствие. Тя надникна в коридора и видя Мади да излиза от подземието и да се качва нагоре по стълбите, а Мал я следваше. Къде ли отиваха?

Тъй като от пръв поглед бе изпитала недоверие към Мади и приятелството й с Мал, Иви реши да тръгне след тях и да види какво ще правят. Озърна се, за да е сигурна, че момчетата още говорят с Ин Сид. Нямаше да шпионира Мал. Просто проявяваше предпазливост, каза си. Мал сигурно имаше основателна причина да тръгне нанякъде с Мади, нали?

Мади вече бе излязла от подземието и вървеше по пътя към града. Мал я следваше на известно разстояние. Не вървяха заедно, забеляза Иви. Мал следеше Мади по някаква причина. Но каква? Кого ли го бе грижа за Мади?

Трябваше да открият входа към Катакомбите. Нямаха време за други занимания. Круела де Вил, Злата кралица и Джафар вече имаха преднина. Ако дори един от тях успееше да вземе талисмана си, всички в Аурадон щяха да бъдат в опасност. Четиримата трябваше да тръгват. Какво правеше Мал?

Иви продължи да ги следва, като се стараеше да поддържа прилична дистанция, когато Мади спря рязко и се огледа. Мал се скри зад едно дърво, а Иви се дръпна в сенките. Не беше сигурна какво става, но се радваше, че не е оставила приятелката си сама.

Двете момичета продължиха да вървят. Иви ги следваше.

29.

Двойни проблеми

Когато Мади си тръгна от срещата, първата мисъл на Мал бе, че приятелката й иска да тръгне преди всички към Тролския град, където бе разпределена нейната група. Мал пък искаше да подиша малко чист въздух, преди четиримата да се отправят още по-дълбоко в земните недра. Момичето със синьо-зелена коса бързо изкачи каменните стълби и Мал тъкмо се готвеше да я повика, когато тя погледна часовника си, ускори крачка и изчезна в плетеницата от улици.

Мал освен това забеляза, че Мади често поглежда през рамо нервно, докато върви по тъмните улици. Когато свърна надясно, през градината на Адското имение, вместо да продължи наляво към Тролския град, стана ясно, че не отива там, където бе й поръчано. Мал я видя как се скри зад ъгъла, и дочу откъслечен шепот между нея и някакъв невидим събеседник. Долови „Катакомби" и „Залива на обречените".

Какво ставаше тук? Защо Мади не се движеше с групата си? И с кого говореше? Любопитството на Мал се събуди и тя реши да продължи да върви след Мади. Останалите от групичката можеха да начертаят плана за действие с Ин Сид, но тя искаше да разбере какви ги върши старата й приятелка.

Тя последва Мади през лабиринта от улици, по Алеята на болката и покрай Кея на гоблините, който бе запустял и изоставен, вместо да гъмжи от обичайните тълпи гоблини. На Мал й се прииска да прати есемес на приятелите си, за да им каже къде е. Надяваше се, че няма да се разтревожат - щеше да се върне веднага щом откриеше какво замисля Мади.

Мади излезе отново на главната улица и на Мал й се наложи да изостане още, за да не я забележи. Подминаха Изгодния замък, Мади продължи напред по булевард „Горчивина" и накрая стигна до Разклатения мост край брега.

Мади стъпи на моста и се завъртя рязко.

- Мал, покажи се. Знам, че ме следиш.

- Хвана ме - каза Мал и пристъпи напред в светлината към Мади. Знаеше кога играта е свършила. - Защо си тръгна толкова бързо? Станало ли е нещо?

Мади се огледа в мрака. Доколкото Мал можеше да види, наоколо нямаше никой. Водите под моста бяха черни, а на самия мост бяха само двете. Чуваше се само шумът от вълните и ги огряваше светлината от Срутения фар.

- Да - отвърна Мади колебливо, сякаш не бе сигурна дали може да се довери на Мал.

- Какво? - попита Мал.

- Преди срещата получих анонимно писмо, в което пишеше, че Злата кралица, Круела и Джафар ще излязат от Катакомбите след полунощ. При Залива на обречените.

- Защо не каза нищо на срещата? Защо тръгна сама? - попита Мал, която не бе сигурна дали вярва на Мади. С Лудата Мади винаги бе забавно, но Иви беше права, имаше нещо нередно в нея. Защо не бе го забелязала по-рано? Може би защото й беше твърде забавно да си припомня старите лоши навици?

Зелените очи на Мади заблестяха.

- Не виждаш ли? Антигероите са единствените, които знаят за Катакомбите на обречените! Ин Сид ни предупреди, че в клуба може да има двойни агенти. Не можех да поема риска да научат онова, което знам.

- Но кой би могъл да е двоен агент? Всички изглеждаха толкова искрени - каза Мал, чудейки се кой ги е предал.

- Може да е всеки. Това са злодеи, Мал, стига де. Наистина ли вярваш, че всички те ще се откажат от злодействата просто ей така? Професорът мисли, че подлежат на превъзпитание, но това не може да е вярно - изсумтя Мади. -Разбира се, че има гнили ябълки в кошницата. Винаги ги надушвам.

- И кой мислиш, че е? - попита Мал.

- Залагам на Хари или Джейс - бащите им все още са верни слуги на Круела.

Мал обмисли думите й. Трудно беше да повярваш, че който и да е от присъстващите на срещата би могъл да е толкова двуличен, а и Хари и Джейс изглеждаха по-скоро непохватни, отколкото лукави.

- Вероятно още някой на острова знае, че Круела, Джафар и Злата кралица са слезли в Катакомбите да търсят талисманите. Не е задължително да е от нашата група. Ако те тримата са знаели за тях, може да са споделили с някого, преди да тръгнат.

- Възможно е - каза Мади. - Но се съмнявам.

- С кого говореше преди малко? - попита Мал.

- О, с един гоблин. Поръчала съм им да ми кажат, ако видят някъде Джафар, Круела де Вил или Злата кралица.

- Покажи ми съобщението - каза Мал.

Мади й подаде бележка, изписана със зелено мастило:

Заливът на обречените. Подгответе се за връщането ни на Острова на изгубените. Талисманите взети. Осведомете войските.

- Ето това там е Заливът на обречените - каза Мади и посочи тъмния пясъчен бряг под моста.

- А кои са войските? - почуди се Мал. - Мислиш ли, че имат предвид армия от гоблини?

На острова нямаше достатъчно злодеи, за да се организират в цяла войска, а пък „войски" в бележката подсказваше, че който и да е изпращачът, се подготвя

за мащабна военна операция.

- Разбира се, че имат предвид армия от гоблини, как иначе ще успеят да завладеят Аурадон? - каза Мади.

- Сигурна ли си, че не си казала на никого за това? - попита Мал, замислена за разговора, който бе подслушала преди малко.

- Уф, нали ти казах - разбира се, че не съм. Никой не бива да разбере! - отвърна Мади.

- Трябва да извикаме помощ. Ще се върна да извикам другите - заяви Мал и се обърна.

Мади очевидно лъжеше, че не е казала на никого, и тя реши, че ще е най-сигурно да намери подкрепления.

- Не! Трябва да стоим тук, ако наистина се появят. Ами ако ги изпуснем и се измъкнат? - попита Мади. - Трябва да ги проследим и по-късно да отидем за помощ, за да не ги изгубим. Не ми ли вярваш?

Мал разбираше, че Мади я изпитва; усещаше, че трябва да си тръгне, но си даде сметка колко е опасно да я остави сама в този момент. Налагаше се да разбере какво замисля момичето.

30.

Семената на изкушението

Карлос и Джей бяха толкова погълнати от разговора си с Ин Сид, че не забелязаха как половината от героичната групичка е изчезнала. Професорът им даде картите за подземните територии.

- В тях ще намерите всичко, което знаем за Катакомбите, както и за талисманите. Надявам се, че ще ви свършат работа, щом веднъж намерим входа -каза той.

Те му благодариха, но Карлос бе решен да научи колкото може повече за талисманите, преди да се спусне под земята.

- Значи можем да ги докоснем? Талисманите, имам предвид? - попита той професора. - Или са прокълнати? Като „Окото на дракона"?

- Да, не държа да заспя за хиляда години - каза Джей.

- Не съм сигурен. Интуицията ми подсказва, че всеки от вас има имунитет към съответния талисман, както Мал не пострада от проклятието в „Окото на дракона".

- Може ли да ми кажете нещо повече за тази Златна кобра? - попита Джей.

- Би трябвало да изглежда точно като жезъла с кобра на баща ти. Говори се, че Златните кобри жертват свободата си, когато се подчинят на волята на господаря си, но си остават съвсем живи. Те са живо оръжие.

- Супер - каза Джей. Обърна се към Карлос и му прошепна: - Не се и съмнявам, че ще легне по гръб и ще ми даде да я почеша по коремчето.

- Това е змия, Джей, не куче - заяви Карлос. - Би трябвало да можеш да ги различаваш.

Той се обърна към Ин Сид, който триеше написаното от черната дъска.

- Ами този Пръстен на завистта? Той какво прави?

- Майка ти караше всички да вярват, че техния живот не струва нищо в сравнение с нейния. Огромният зелен пръстен, който носеше, бе доказателство за блясъка й. Заради големината и стойността на камъка всички други се чувстваха дребни и незначителни.

Карлос преглътна мъчително. Майка му винаги бе успявала да го накара да се чувства малък и незначителен и без помощта на талисман.

- Ами Плодът на отровата? С отрова ли е пълен?

- С отровни мисли - каза Ин Сид. - Ако отхапеш и една хапка от него, главата ти ще се изпълни с всичките ти страхове, тайни надежди и тревоги, с всички възможни тъмни, злонамерени емоции и идеи, както и със способността да ги използваш срещу други хора.

- Пфу - каза Карлос. Иви бе едно от най-милите момичета, които познаваше, и се надяваше, че отровното влияние на талисмана няма да я засегне. - А Яйцето на дракона?

- Той е най-мощният от всички талисмани, разбира се, и има способността да призовава силите на злото и да ги подчинява на волята на господарката си. Придобиването на още и още власт е най-мощната съблазън за властните. Мал е използвала „Окото на дракона" и е усещала колко могъща е способността му да спечели вселенско господство за притежателя си. Тя трябва много да внимава да не се поддаде на омайната му песен.

- Чуваш ли, Мал? - рече Карлос и се обърна, очаквайки да види Мал и Иви по местата им. Само че до масата нямаше никой.

- Ей, къде изчезнаха? - попита той Джей. - Мал и Иви - няма ги.

- Странно, ей сега бяха тук - каза Джей.

- Е, сега обаче ги няма - раздразни се Карлос.

Повечето от членовете на клуба бяха тръгнали по задачите си и сега той хукна към неколцината останали, за да ги пита дали са виждали Мал и Иви.

- Тръгнаха с Лудата Мади - каза Изла. - Обаче не знам накъде.

- Лудата Мади? Защо им е да тръгват с нея?

Изла поклати глава.

- Мал и Мади не са ли приятелки?

- Да, но... - призна Карлос, обзет от сериозно безпокойство.

Защо бяха тръгнали, без да кажат нищо на него или на Джей? Не им беше присъщо да изчезват без предупреждение. Тъкмо щеше да започне да изпада в паника, когато Иви нахлу в стаята.

- Момчета! - извика тя.

- Къде беше! - кресна Карлос. - И къде е Мал?

Иви се опитваше да успокои дишането си. Беше тичала и бузите й бяха порозовели.

- Ако спреш да ми крещиш, ще ти кажа.

- Извинявай - бързо каза той. - Просто се притеснихме.

- Карлос се притесни - поправи го Джей. - Аз си знаех, че ще се върнете.

- Мал тръгна с Мади. Мисля, че се насочиха към Залива на обречените. Не знам какво става, но имам лошо предчувствие - каза Иви. - Чух Мади да казва нещо за Катакомбите и реших да се върна да ви извикам, ако се случи нещо.

- Да вървим - каза Карлос. - Заливът на обречените е доста далече.

31.

Спасителите

Джеи познаваше всички преки пътища в града или поне така си мислеше. Като реши, че ще се движат по-бързо, ако избягват тесните улички, той ги поведе към Злобната улица, но скоро разбра, че е допуснал грешка. Така се отдалечаваха от Залива на обречените, вместо да тръгнат по Улицата на болката и после по Кея на гоблините, както беше предложила Иви.

- Извинявайте, мислех, че така ще е по-бързо - изпъшка той, свали шапката и избърса челото си с нея.

- Няма проблем, важното е да стигнем дотам - каза Иви, докато тичаха по калдъръмените улици, вдигайки облаци прах, и привличаха любопитните погледи на малцината, които срещаха по пътя си.

Най-сетне подминаха Изгодния замък и пътят до Разклатения мост им се откри.

- Чакайте! - извика Иви. - По-добре да не се издаваме.

- Но къде са те? - попита Карлос, оглеждайки моста. - Не ги виждам.

- Ясно чух Мади да казва, че ще чакат тук. А може би каквото и да са чакали, вече се е случило - предположи Иви и в гърдите й се надигна неприятно чувство. - Трябваше да остана тук! Проклети да са тези обувки, страшно ме забавиха.

Джей се втренчи в моста. Изглеждаше пуст и самотен на лунната светлина, но в края му той зърна две яркоцветни глави: едната - синьо-зелена, другата -лилава.

- Ето ги! Виждам ги!

Иви се завъртя в посоката, към която сочеше.

- Да се приближим - каза тя и тримата се запромъкваха напред към брега, като се стараеха да се доближат максимално до моста, но да останат незабелязани.

- Какво правят? - попита Карлос. - Просто гледат към водата. Какво чакат?

- Може би някой гоблински шлеп? - предположи Иви. - Те не се ли движат през нощта?

Джей се почеса по челото под шапката.

- Обяснете ми отново защо се промъкваме тайно? Защо просто не кажем на Мал, че сме тук?

- Не! - каза Иви. - Още не.

- Защо не? - попита Карлос, който я изгледа така, сякаш я смяташе за параноичка.

- Защото нямам доверие на Мади и ако им кажем, че сме тук, никога няма да разберем какво крои - обясни им тя.

- Ти просто не харесваш вещиците - заяви Джей.

- Глупости! - Иви се ядоса, че не приемат думите й сериозно. - Май сте забравили, че и аз съм вещица. Като майка ми. И си се харесвам.

- Ти си вещица? - повтори Карлос. - А, вярно, наистина си вещица. Бях забравил.

Иви кимна.

- Няма нищо, почти всички забравят. Мислят си, че съм просто зла принцеса.

Те наблюдаваха Мал и Мади, които все така стояха втренчени в тъмната вода, и след няколко минути на момчетата им доскуча.

- Хайде, Иви, хайде просто да кажем на Мал, че сме тук. Трябва да започнем да търсим входа към Катакомбите - каза Джей.

- Още мъничко - помоли Иви.

- Просто не виждам смисъла - рече Джей. Двамата все още спореха, когато Карлос панически ги сръчка и двамата.

- Какво? - ядоса се Джей.

Карлос не можа да продума, затова само посочи... и вниманието на всички бе приковано от гледката на Разклатения мост, където няколко злодейски деца бяха излезли от сенките и се бяха скупчили около Мал и Мади. Групата бе пъстра -включваше Антъни Тримейн, Джини Готел и едрите братя близнаци Гастон и Гастон.

- Иви беше права, това никак не изглежда добре - прошепна Карлос.

- Шшшт! - каза Джей, наострил уши да чуе какво си говорят.

Плътният баритон на Антъни Тримейн изпълни въздуха.

- Я вижте какво си имаме тук - малката героиня на историята - каза той.

- И каква ще да е тази история? - попита Мал.

- О, една приказчица, която измислиха в Аурадон, за това колко е хубаво, че злодеите могат да се променят - той се усмихна лукаво. - Срамота, че тук не вярваме на приказки.

- Не е вярно, и на Острова на изгубените има куп хора, които вярват, че е възможно - каза Мал. - Мади, какво става? Те какво правят тук? - настоя да знае тя.

- Кажи й, Мади - изкиска се Джини Готел. - Кажи й защо я доведе тук.

В скривалището на останалите трима Карлос се изправи на пръсти, защото едрите силуети на Гастон и Гастон му пречеха да вижда.

- Какво става? - попита той. - Май е време да отидем там.

- Още не! - спря го Иви. - Искам да чуя какво ще каже Мади.

Мади скръсти ръце и изгледа Мал от горе до долу.

- Помниш ли, като ти казах, че в клуба има гнили ябълки? Е, май току-що попадна на една от тях, Мал - тя се изсмя. - Само че няма мен да нарежат на парчета тази нощ. Особено сега, след като знаем, че не притежаваш никакви магически сили.

Иви направи гримаса.

- Какво? - извика Карлос. - Измъчват ли я?

- Само с недодялани игри на думи.

- Знаех си! Съобщението беше фалшиво! През цялото време си се преструвала на добра - гласът на Мал звучеше ясно и спокойно в мрака.

- Добър опит, но в такъв случай защо дойде? - изсумтя подигравателно Мади.

- Исках да съм сигурна - каза Мал. - Мислех, че може би все още имам приятел на острова.

- Приятел ли? Ти това ли си мислеше, че съм? Ти режеше главите на куклите ми! Натри косата ми с луга и се наложи да сменя цвета й! Не ти харесваше, че всички ни наричаха близначки! Голяма приятелка беше, няма що! Ти си по-заблудена и от майка си! - разкрещя се Мади.

- Олеле - рече Иви. - Мал наистина ли е направила всичко това?

- Ъъ, да - каза Карлос. - Така де, все пак е дъщеря на Злодеида. Беше доста злобна като дете.

- А ти каза на онзи гоблин на улицата да доведе останалите от групичката ти, за да ми направят засада - каза Мал.

- Точно така - потвърди Мади.

Злодеите се скупчиха около Мал и тя се притисна към парапета на моста.

- Добре, добре, да вървим да я спасим - каза Иви и тримата изскочиха от скривалището си и хукнаха към моста начело с Джей.

- Добре де, добре! Бях гадно хлапе! Съжалявам.

- Само загубеняците съжаляват - заяви Мади. - А антигероите са най-големите загубеняци на света!

- Не схващаш ли? - попита я Джини Готел. - Професорът греши! За нас няма надежда и не ни трябва! Ние сме злодеи по сърце! Истински злодеи! Не като вас! - тя вдигна ръка към небето. - Злото е живо!

- Злото е живо - повториха Гастоните и удариха юмруци в дланите си.

- Когато жителите на този малък, жалък остров открият, че героинята им е била изядена от крокодилите, какво според теб ще се случи с глупавото им клубче? -попита Мади с безумна усмивка. - Всички ще разберат, че няма надежда да станат добри! Злото винаги побеждава! Антигерой е просто друга дума за злодей и ние завинаги ще си останем злодеи!

- Не е нужно да го правиш - каза Мал. Беше се изкатерила върху парапета, за да се отдалечи от тях, но Джини стоеше срещу нея и й препречваше пътя напред. - Нищо няма да докажеш, Мади, няма да възстановиш косата си, но може би аз мога да ти помогна да я оправиш. Доста съм добра в заклинанията.

- Млъквай - нареди Мади. - И не ми е нужно да правя това. Искам да го направя! - кресна тя и се разсмя, последвана от останалите.

- Джини, ако искаш, ти го направи - предложи тя.

- Хайде заедно - каза Джини.

С еднакви усмивки двете бутнаха Мал от парапета в залива.

Мади се надвеси над водата.

- Кажи „здрасти" на крокодилите! Кажи им, че вечерята е сервирана!

- Джей! Карлос! Бързо! - викна Иви. - Мал не може да плува!

32.

Нечестен бой

Гледай ти, високите токчета най-сетне свършиха някаква работа, помисли си Иви, след като свали едната си обувка и удари с нея Джини Готел в гърба. Тъмнокосото момиче изпищя и замахна с нокти към нея, като почти успя да я одере по бузата.

- Не по лицето! - кресна Иви яростно. - Навсякъде другаде, но не и по лицето! Джини се хвърли напред и двете паднаха на земята, всяка вкопчила ръце в косите на другата.

Джей обезвреди Гастоните, като притича между тях в точния момент, а те сблъскаха глави и се строполиха със стенания на земята. Само че Лудата Мади и Антъни Тримейн останаха встрани от боя. Карлос знаеше, че внукът на Лошата мащеха не би взел участие в честен бой, защото предпочита шансът да е изцяло на негова страна, и че той лесно ще се справи с него, ако изиграе картите си правилно.

- Какво чакаш! - извика Карлос и направи няколко движения от джудото, които бе гледал във видеоигрите.

Антъни завъртя очи и си тръгна.

- Е? - обърна се Карлос към Лудата Мади, докато Гастоните се измъкваха незабелязано, а Джини побягна с хленчене. - Сега сме трима срещу един.

Мади отметна синьо-зелената си коса от лицето и се усмихна злобно, а очите й се разшириха от маниакална ярост.

- Мислите си, че спечелихте, но ви обещавам, че Аурадон ще гори точно като Камелот! - каза тя, изкиска се като вещица и се стопи в нощта.

Иви се изправи, хукна към парапета и се вторачи в тъмната вода.

- Къде е Мал? - попита тя. - Не я виждам!

- Ето я! - Джей посочи тъмнолилавата коса и ръцете, които пляскаха по водата.

- Скачай! Какво чакаш? - каза Иви, като видя, че Джей се колебае.

- Не мога да плувам - призна той. - Не е като да са ни организирали уроци на Острова на изгубените!

Карлос дотича при тях и започна да разкопчава тежкото си яке.

- Аз мога да плувам кучешката! Аз ще скоча!

- Чакай! - викна Джей. - Има крокодили!

Мал бе заобиколена от няколко огромни люспести звяра, които щракаха с челюсти. Тя се поклащаше по вълните и викаше за помощ.

- Идваме! - викна Иви. - Карлос ще те спаси!

Карлос се изкатери на парапета и се втренчи в гладните крокодили във водата.

- Ъъ, така ли?

- Скачай! - извика Иви. - Не се бой от крокодилите, с Джей ще отвлечем вниманието им!

Тя го бутна леко и той полетя към водата. Черно-бялата му глава се мяркаше над вълните, когато заплува към Мал.

- Супер! И как ще отвлечем вниманието им? - попита Джей.

- С примамка!

- Страхотно! - рече той. - Ти май наистина пътуваш с всичко необходимо, а?

Иви го изгледа.

- Чакай малко, ние ли сме примамката? - простена Джей.

- Да! Бързо! - Иви хвърли едната си обувка към най-близкия крокодил и тя го уцели по главата. После изсвири с уста и провеси крак от парапета. - Насам! Ехооо!

Джей се протегна напред от ръба на моста и размаха ръце.

- Хайде! Насам! Елате и ме изяжте! - извика той и после, обзет от внезапно вдъхновение, започна да скандира: - Тик-так, тик-так, тик-так!

Всички знаеха, че крокодилите около Острова на изгубените не са обикновени, защото произхождат от самия единствен и неповторим Тик-Так. Звукът на цъкащ часовник бе като приспивна песен за крокодилите, затова те се хипнотизираха от гласа на Джей и заплуваха към него и Иви.

Мал изпищя за последен път, преди главата й да потъне под вълните, но с един последен напън Карлос се озова до нея. Гмурна се във водата и я подхвана под мишниците.

- Хванах я! Хванах я! - извика той, като внимаваше да държи главата на Мал над водата, докато плуваше към брега, заобикаляйки крокодилите, които кръжаха нетърпеливо около Джей, омаяни от ритмичния му напев.

- Тик-так, тик-так... Точно така, елате насам. Тик-так, тик-так - не спираше Джей. - Тик-так, тик-так!

Иви прибра крака си и хукна да помогне на Карлос. С общи усилия двамата измъкнаха Мал на сушата.

33.

Змийски люспи

Късно вечерта една фея потупа Бен по рамото и му каза, че Фейлин е помолила да се срещне с нея и екипа й архивари в библиотеката на дъба. Докато чакаше, Бен бе чел последните доклади за времето в цялото кралство, за да види дали нещата се влошават. През последните няколко часа никой не бе виждал лилавия дракон, но кой знае къде щеше да удари този път.

Той последва феята по виещата се стълба към огромната библиотека в един от най-високите клонове на дъба. Фейлин кръжеше пред огромен екран и си жужеше тихо с екипа си. Стаята беше топла и уютна, зад решетката на камината припукваше огън, а пред нея се редяха дълги маси, обвити в клонки и листа, на които работеха феите.

- А, Бен, дойде ли? Добре - каза тя и прелетя до него. - Мисля, че открихме нещо.

Тя махна с ръка към образите, прожектирани на екрана, а именно две увеличени снимки на лилави люспи. Фейлин литна към екрана и показа острите ръбчета на едната.

- Виж тук - каза тя. - Ръбовете на твоята люспа са почти същите като тези на люспата вдясно, макар че тя е почти десет пъти по-голяма. Лявата е твоята змийска люспа, а дясната е с големината на драконова люспа.

- Значи има съвпадение? - попита той.

- Така мислим. Или има две различни създания с идентични ръбове на люспите, или и двете люспи са от едно създание, което може да приема два различни образа. Мислим, че случаят е именно такъв, тъй като е почти невъзможно да съществуват две създания с точно тези особености - каза тя, прехвърчайки ту към едната снимка, ту към другата.

- Откъде е драконовата люспа? - попита Бен, като се опита да скрие тревогата си. - От Злодеида ли е?

- Не точно - каза тя и литна до рамото му. Гласът й беше тънък и мелодичен като звънче.

Бен издиша.

- Какво значи това? От какво същество е люспата?

- Не е от създанията, които имаме в базата данни. Колкото и да се опитвахме, не можахме да открием съответствие на твоята люспа, но Лекси Роуз се сети, че наскоро ни донесоха нещо подобно - Фейлин щракна прожектора, за да покаже следващата снимка. - Както знаеш, ние обичаме да изучаваме всяка страна на природата и винаги сме молили, ако някой в Аурадон открие нещо ново, да ни го изпрати, за да го добавим към колекцията си. Наскоро няколко джуджета копаели нова мина край Далечния залив и открили нещо необичайно.

Другите феи се размърдаха на столовете си и започнаха да хвърлят нервни погледи към екрана, когато на него се появи снимка на джуджета, ухилени пред фотоапарата, с колички, пълни с искрящи необработени диаманти.

- Виж тук - каза тя, литна обратно към екрана и запърха пред долната част на снимката.

Бен се наведе и видя, че подът на мината е посипан с лилави люспи.

- Скоро след това джуджетата затвориха мината. Разказаха как имали чувството, че е обитавана от духове, макар че никога не ги били зървали. Просто усещали странно присъствие там. Едно от тях, мисля, че беше племенник на Док, забелязал люспите и ни изпрати няколко за архива.

- Далечният залив е доста близо до Чаровния - каза Бен. - А Камелот е на север. Драконът явно е използвал минните галерии, за да се крие, и затова хората на Артур не са успели да го хванат. Трябва да вляза в мината с екип помощници.

- Джуджетата пратиха карта, така че няма да е трудно да откриеш входа - каза Фейлин. - Ще ти направя копие.

- Чакай малко, още не си ми казала дали е възможно люспите да са от Злодеида - напомни той.

- Съжалявам, но просто не знаем. Оказва се, че нямаме образец от Злодеида. Сабята на принц Филип е била избърсана грижливо след сблъсъка им преди двайсет години. Но ако ни пратиш люспа от гущера в библиотеката ви, ще можем да ти кажем със сигурност.

- Благодаря. Ще поръчам на хората си да изпратят образец възможно най-бързо. Много ми помогнахте.

Той стисна ръчичката на Фейлин с палец и показалец и махна на останалите феи.

- Бен, още нещо за този дракон... дори да не е Злодеида, пак е невероятно опасен. Ако е способен да мени формата и големината си, значи може да ползва изключително мощна магия. Трябва да си готов да използваш не по-слаби заклинания срещу него. Знам какви са правилата на Аурадон, затова не ти давам този съвет с леко сърце - каза тя. Жужеше тревожно.

- Няма да съм сам, не се притеснявай. Ще кажа на Мерлин да тръгне към Далечния залив при първа възможност. Този път ще му позволя да си донесе жезъла - усмихна се Бен. - Знам, че го сърбят ръцете да го вкара в работа.

Фейлин кимна.

- Представям си.

Забелязала мрачното му изражение, тя запърха успокоително край рамото му.

- Не забравяй, ако те налегнат съмнения, мисли за хубави неща и ще откриеш

правилния път.

Той се усмихна на миниатюрната фея. Най-хубавото нещо, за което можеше да помисли, бе Мал и приятелите й да се върнат от Острова на изгубените невредими. Надяваше се, че това ще се сбъдне.

34.

Подводно прозрение

Пфу, сега кожата ще се свие - оплака се Мал, докато изстискваше якето си и се опитваше да изсуши косата си. Беше повърнала няколко литра вода и все още трепереше от уплахата, че почти бе се удавила, да не говорим че едва не стана вечеря на крокодилите. Но Мал си беше Мал, разбира се, и нямаше намерение да показва колко е разтърсена от преживяното, та затова предпочете да се оплаква от похабеното си яке.

- Ама и ние сме едни пристанищни плъхове - засмя се тя.

Карлос бе също мокър до кости, Иви беше боса, а якето й бе разкъсано. Прическата й а ла птиче гнездо можеше да съперничи и на най-страховитите перуки на Круела.

- Говорете за себе си - каза Джей, който беше сух и без драскотина.

- Не се притеснявай за якето, ще ти ушия ново - рече Иви, докато се решеше с четка и се опитваше да си докара по-приличен вид.

- Не трябваше да тръгвам сама - каза Мал. - Съжалявам. Мислех, че Мади ми е приятелка.

Иви я потупа по рамото. Ръката й издаде жвакащ звук и тя припряно я дръпна.

- О, ъъ, няма нищо, всички правим грешки.

- Не очаквах, че ще ме предаде - каза Мал. - Наистина мислех, че е от антигероите.

Карлос седеше на земята. Беше свалил обувките и чорапите си, за да се опита да ги подсуши. Извади парче водорасло от косата си.

- Какво, според теб, имаше предвид Мади, когато каза, че цял Аурадон ще гори също като Камелот?

Иви сви рамене.

- Нали това правят злодеите? Заплашват.

- Стори ми се доста конкретно, как мислиш? - настоя Карлос. - Откъде знае за пожарите в Камелот?

- Я чакай, казала е нещо за Камелот? - попита Мал.

- Да. Ти нали спомена, че там е вилнял лилавият дракон? - рече Карлос.

Мал кимна.

- Да.

- Може би Бен е съобщил в новините - предположи Иви.

- Може би - съгласи се Мал, изтръска якето си и стана. - Слушайте, трябва да ви кажа нещо, но първо да се изсушим, защото не мога да мисля толкова мокра -тя разтърси глава и пръсна капки вода. - Магазинът на Джафар е наблизо, така че Джей и Карлос могат да се преоблекат там. Ние с Иви ще отидем в Изгодния замък. Елате, когато сте готови.

Четиримата поеха към града. Мал жвакаше на всяка крачка, Иви вървеше по чорапи, Карлос беше бос, с мокрите маратонки в ръка, а Джей безгрижно подскачаше. Момчетата пресякоха към Алеята на Съжалението, която водеше до магазина на Джафар, а Мал отключи вратата на Изгодния замък.

Тя се обърна и се усмихна тъжно на Иви.

- Между другото, благодаря, че тръгна след мен.

- Няма за какво. Затова са приятелите - каза Иви.

Мал кимна.

- Благодаря ти, че си ми приятелка. Истинска приятелка.

По-късно дойдоха момчетата - Карлос в лилаво-жълт пуловер и къси панталони, които му бяха широки. Иви бе облякла една от тениските на Мал и бе обула стари нейни ботуши и джинси на дупки. Четиримата се настаниха в креслата и по килима в стаята на Мал. Карлос дори успя да запали огън в камината. Не бяха спали цяла нощ, а вече се зазоряваше.

- Мал, какво щеше да ни кажеш? - попита Карлос, който ръчкаше огъня с пръчка. Беше си сложил маратонките пред решетката и се надяваше, че скоро ще изсъхнат.

- За крокодилите в залива - рече Мал. - Те не стоят ли край Протока на Хук? Защо изведнъж всичките се озоваха в Залива на обречените?

- Малко смяна на средата - изсумтя Джей.

- Не, стори ми се, че пазят нещо. Нещо важно - каза тя, протегнала ръце към огъня, за да ги стопли. - И мисля, че знам какво е то.

- Входът към Катакомбите - каза Карлос.

- Да, как разбра? - попита Мал малко кисело, защото й развали изненадата.

- Налучках - усмихна се Карлос. - Сериозно, какво друго би могло да бъде?

- Както и да е, докато бях под водата, ми се стори, че видях пещера. Крокодилите излизаха от нея. Сякаш вътре им беше леговището.

- Хмм - проточи Джей. - Ако крокодилите са излизали от нея, трябва да има и друг вход откъм сушата. Крокодилите правят леговищата си на сушата, не във водата. Освен това, ако Джафар, Злата кралица и Круела наистина са слезли в Катакомбите, едва ли са го направили с плуване. Никой от тях не може да плува.

- Идеално - каза Карлос. - Защото не мога да кажа, че очаквам с нетърпение пак да се намокря. Маратонките ми тъкмо изсъхнаха.

- Трябва да съобщим на антигероите, за да ни помогнат да намерим този вход -каза Иви. - Ин Сид предупреди всички да се приберат в подземието до изгрев, така че ще отидем да им кажем.

- Добра идея - рече Джей.

- Смешна работа - обади се Мал. - Ако сме прави и крокодилската пещера е входът към Катакомбите, Мади, която си мислеше, че ще се отърве от мен, всъщност ни направи услуга.

- Помогна ни, вместо да ни попречи - заяви Карлос и обу вече изсъхналите си чорапи.

- Вярно е това, дето Феята кръстница все го повтаря - каза Иви и прегърна една лилава възглавница.

- „Не позволявай доведените ти сестри да те потискат"? - попита Мал.

- „Добротата върви по тайнствени пътища. Дори в най-гъстия мрак можеш да откриеш светлина, която да ти покаже пътя."

Четирите талисмана

35.

Подземно леговище

Антигероите бяха усърдни и до обяд бяха претършували целия плаж, но не успяха да намерят нищо. Мал бе почти готова да се предаде и да се откаже да търсят входа. В края на краищата, когато видя подводната пещера, се давеше - можеше да е халюцинация.

Само че тогава, в самия край на Залива на обречените, в една скала току над водата, Карлос и Големия Мърф откриха малък отвор в земята колкото заешка дупка.

- Не може да е това. Как ще влезем? - попита със съмнение Иви. - А и щом не е достатъчно широко за нас, със сигурност няма да е достатъчно широко за крокодил.

- Да покопаем? - предложи Джей и започна да рине пръст. - Само това намерихме след часове търсене. Трябва да опитаме.

Карлос коленичи, за да му помогне, и двамата успяха да разширят дупката дотолкова, че вътре да може да се вмъкне човек.

Мал знаеше, че няма защо да се тревожат от появата на крокодилите - малко по-рано бе изпратила Хади да хвърли кофа гнило месо във водата от другата страна на острова, за да ги отдалечи. Но сега, докато гледаше тесния тъмен тунел, се питаше дали пък са решили един проблем само за да си създадат друг. Ала Джей беше прав. Трябваше да опитат.

- Благодаря, хора - каза Мал на групичката. - Мисля, че открихме входа. Влизаме!

Изпотените членове на „Антигерой" нададоха радостни възгласи.

- Първо дамите? - попита Джей.

Мал кимна и пропълзя в тунела. Чу как Иви си проправя път след нея и след това момчетата. След няколко метра тунелът се разшири и можеха да продължат прави.

- Дано да е това - каза Мал. - Нямам никакво желание да се мотая тук без причина.

Докато вървяха напред обаче, тя осъзна, че се чувства съвсем добре на това място. Пещерата беше тъмна и влажна, пълна с космати същества, които зърваше с крайчеца на очите си. Защо пещерите имат толкова лоша слава всъщност? Какво толкова има в няколко паяжини?, чудеше се Мал, когато попадна в огромна паяжина, от пода до тавана. Опита се да я разкъса и да се промуши през нея, но само още повече се оплете в копринените й, лепкави влакна.

- Паяците нямат ли си друга работа? - попита на глас.

Карлос поклати глава и й помогна да се освободи от паяжината. Продължиха напред, но отново спряха, когато Иви изпищя заради миниатюрната мишка, която бе допуснала грешката да се изкатери по крачола й.

- Просто й кажи да се махне - предложи Мал. - Злата кралица не те ли е учила как да се справяш с мишки?

- Не, майка ми се грижеше само за правилното поставяне на сенките за очи -каза Иви и затаи дъх, докато мишката изчезна сред пукнатините по стените.

- О, забравих, че взех нещо от магазина - каза Джей, бръкна в джоба си и извади фенерче.

Разклати го, за да се съживят батериите. Внезапният поток светлина им разкри вътрешността на пещерата - огромни паяжини, които биха стояли добре на всеки купон, лигави локви и нещо неочаквано: златна гривна с висулка във формата на отровна ябълка, която проблясваше на пода.

Иви я взе.

- На майка ми е! - развълнува се тя. - Явно са минали оттук! Значи вървим по верния път!

Докато напредваха, откриха и други следи от злодеите. Дълго цигаре, което би могло да е само на Круела, и няколко монети, които сигурно бяха паднали от кесията на Джафар. Четиримата продължиха да вървят, ободрени от находките си, а после фенерчето освети редица следи като от едро животно.

- Тези стъпки са май големи за крокодили, а? - попита Джей, докато ги оглеждаше. - Освен това ми приличат на лапи.

- Много са големи за крокодили - съгласи се Мал.

- Страхотно - рече Карлос. - Пред нас се движи огромно космато чудовище.

Те навлязоха по-дълбоко в пещерата, пристъпяйки предпазливо.

Тогава някъде от мрака из пещерата отекна слаб звук, сякаш животно душеше въздуха.

- Стига, Джей! - каза Мал и се завъртя рязко към него тъкмо докато се канеше отново да издаде звука.

- Не можах да устоя - оправда се Джей.

Той вдигна ръка към Карлос за „дай пет", но Карлос само поклати глава.

- Не беше яко, човече. Изобщо. Трябва да открием Отровното езеро - каза, след като разгледа една от картите, които им даде Ин Сид. Доколкото виждаше, езерото, заобикалящо Отровното дърво и Плода на отровата, щеше да е първата подземна територия, през която трябваше да минат. - Чудя се как расте дървото. Как изобщо може да порасне нещо в този мрак?

- Вероятно се храни с отрова от езерото - предположи Иви.

- Като стана дума, как може да има езеро под океана?

- Намираме се под морското дъно, това е ясно. Освен това тук всичко е създадено с магия - обясни Мал. - Забравихте ли?

- Да, сигурно си права - каза Карлос, втренчен в дървото. - В книгите пише, че магията създава идеалната среда за всеки талисман. Добре, да вървим. Насам.

Те продължиха по пътеката, която водеше все по-дълбоко в недрата на земята, на моменти толкова стръмна, че четиримата почти падаха. Тунелът се стесни и после отново се разшири. Тук-там беше наводнен и се наложи да запретнат крачоли, за да минат през водата. Накрая пещерата стана толкова огромна, че таванът й не се виждаше. Те продължиха да вървят, докато стигнаха кръстопът.

В същия момент отново чуха душещия звук. Карлос се вкамени, а Мал ядосано затисна устата на Джей с ръка.

- Стига!

- Добре, добре, просто не мога да устоя на изкушението. Толкова е скучно тук -каза Джей приглушено иззад ръката й.

- Сега накъде? - попита Мал.

Карлос сведе глава към картата.

- Не пише.

Той огледа двете разклонения на тунела. Едното бе покрито с големите следи от лапи, които видяха преди, другото бе чисто.

- Не знам.

- Хм - замисли се Мал. - Езерото е отровно, нали? Каквото и създание да живее тук, знае това, така че вместо да следваме отпечатъците му, може би е добре да тръгнем в другата посока. Трябва да открием мястото, до което създанието не би припарило.

- На мен ми се струва добре - каза Карлос, който не тръпнеше от желание да срещне под земята голямото животно или каквото там беше.

Тръгнаха по чистото разклонение. След няколко метра фенерчето угасна, но Джей го удари в стената и то светна отново. Тук тунелът беше по-тесен, имаше само толкова място, колкото да се промушат напред.

- Мисля, че наближаваме вода - каза Мал. - Въздухът е влажен.

- И мирише - добави Иви. - Направо си е токсично.

Карлос вече бе запушил нос с пръсти и сега Мал и Иви последваха примера му. Джей свали шапката и я притисна към носа си. Продължиха да вървят, докато чуха шум от вода, плискаща в пясък. Сигурно беше Отровното езеро.

Те се затичаха - Джей бе насочил фенерчето напред.

Появи се широко тъмнолилаво езеро, в което бълбукаше отровен газ. В средата се издигаше малък скалист остров, върху който растеше едно-единствено дърво с един узрял, лъскав червен плод. Четиримата се вторачиха в него, неспособни да повярват на очите си. Беше невъзможно да приемат, че нещо може да порасне под земята и че след цялото си ходене бяха стигнали до един от най-опасните предмети в света.

- Така, сега да измислим как ще се кача на него - каза Иви и запретна ръкави.

Плодът бе талисманът на майка й.

- Трябва да намерим начин да направим сал - рече Карлос. - Може да

използваме клоните, които видяхме преди малко, и каквото друго намерим.

Те се върнаха в тъмния тунел, за да потърсят нещо, от което да стъкмят сал, и тогава в пещерата отекна странен звук - идваше отдалече, но се приближаваше бързо.

Душене, сумтене.

Мал реши да не обръща внимание на Джей. Мразеше глупавите му шеги.

Сумтене, душене.

Много по-силно.

Душене, сумтене.

Душещите звуци и сумтенето се засилиха толкова, че й беше трудно да се съсредоточи. На Мал й писна.

- Джей! Спри веднага!

- Честно, човече - каза Карлос, нави картата на руло и я пъхна в джоба си. -Спри звуковите ефекти.

- Сериозно - обади се Иви и отметна коса от челото си. - Лазиш ми по нервите.

Когато се обърнаха, за да продължат да се карат на приятеля си, разбраха, че

той вече не е зад тях. Фенерчето лежеше на земята.

- Джей? - повика го колебливо Мал.

Джей изплува от мрака, понесъл наръч мъртви клони.

- Какво? - попита, а звукът ставаше все по-силен и по-силен. - Оставих ви фенерчето, за да си светите.

- Не Джей издава звука! - изкрещя Иви. - Бягайте!

Карлос грабна фенерчето и четиримата хукнаха обратно към езерото. Само че нещо им запречваше пътя. Нещо едро и космато, с огромни остри зъби.

Душене, сумтене.

Сумтене, душене.

36.

Плодът на отровата

Побягнаха в обратна посока и се скриха в една кухина в стената, като се опитваха да не издават никакъв звук, докато сумтящото и душещо създание се отдалечаваше. Звучеше ужасяващо, като чудовище. Иви потрепери. Надяваше се да си отиде, преди да ги открие. Знаеше, че тя първа трябва да вземе талисмана си, и искаше да приключи с това възможно най-бързо. - Какво е това? - попита треперещият Карлос.

Мал подаде глава навън, за да провери дали то още се вижда.

- Голямо е и... розово. Като огромна котка или тигър. Не мога да преценя.

- Огромен розов тигър, супер. Страх ни е, че може да ни изяде същество, което прилича на порция захарен памук - каза Джей.

Сумтящите, душещи звуци заглъхнаха.

Иви издиша.

- Добре, хайде да измислим начин да стигнем до дървото.

Карлос и Джей се опитаха да завържат клоните, за да направят сал, но скоро стана ясно, че няма да успеят, тъй като нямаше нищо, което да им послужи за въже. Джей срита жалката купчина клони обезсърчен.

- Елате да видим колко е далече, може да има и друг начин - предложи Иви.

Те се върнаха в широката пещерна зала, голяма колкото стадион за турнири. От тавана се спускаха сталактити, които отдолу приличаха на звезди в нощно небе. Те се загледаха отново в Отровното дърво, което стоеше насред миниатюрния остров, заобиколен от вода.

- Остров в остров, и то под водата. Ин Сид е прав, магията тук е подивяла -отбеляза Джей.

Иви застана на брега на езерото и във водата се появи голям гладък камък, достатъчно плосък, че да може да се стъпи спокойно. Тя погледна приятелите си, които свиха рамене. Затаи дъх и скочи на камъка. Отпред се появи втори камък. Мост от камъни.

Иви погледна през рамо и се усмихна:

- Хайде, талисманът сякаш знае, че съм тук.

Талисманите искат да бъдат намерени, така бе им казал Ин Сид.

Иви продължи напред и останалите я последваха предпазливо, за да не паднат в отровната вода.

- Почти стигнахме - каза тя, когато приближиха скалата остров, на която растеше отровното дърво. Отдалече кората му приличаше на шарка от навъсени лица.

- Зловеща работа - изкоментира Карлос.

- Знам - рече Мал. - Имаме късмета да ходим по най-готините места.

- Внимавайте краката ви да не докоснат водата - предупреди ги Иви, която знаеше доста за отровите, поне когато ставаше дума за ябълки. Знаеше как изглеждат, как миришат, кои ще те приспят и кои ще те убият на място. - Ще се стопим като захарни бучки в горещ чай, ако се опитаме да плуваме.

- Прекрасна картинка - каза Джей. - Подозирам, че няма да сме толкова вкусни обаче.

- Стигнахме! - извика Иви и стъпи на брега. Обърна се и помогна на другите да се качат на острова.

- Страхотно, започвай да береш ябълки! - каза Мал.

- Защо се казва Тъмната гора - попита Джей, който изучаваше разтворената карта в ръцете на Карлос, - щом има само едно дърво?

- Е, тъмно е - каза Мал. - Това поне е вярно.

Единствената светлина идваше от фенерчето на Джей.

- Ин Сид каза, че картите не са напълно точни. Правени са по предположения -напомни Карлос.

Отдалече дървото изглеждаше малко, но отблизо бе по-високо от сграда, а стволът му бе широк колкото къща. Заемаше почти целия остров.

- Предполагам, че трябва да се кача по него - каза Иви и нервно погледна страховитото дърво. Иви прекарваше времето си вкъщи и се учеше да бъде красива. Не беше от хората, които се катерят по дървета.

Светлината от фенерчето примигна и отслабна. Батериите бяха на свършване.

- Бързо, преди фенерът да угасне! Имаме още три талисмана - напомни Джей.

- А и онова нещо още е някъде там - каза Карлос. Някъде отдалече пак долетяха душещите и сумтящи звуци. - Побързай, преди да ни е открило.

- Добре. Качвам се - каза Иви и леко трепереща започна да се катери по дървото.

Издърпа се на най-ниския клон и започна дългото, мъчително катерене до горните клони, насред които висеше плодът. Два пъти се убоде на тръни, но не обърна внимание на дупчиците, които се появиха на крака и ръката й. Имаше работа за вършене, раните щеше да прикрие по-късно с коректор.

В подножието на дървото приятелите й чакаха неспокойно и от време на време й даваха съвети.

„Внимавай с този клон! Заобиколи! Стъпи на левия и се издърпай нагоре!"

Когато най-сетне се добра до върха на дървото, Иви се изуми. Беше обсипано със стотици ябълки. Всичките отровни, тя не се съмняваше, но само една от тях бе талисманът. Имаше само един Плод на отровата. Кой ли беше?

- Има много ябълки! - извика тя. - Не знам коя да откъсна... Всичките са еднакви!

- Ще познаеш коя е! - викна нагоре Карлос.

Съсредоточи се!, каза си Иви. Приятелите й полагаха усилия да й помогнат и трябваше да се измъкнат оттук, преди да се появи душещото същество. Тя се съсредоточи върху ябълките. Бяха толкова много и до една сочни и червени.

- Коя да избера? - чудеше се тя на глас и тогава я зърна през клоните.

Една-единствена златна ябълка сред червените.

Изкатери се още по-нагоре и я откъсна от клона. Беше великолепна - лъскава и златна. Иви се прехласна от красотата й. Изглеждаше безкрайно вкусна и направо молеше да я изядат. Какво толкова, нищо нямаше да стане, ако си отхапе една мъничка...

- Какво правиш? - кресна Джей от подножието на дървото.

Закъсня, Иви вече бе отхапала от ябълката. Наистина беше вкусна и за момент тя не съжали. После клепачите й натежаха и тя се прозя.

- Иви! Какво става? - попита Мал.

- Спи... спи ми се, като на онова джудже.

Иви се засмя и седна на клона, на който допреди малко бе стояла. Главата й започна да се замайва от отровата.

- Недей! Не заспивай! - извика Мал.

- Ще опитам - рече Иви.

Тя се изправи и се опита да се пребори със сънливостта. Като дете веднъж-дваж бе изяждала по някоя отровна ябълка и може би имаше някакъв имунитет. Майка й ръсеше отровни ябълки навсякъде.

- Трябваше да помисля - измърмори тя.

Чувстваше слабост и ставаше все по-трудно да се бори със съня, който заплашваше да я надвие.

- Ще подремна малко, става ли? - викна тя към подножието.

- Не! - кресна Мал. - Никакво подремване! Никакви почивки. Движи се!

- Да се движа - каза Иви. - Трябва да се движа...

Тя с усилие отвори очи, започна да криви лице, повдигна клепачи с пръсти, но те пак паднаха. Коленете й затрепериха и само една мисъл остана в главата й -колко хубаво щеше да е, ако можеше да полегне и да си...

- Не! - извика Мал втори път. Или може би трети.

Иви не беше забелязала, че пак е седнала. Имам проблем, помисли си тя. -Голям проблем.

- Ставай! - викна Карлос.

Джей се канеше да се покатери на дървото, но когато сложи ръце на ствола, някаква сила го отхвърли назад и той се строполи на земята.

Само Иви можеше да се изкачи. Това бе нейният талисман.

- Тук пише, че само ако овладееш Плода на отровата, ще можеш да се справиш с отровата му - каза Карлос, който четеше бележките по картата. - Иви, не се предавай! Спасявай се!

Да се спасявам, но от какво?, помисли си Иви, преди всичко да стане черно и отровата да я надвие. Когато отвори очи, стоеше в стая, която приличаше на майчината й спалня, на подиум пред Вълшебното огледало.

- Къде съм? - попита тя. - Къде са приятелите ми?

Беше сама. В този момент разбра - беше сама, защото те я бяха изоставили, вече нямаше приятели. Несигурни, завистливи, отровни мисли изпълниха главата й.

Стоеше пред легендарното Вълшебно огледало, каквото си беше, преди да се счупи - гладко и пълно със злост.

- Какво е това? - попита Иви.

Тя се втренчи в огледалото. То й показа Мал и Мади, които й се смееха, сочеха я с пръст, кискаха се и й се подиграваха.

Мал никога не ми е била приятелка, помисли си Иви. - Само се е преструвала. След като бе се върнала на острова, тя бе забравила Иви.

Сега огледалото показа друг образ - Мал, Джей и Карлос, които я оставят сама насред Отровното езеро. Бяха си тръгнали веднага щом тя бе се качила на дървото. Смееха й се и щяха да я оставят на онова ужасно сумтящо създание. Тя беше сама и винаги щеше да остане сама.

Майката на Мал бе заточила Иви и майка й в Замъка от другата страна. Иви бе отраснала в компанията на паяжини. Никога не бе имала приятели, докато срещна тях тримата, но може би дори и тогава не бе имала приятели.

Може би всичко беше лъжа. Никой не я харесваше. Всички се преструваха и сега, след като знаеше истината, тя щеше да ги унищожи. Щеше да им причини болка, щеше да се погрижи никога повече да не се смеят така. Щеше да им покаже какво значи да си самотен, изоставен, лишен от приятели...

Лишен от приятели?

Думите на Ин Сид отекнаха в главата й. Иви, помни, че дори когато вярваш, че си сама на света, си заобиколена от приятели.

Ин Сид беше й казал точно обратното на всички отровни мисли, които в момента изпълваха съзнанието й.

Тя се втренчи в огледалото, в образа на приятелите си, които я изоставят. Той не беше верен. Не можеше да е верен. Мади бе предала Мал, но Мал никога не бе предавала Иви. Карлос и Джей й бяха като братя. Тя винаги можеше да разчита и на тримата.

- Лъжеш! - извика тя на огледалото. - Приятелите ми са тук! Чакат долу! Чакат мен!

Тя отстъпи назад с ябълката в ръка.

- Не съм сама! Изобщо не съм лишена от приятели. Заобиколена съм от приятелите си и ще се върна при тях!

Огледалото се пръсна на парчета и Иви изпищя. Изведнъж се озова на земята, вперила поглед в сведените лица на приятелите си.

- Какво стана? - попита тя.

- Падна - отвърна Карлос. - От върха на дървото и не можахме да те събудим.

- Помислихме, че ще спиш завинаги или поне докато докараме Дъг да те събуди с целувката на истинската любов - подсмихна се Мал.

- Добре ли си? - попита Джей и й помогна да стане.

Иви кимна, разтърка очи, за да прогони остатъците от съня, и отметна коса.

- Поне съм будна! - съобщи тя бойко.

- Взе ли го? - попита Мал. - Талисмана?

Иви им показа златната ябълка, която отново бе цяла, но вече не блестеше.

- Разбърка ми главата, но успях да изчистя отровата от тялото си и да овладея талисмана. Ин Сид беше прав, трябва да внимаваме с тези неща... Подвеждат.

- Какво ти направи? - полюбопитства Мал.

Иви поклати глава и прибра ябълката в чантата си.

- Ами знаех, че няма как да ме зарежете тук сама.

Мал завъртя очи.

- Ако беше се забавила още една минута, можеше и да те зарежем - пошегува се тя. - Но пък тогава кой щеше да ми ушие роклята за абитуриентския бал?

- Ей, хора - прекъсна ги Джей. - Я вижте.

Двамата с Карлос стояха пред врата, издълбана в ствола на дървото.

- Това го нямаше преди малко - каза Карлос.

- Вижте, езерото пресъхва! - възкликна Иви. Миниатюрният остров се разтресе.

- След като Иви взе Плода на отровата, това място се саморазрушава! - викна Мал.

- Да я отворим ли? - попита Джей.

- Мисля, че нямаме избор - отвърна Мал и се огледа, а от земята под краката им се разнесе тътен, сякаш островът щеше всеки миг да се разпадне.

- Да вървим, онова нещо сигурно е тръгнало насам - каза Карлос, който се оглеждаше нервно за сумтящия звяр.

- Отворете я! - викна Мал.

Джей дръпна дръжката и през вратата в мрака нахлу ослепителна светлина.

- Прилича на пустиня! - възкликна той и пристъпи напред. Иви и Карлос го последваха.

Мал остана до вратата, без да сваля очи от езерото или каквото беше останало от него, готова да защити приятелите си от тайнственото създание в тунелите.

Само че чудовището така и не се появи, затова Мал последва приятелите си през вратата, издълбана в дървото.

37.

Пясъчна змия

Първото нещо, което Джей забеляза, когато пристъпи през вратата, бе жегата. Във влажната пещера бе треперил от студ, а сега почти се потеше. Вместо в пещера стоеше насред златиста пясъчна равнина.

Иви мина след него, но докато престъпяше прага, коленете й омекнаха и тя се препъна. Джей я хвана и й помогна да мине.

- Леле, тази отрова май още действа.

Тя кимна.

- След минутка ще се оправя.

Карлос премина след тях, примигвайки от неочакваната светлина; Мал влезе последна. Когато и четиримата се озоваха на пясъка, врата се затръшна силно и изчезна. Карлос разтвори нова карта.

- Това трябва да е Призрачната пустиня - каза той. - Пише, че Пещерата на змията е някъде сред Дюните на тъгата.

Джей се огледа. Нямаше какво да се види, просто безкрайна пустиня и дюна след дюна, докъдето поглед стига.

- Това трябва да е моята територия. Изглежда, както баща ми все описва Аграба. Макар нещо да ми подсказва, че няма да открием вълшебни лампи, дружелюбни джинове или летящи килимчета.

- Много лошо. Предпочитам кое да е от тези неща пред онова странно розово нещо, от което току-що избягахме - каза Мал.

- Има ли вероятност талисманът да е от пясък? - попита Иви, загреба шепа песъчинки и ги остави да се изсипят между пръстите й. - Понеже тук друго няма. - Естествено, че не е от пясък - отвърна Джей.

Между дюните духна вятър и взе да вие като чакал. Но под воя му се чу друг шум - нисък тътен, придружен със звук от плъзгане.

- Ето там! - Джей посочи една гънка в пясъка. - Движи се.

Гънката се насочи към тях и четиримата подскочиха, когато мина право под краката им.

- Може би талисманът ти наистина е от пясък - каза Мал.

- Не е от пясък - повтори Джей, вече раздразнен.

- Аз само това виждам наоколо - продължи Мал, която твърде много хареса шегата, за да я прекрати.

- Ти не слушаше ли? А, чакай, забравих, че те нямаше, защото беше заета да вървиш след Лудата Мади, та да си докараш хвърляне през моста - заяви Джей. -Ин Сид каза, че талисманът е Златна кобра.

Той се загледа в движещата се гънка, която се плъзгаше нататък... Един момент, плъзгаше ли се? Преди да успее да обясни действията си на останалите, се втурна след нещото. Това можеше да е само едно и когато гънката проби дюната, видя Златната кобра да надига грозната си глава.

Змията изсъска и показа раздвоения си език. Беше в същия златен цвят като ябълката, която бе откъснала Иви.

- Мисля, че откри талисмана си - каза Карлос, докато тичаха, за да настигнат Джей, който гонеше змията.

Джей водеше групичката, но змията бе по-бърза. Тя пълзеше през пясъка, златните й люспи проблясваха на слънцето, а той се препъваше и затъваше в дюните. Вярно, беше най-добрият нападател на игрището за турнири, но пустинята определено не беше най-подходящото място за преследване на създание на злото.

Кобрата прехвърли хребета на поредната дюна и Джей се опита да я последва, но щом стигна върха, откри, че тя е изчезнала.

- Страхотно, изчезна - каза Мал, която заедно с Карлос и Иви се препъваше след Джей. - Какво казва картата?

- Казва, че Златната кобра си има пещера - рече Карлос. - Може да проверим, но не пише къде е.

- Чудна карта - иронично отбеляза Мал и скръсти ръце.

Те огледаха пустинния пейзаж, търсейки каквато и да е следа от кобрата, но тя, изглежда, бе потънала в земята. Жегата също не им помагаше и когато вятърът се засили, духна в лицата им песъчинки, които замъглиха зрението им и нахапаха кожата им като миниатюрни мушички.

- Не трябваше да тръгваме за Катакомбите, преди да завършат картите - каза Мал и смачка хартията от яд.

- Нямахме избор - рече Карлос. - А и не забравяй, че трябва да намерим талисманите преди родителите ни.

- Моят родител е гущер, затворен под стъклен похлупак - припомни му Мал.

- Може и така да е - отвърна Карлос, - а може и да е лилав дракон, който сее разруха из Камелот.

- Стига сте се карали, още ме боли главата от отровата - каза Иви, която масажираше слепоочията си.

Мал и Карлос се извиниха и четиримата отново се заоглеждаха, търсейки следа от пъргавата кобра.

- Единственото хубаво нещо на Отровното дърво - обади се Иви - бе, че стои на едно място.

- Ето я! - кресна Джей. - Виждам я! Мисля, че е пещера!

Той посочи нещо, което приличаше на купчина камъни между две дюни в далечината. Спусна се от хребета, а приятелите му го последваха.

Застанаха пред камъните, струпани на плътна купчина. Но между два от по-големите зърнаха пролука, която приличаше на отвор на пещера.

- Великолепно, пещера в пещерата - заяви Иви.

- Не съм създал аз този свят - каза Джей. - Идвате ли?

- Чакай малко, трябва да внимаваме - предупреди Мал. - Иви почти се отрови на дървото, а кой знае какво ще направи тази змия.

- Хубаво - рече Джей.

- Да влезем, но да не се делим - предложи Мал. - Става ли?

Другите кимнаха и четиримата влязоха в пещерата. Джей водеше, ботушите му се хлъзгаха по пясъчния под. Той извади фенерчето от джоба си и натисна копчето, но нищо не последва. Почука го и то светна мъждиво, колкото да огрее пътя пред тях. След няколко минути до ушите им стигна странният виещ звук, който бяха чули, щом се озоваха в пустинята.

- Мислите ли, че е възможно кобрата да издава този звук? - прошепна Иви.

- Не знам, но и не държа да разбера - отвърна шепнешком Карлос.

- Това тук е Призрачната пустиня - каза Мал. - Вие какво си мислите, че го издава?

38.

Златната кобра

Не ме е страх от призраци - каза Джей, докато вървяха в мрака, разпръскван от мъждивото фенерче. - Призраците не са кой знае какво.

- Да бе, сигурно много разбираш от призраци - рече Карлос, който се опитваше да пусне запа „Фенер", но батерията на телефона му беше паднала. Нямаше време да го зареди на Острова на изгубените.

- Призраците могат да те стреснат, като разклатят веригите си или като треснат някоя врата, но няма нищо страшно. Те са си на практика въздух -обясни Джей, ослушвайки се за слабото тракане, което бе дочул.

- Защо ми се струва, че някой се опитва да убеди сам себе си в нещо?

- Защото някой много го е страх, но не си го признава - каза Мал, промъкна се зад гърба на Джей и извика в ухото му: - Бау!

Джей подскочи.

- Добре де, може малко да ме е страх. Само истинските мъже признават страховете си.

- О, нима? - засмя се Мал. - На мен ми се струва, че само преди секунда ни убеждаваше как призраците изобщо не са страшни.

- Е, и какво? Призраците са най-големият ми ужас. Ще ми се да можехме вече да си тръгнем оттук - призна Джей.

Воят се усили. Карлос запуши уши, Иви също.

- Може призракът да е глух - предположи Мал. - Иначе защо ще вие толкова силно?

Джей въздъхна.

- Хайде. Да свършваме с тази работа.

Той ускори крачка, но спря, когато стигнаха до едно място, където тунелът се разширяваше. Вятърът свиреше през него, виеше и пищеше.

- Значи не било призрак - каза Джей. - Само вятърът, който духа покрай стените. Сигурно пещерата е като флейта, която свири различни ноти, когато духа вятър.

- Я виж ти, Джей поетът - каза Иви и тримата с Мал и Карлос се опитаха да го последват отвъд мястото.

Само че същата сила, която бе отхвърлила Джей от дървото, сега спря тях.

- Чакай! - извика Мал. - Не можем да минем нататък!

Джей се обърна и зърна тримата си приятели скупчени отпред.

- Ще се видим отвън. Не ме мислете, ще хвана кобрата.

- Добре - съгласи се Мал навъсена. - Така или иначе нямаме друг избор.

- Помни думите на Ин Сид - подсети го Иви.

- Късмет, човече - пожела му Карлос.

Джей им обеща скоро да се видят пак и се обърна към празния тунел. Той водеше дълбоко в земните недра и накрая фенерчето се изтощи окончателно, оставяйки го в пълен мрак. Виещият вятър още звучеше малко страховито, но той си напомни, че в него няма нищо свръхестествено.

Накрая зърна ивица светлина в края на тунела и когато стигна до нея, откри, че там е входът към тайна стая.

И не каква да е стая, а стая, пълна със злато и скъпоценности. Планина от лъскави монети опираше в тавана, толкова ослепителна, че осветяваше помещението. Джей бе виждал подобно съкровище само веднъж досега - в Пещерата на чудесата в Забранената крепост.

- Това не е истинско - каза той.

Ссссъвсссем не, изсъска глас откъм златната планина и когато Джей вдигна глава, видя Златната кобра, разперила великолепната си качулка, да се надига бавно от една кошница. Всичко това е истинско и може да стане твое.

- Как? - попита Джей, вперил поглед право в червените очи на змията.

Ще бъда твой слуга, каза му кобрата. - Аз служа на господаря на пясъка.

Джей се захласна.

Виждаш ли завесата отзад?

Джей се обърна и видя богато избродирана лъскава завеса, закриваща входа, през който току-що бе влязъл.

Остави приятелите си и мини отвъд завесата заедно с мен, и ще получиш всички богатства, за които си мечтал.

Джей мигна и изведнъж се озова седнал на висока платформа, с бял тюрбан на главата. Не беше в подземната пещера. Беше султан на Аграба, най-богатият човек в Аурадон. До него се издигаха купчини злато и всевъзможни скъпоценни камъни.

Пред него бе наредена празнична трапеза с всичките му любими ястия, а хората наоколо му се покланяха със страх в очите.

Това бе всичко, което баща му някога бе искал. Да заеме полагаемото му се място в Аурадон, над всички, над всичко, невъзможно богат, струпал съкровищата на света в краката си.

Всички съкровища на света...

Той мигна пред видението и се озова обратно в пещерата, вперил очи в планината от злато и червените очи на кобрата.

Какво бе му казал Ин Сид, преди да поемат на път?

Съкровищата на света са навсякъде около теб.

На Джей не му трябваше много. Не беше като баща си - студен и безмилостен. Искаше само да играе турнир и да се вижда с приятелите си. Обичаше добрата игра и доброто прекарване. Добрите приятели. Помисли си как Мал бе се изправила срещу майка си, вместо да я остави да нарани някого от тях, как винаги можеше да разчита на Карлос да му помогне с домашното по математика, която може да бъде магия, и как Иви зарязваше каквото и да правеше, за да изслуша прекалено подробните му разбори на последния мач и тактиката на противниковия отбор.

Имаше страхотен живот и чудесни приятели. Вече бе по-богат от всеки. Професорът бе прав - съкровищата на света бяха навсякъде около него.

- Не - каза той с усмивка.

Не? Кобрата изсъска и подаде език.

- Връщам те в Аурадон, за да те унищожат.

Кобрата отново изсъска и плю - отровата се понесе към Джей.

Той се дръпна от пътя й, хвана змията в ръка и я стисна. Кобрата взе да се мята и съска, но Джей не отслаби хватката си.

- Ще се подчиниш на волята ми и ще чуеш заповедта ми! А аз ти заповядвам да ме слушаш!

След тези думи кобрата се изопна и замръзна, превърна се в най-обикновена дървена пръчка.

Когато Джей най-сетне излезе от пещерата, откри тримата си приятели да го чакат отвън. Карлос четеше книгата, която беше си донесъл, Мал рисуваше в дневника си, а Иви се решеше.

- Това ли е Златната кобра? - учуди се Мал, щом видя пръчката в ръцете на Джей.

- Беше - усмихна се той победоносно. - Добре, а сега какво?

В отговор пещерата зад тях започна да се руши - точно като дървото. В един от камъните, които маркираха входа, се появиха очертанията на врата. Карлос сграбчи дръжката и дръпна силно. Лъхна ги леден въздух.

- Да вървим! - викна той.

Останалите го последваха, а Джей използва пръчката, за да задържи вратата отворена за момичетата.

Когато се озоваха отвъд, почти не се изненадаха да видят, че са попаднали в съвременен град. Беше време Карлос да намери талисмана на майка си.

39.

Градски лабиринт

За разлика от Аурадон, този град бе сив и пуст, вместо да кипи от енергия и живот. Магазините и улиците бяха празни, вратите и прозорците на сградите - залостени и с пуснати капаци. Над всичко се стелеше гъста, тъмна мъгла, която пробиваха само няколко небостъргача.

- Къде сме? - попита Карлос с леко треперещ глас.

Стомахът го присвиваше при мисълта, че точно неговият талисман се намира тук.

- Някакъв град - отвърна Иви. - Не е зле. Не знам за вас, но аз нямам никакво желание да виждам повече пещери. Да не говорим за пясък и змии.

- Не че искам да разваля настроението ти, но да напомня, че все още сме под земята, в Катакомбите - каза Мал, макар и по нейното лице да бе изписано облекчение, че са на място, което прилича на реалния свят.

- Магията ли е създала всичко това? - попита Иви. - Сградите и какво ли не? Доста безумно.

Мал ритна една тухлена стена.

- Аха. И е истинско.

Джей се завъртя в кръг, вдигнал глава към небостъргачите.

- Интересно - каза той.

- Хайде, стига сте разглеждали забележителностите. Трябва да вървим -напомни Мал. - Какво пише в картата?

- Пише, че талисманът на Круела е в Къщата на ужасите - отговори Карлос след справка с картата.

- Мислех, че къщата ви се казва Адското имение - рече Иви.

- Да, и определено беше къща на ужасите - рече Карлос. - Мисля, че сме натам.

Той пое на изток.

- И как изглежда пръстенът? - попита Мал.

- Онзи с големия зелен камък, който Круела носеше едно време - отвърна Иви. -Доста е хубав, между другото. Дали Карлос ще ми го даде?

Те вървяха покрай къщи и другите сгради, чиито врати до последната бяха затворени, а завесите - спуснати. Вратата, през която бяха влезли в този свят, още зееше зад гърбовете им. През отвора Карлос видя късче пустиня и си помисли дали да побегне натам. Да се изправи пред талисман - олицетворение на майчината му жестокост, съвсем не беше сред нещата, които би направил с удоволствие.

Четиримата вървяха по средата на улицата. И този, като предишните два свята, беше съвсем пуст. Нямаше хора. Цареше тишина. Всичко бе просто фасада. Не истински град, а място, създадено от магията - дом за талисмана. Той ги поведе надясно, после свърнаха наляво, после два пъти завиха надясно и Карлос спря объркан.

- Чакайте, ето я пак вратата към пустинята - каза той. - Въртим се в кръг.

- Не е вярно - възрази Джей. - Ако се въртяхме в кръг, щяхме да завиваме само надясно. Съвсем ясно си спомням и един ляв завой.

Те тръгнаха отново, като този път завиха два пъти наляво, после надясно, после отново наляво и отново надясно. И пак се озоваха пред вратата.

- Да не сме в някакъв магически лабиринт? - почуди се Мал. - Чакайте да позная: картата няма да ни помогне.

Карлос провери - огледа картата от няколко различни ъгъла.

- Всъщност според картата къщата трябва да е точно тук, където стоим. Не съм сигурен какво става - дали пейзажът се променя, за да не отговаря на картата, или аз я разчитам грешно.

- Е, поне ни остава вратата към пустинята - посочи Джей. - Можем винаги да се върнем обратно, откъдето дойдохме... защо ме гледате така?

Карлос посочи. Вратата вече я нямаше.

- В капан сме! - извика Иви.

- Капан, който очевидно не ни позволява да намерим каквото търсим, и от който няма друг изход - каза Мал.

- Може пак да се появи. Не знам как действа магията. Да вървим - подкани ги Карлос.

- Да се въртим в кръг? - попита Джей.

- Ти имаш ли по-добра идея? - рече Мал.

- Май не - призна Джей. - Добре, давайте, и в кръг става.

- Може би ако продължим да вървим, ще видим нещо друго - предположи Карлос.

Те продължиха да вървят и да се оглеждат за къщата, но за пореден път стигнаха там, откъдето бяха тръгнали.

- Чакайте малко - каза Карлос. - Мисля, че картата не лъже. Къщата на ужасите наистина е тук.

- Но това са все нормални сгради, не имения - рече Иви. - Не виждам Адското имение.

- Талисманът не е в Адското имение, аз сбърках - обясни Карлос и посочи към един прашен прозорец точно пред очите им. Не му беше обърнал внимание, защото бе решил, че Къщата на ужасите трябва да е домът на майка му. А това беше кожарски магазин и в ъгъла имаше табела: КЪЩА НА УЖАСИТЕ. РАЗПРОДАЖБА! ДНЕС!

- Мисля, че трябва да напазарувам - заяви Карлос.

- Ами давай тогава - подкани го Джей.

- Отивам! Дай ми секунда - каза Карлос.

Но не помръдна. Не можеше.

- Хайде, човече, влез и свърши работата си. Знаеш, че можеш. Давай! - насърчи го Джей и го побутна.

Най-накрая Карлос отвори вратата и погледна през рамо.

- Вие сигурно ще можете да влезете, а? - попита с надежда.

Но разбира се, когато Мал, Иви и Джей се опитаха да го последват, не можаха.

- Ще те почакаме тук - обеща Иви.

- Късмет - пожела му Мал. - Ще ти потрябва.

- Бързо донеси пръстена. Започвам да огладнявам - рече Джей.

Карлос преглътна страха си, изпъна рамене и пристъпи вътре.

40.

Пръстенът на завистта

Къщата на ужасите изобщо не отговаряше на името си, защото, щом Карлос влезе, откри, че е елегантен магазин за кожени дрехи. Помещението беше обзаведено като луксозен салон, навсякъде висяха елегантни кожени палта. Имаше лисичи пелерини, самурени завивки, яки от норки, дълги до земята палта и поръбени с кожа оперни наметала. Елеци от бели монголски агнета, пончота от черни козли, къси палта от енотова кожа, болера с гепардова шарка и мантии от сребърна лисица.

В дъното на магазина имаше асансьор и той тръгна към него, сякаш притеглен от невидима нишка. Вратите се отвориха безшумно и той влезе в кабината, а ръката му сама се протегна и натисна копчето за най-горния етаж.

Когато Карлос излезе от асансьора, вече не се намираше в магазин за кожи. Вървеше в мъглата - сив облак, покрил всичко. В далечината видя да премигва зелена светлина.

Тръгна към нея, а сърцето му биеше силно в гърдите. Надяваше се, че смелостта няма да му изневери. Той бе най-малкият в групата и често се притесняваше, че макар да е доста умен, не е толкова смел като останалите. Беше проявил огромно усилие на волята само за да влезе в Къщата на ужасите.

Мъглата се разсея и той най-сетне зърна пръстена. Със сигурност бе пръстенът на Круела де Вил, защото стоеше на нейната ръка.

Карлос отстъпи и изскимтя.

- Здравей, миличък - рече майка му и издуха облак дим в лицето му. - Това ли търсиш?

- Намерила си го? - попита той. - Намерила си талисмана си?

- Но разбира се, дете! Той е мой! - каза тя с пронизителния си глас.

Беше закъснял, осъзна Карлос. Круела вече бе намерила пръстена си.

- Къш, момче, не знаеш ли кога е време да оставиш майка си на мира? - присмя му се тя.

Карлос взе да отстъпва вцепенен. Беше провалил приятелите си и Аурадон. Само че докато се ругаеше, си спомни думите на Ин Сид.

Ти притежаваш жив интелект, но не позволявай на главата ти да диктува на сърцето. Научи се да виждаш онова, което е наистина пред теб.

Всичко в мозъка му крещеше, че трябва да бяга от майка си, че тя вече е намерила талисмана. Стоеше пред очите му завита в кожите си и го гледаше ядосано.

Круела винаги бе населявала кошмарите му с безумните си изявления и истерии. Кое бе наистина пред него? Какво пропускаше?

Разумът му крещеше да бяга...

Но сърцето... Сърцето му казваше да остане и да се бие, казваше му, че дори да се страхува, трябва да намери начин да вземе пръстена. Трябваше да докаже на себе си, че е достатъчно смел и че си е достатъчен.

- Още ли си тук? Иди кажи на приятелите си да си вървят и никога да не се връщат - нареди Круела.

- Не - каза Карлос. - Не и без пръстена.

Той събра последните остатъци смелост, блъсна майка си и се сборичка с нея за пръстена. Накрая успя да го изхлузи от пръста й и да го сложи на своята ръка.

Усети как неговата мощ се разля по тялото му.

Круела се разкиска радостно.

- Давай тогава, използвай го срещу мен. Унищожи ме. С този пръстен можеш да ме заличиш от лицето на земята завинаги. Кажи ми да се хвърля от този покрив и ще го направя. Нали това искаш? Нали винаги си искал точно това?

Карлос усети как пръстенът пулсира в ръцете му. Можеше да убие майка си, да отърве света от още един злодей и да спре да сънува кошмари веднъж завинаги.

- Направи го! - изкрещя Круела. - Давай, момче!

Той вдигна ръка и насочи пръстена право към нея. После я отпусна с въздишка.

- Не, не мога. Аз съм по-добър - каза той, завъртя се на пети и тръгна към асансьора. - Аз съм по-добър от теб, майко, каквото и да си ми повтаряла цял живот.

Изведнъж се озова пред Къщата на ужасите, а Мал, Иви и Джей го гледаха загрижени.

- Какво става? - попита той.

- Излезе оттам в транс - каза Мал.

- Пръстенът... - промълви той.

Разтвори юмрук. Камъкът беше станал мътнозелен, засега мощта му бе овладяна.

- Той искаше да я унищожа - каза Карлос. - Но нея всъщност я нямаше. Беше просто видение, пръстенът се опита да ме изплаши, да ме накара да обезумея.

- Аха, звучи логично - рече Джей. - Сигурно така талисманите придобиват още сила.

Карлос кимна и прибра пръстена в джоба си. Дотук три. Оставаше Яйцето на дракона.

Те се огледаха за скрита врата, но не намериха.

- Може да опитаме така - Карлос посочи към въртящата се врата на входа в Къщата на ужасите. - Това е единствената отворена врата наоколо. Може би е единственият изход. При това този град май започва да се топи! - той изскимтя,когато настилката под краката им се пропука.

- Да вървим! - викна Мал. Тя хукна към отворената врата и останалите я последваха.

41.

Драконово гнездо

Когато мина през вратата, Мал не влезе в Къщата на ужасите. Дори не беше в град. В далечината пред нея се издигаше тъмна, заплашителна планина. В небето проблясваха светкавици и кръжаха лешояди.

- Злодеидина планина - каза тя, когато и другите дойдоха. - Насам.

Според картата Гибелният зъбер бе на върха на планината и на него имаше драконово гнездо.

- Опа, мирише ми на катерене - каза Джей.

- Знаете как е. Само аз трябва да се кача - напомни му Мал. - Не се притеснявайте.

- Не - възрази Карлос. - Всички ще се качим. Помниш ли какво каза професорът? Не е нужно да правиш това сама.

- Но това е моят талисман - възрази Мал. - Всички вие трябваше да вземете своите сами.

- Идваме с теб - каза Иви. - Поне докато талисманът ни спре. Няма да спорим.

- Няма да се отървеш от нас - рече Джей. - Така действат приятелите, не помниш ли?

- Добре - предаде се Мал. - Да вървим.

Закрачиха по мъртвата земя. Въздухът бе натежал от дим. През пукнатини в земята клокочеше зелена слуз и четиримата си помагаха да прескачат отровните локви. Мал не спираше, докато Иви стенеше и се оплакваше, че главата още я боли от отровата, а Джей мълчеше, сигурно замислен за съкровищата, от които бе се отказал. Карлос определено изглеждаше все още разтърсен от срещата с майка си - истинска или не, тази жена всяваше ужас.

Бяха се обединили в мълчанието си. Яйцето на дракона бе най-мощният сред талисманите и господарката му щеше да е способна да командва силите на Ада.

- Знаете ли какво, окото на дракона в скиптъра всъщност не е истинско око. Просто прилича на око. Иначе е драконово яйце - каза Мал.

- Тогава защо се казва „Окото на дракона"? - попита Карлос.

- Ама си и ти! „Окото на дракона" звучи по-яко - обясни Джей.

- Да, сигурно - съгласи се Карлос.

- Е, тук има ли дракон? - попита Иви и се огледа, обзета от страх.

- Да се надяваме, че не - отвърна Карлос.

- Вие може да изчакате тук - каза Мал. - Планината няма да ви пусне по-близо. Тя се закатери по скалите, като първо намираше място за стъпване и после се издърпваше нагоре.

Само че когато Джей сложи ръка на камъка, планината не го отблъсна, нито пък Иви и Карлос. Мал погледна надолу и малко се разочарова, че останалите се катерят след нея.

Дали е, защото талисманът ме смята за слаба?, питаше се тя.

С тази неприятна мисъл в главата Мал продължи да се катери, следвана от приятелите си.

42.

Яйцето на дракона

Когато стигнаха върха на Гибелния зъбер, откриха, че драконовото гнездо е колкото малка лодка. Обгорените, почернели клонки бяха усукани нагъсто и никъде не се виждаше яйце. Мал коленичи и затършува. Останалите последваха примера й и претърсиха всеки сантиметър от гнездото.

- Няма го - ядоса се Мал.

- Трябва да е тук - каза Иви.

- Може да са стигнали преди нас и да са го намерили. Круела, Джафар и Злата кралица - рече Джей. - Нали се предполага, че са някъде из Катакомбите?

- Вероятно затова и четиримата успяхме да се изкатерим по планината - каза Мал. Беше одраскала дланта си по пътя нагоре и сега я притисна, за да спре кървенето. - Защото талисмана го няма.

- Не! - викна Карлос. - Трябва да е тук. Ако го бяха намерили, планината щеше да е изчезнала. Не помните ли какво стана с другите места? Започнаха да се рушат веднага щом взехме талисманите. Продължавайте да търсите.

Мал затършува отново и се сблъска с Иви, която падна върху Карлос, а той се препъна и се стовари върху Джей.

- Няма достатъчно място и за четирима ни - оплака се Мал. - Трябва да излезете. Не ми помагате. Може талисманът да не се показва, защото вие сте тук - ядосано каза тя.

- Сигурна ли си? - попита Иви.

- Да - отвърна Мал.

- Хубаво - рече Джей. - Щом не ни иска тук, няма за какво да висим. А и от това място ме побиват тръпки.

- Но професорът каза... - започна Карлос.

- Него го няма, нали? Не той изкатери цяла планина, за да търси яйцето. Махайте се! - извика Мал.

Карлос, Иви и Джей се спогледаха. Мал продължи да ги гледа гневно, докато един по един излязоха от гнездото и започнаха да се спускат надолу по планината.

Мал нямаше нужда от никого, никога не бе имала такава нужда. Е, добре, може и да се бяха обединили, за да победят Злодеида, но в края на краищата всички знаеха, че волята на Мал бе пречупила волята на майка й и бе превърнала дракона в гущер.

Макар че в този момент сърцето на Мал се сви при мисълта за приятелите й, които слизаха надолу, тя не можеше да допусне тази мисъл да я спре. Отново започна да претърсва всеки сантиметър от гнездото и на третия път зърна с крайчеца на окото си нещо под мръсотията. Нещо дребно и лилаво.

- Аха! - възкликна и посегна да го вземе.

Беше очаквала зелено яйце като онова в скиптъра. Това защо беше лилаво?

Ще стане зелено, когато се излюпи, отговори й някакъв глас, сякаш четеше мислите й. - Яйцето на дракона не ражда дракон, а оръжие.

Добре, все едно, помисли си Мал и пъхна яйцето в якето си. Беше свършила работата си. Беше взела талисмана без ничия помощ. Може би професорът бе сбъркал за нейното изпитание. В края на краищата старецът не можеше да знае всичко, нали?

Мал застана на ръба на гнездото, готова да тръгне надолу, когато от небето изграчи лешояд. Тя се стресна, загуби равновесие и падна от гнездото, като в последния миг успя да се хване за една клонка на дъното му. Размаха безпомощно крака във въздуха.

Страхотно, щеше да падне от скалата, а беше изгонила единствените хора, които можеха да й помогнат. Защо все държеше да върши всичко сама?

Ръцете й започнаха да изтръпват.

Защото беше идиотка, ето защо, а нямаше да се задържи на клонката още дълго!

Държа се досега, нали?

Във вените й течеше кръвта на дракон, точно като майка й.

Нали?

Имаше чувството, че пръстите й всеки момент ще се откъснат.

Тя бе Мал, дъщеря на Злодеида. Майка й й бе дала кратко име и бе казала, че не е заслужила дългото. Но тя може би не искаше да има дълго име. Може би не искаше да стане втора Злодеида. Може би се чувстваше съвсем добре като себе си, като Мал.

А не си ли себе си? Не е ли в това цялата работа?

Кой друг би могла да бъдеш?

Едната й ръка изпусна клонката и в очите й пръсна прах, когато корените на растението започнаха да излизат от земята.

Злодеида никога не би признала, че има нужда или желание за друго човешко същество, и бе превърната в гущер, защото нямаше достатъчно любов в сърцето си. Но Мал не беше като майка си. Макар да беше упорита и твърде горда, тя бе много различна от нея. И точно в този момент без срам си призна, че е сгрешила.

Държеше се само с една ръка. Клонката се откъртваше от скалата. Можеше да падне след секунди.

Грешиш. Никога не си правила по-голяма грешка...

Иви, Джей и Карлос трябваше да открият собствената си сила и затова се наложи да преминат изпитанията си сами. Мал нямаше нужда от такава проверка, защото вече знаеше, че е силна. Това, което научи едва сега, докато висеше над ръба на скалата, бе, че въпреки цялата си сила, понякога имаше нужда от нечия протегната ръка.

Буквално.

Може би това е била моята проверка...

Силата не означаваше непременно да се изправиш пред опасността сам. Силата идваше от доверието, от приятелството, от верността. А и Ин Сид бе прав, не беше нужно да носи това тегло сама, то бе и тяхно тегло. Надяваше се, че приятелите й са още тук.

- Ей! Хора! Помощ! - извика тя. - Помогнете ми!

Тя продължи да вика, докато видя лицата им да надничат към нея откъм гнездото.

- Мал! Идваме! - викна Иви.

Карлос хвана Иви за краката и я спусна надолу, а Джей държеше Карлос. Съвсем бавно и предпазливо те издърпаха Мал обратно в гнездото.

Тя едва си поемаше дъх, а гърлото я болеше от виковете. Ръцете й бяха изподраскани и нарязани.

Но беше жива.

- Благодаря ви. Че спасихте живота ми и така нататък.

- Намери ли яйцето? - попита Карлос, когато и четиримата бяха на сигурно място в гнездото.

Мал вдигна лилавия овал, който бе твърд като камък.

- Да.

- Защо е лилаво?

- Защото още не се е излюпило - обясни тя. - Хайде да се махаме оттук, преди планината да се срути или кой знае какво.

Сякаш чула думите й, планината започна да се тресе и тътне, после бавно се разтвори в нищото - целта й бе изпълнена и талисманът бе взет.

43.

Коя вещица?

Не се появи нова врата, когато Мал прибра Яйцето на дракона. Тя все още бе леко замаяна от почти фаталното си преживяване, докато слизаха от планината.

- Как ще се махнем оттук? - нервно запита Иви.

- Мисля, че трябва да минем през това - каза Карлос и посочи една пещера в основата на планината, след като погледна картата. - Няма път назад, така че трябва да продължим напред.

- Страхотно, поредният тъмен тунел - измрънка Иви, на която вече съвсем й бе дошло до гуша от катакомби.

- Мисля, че този обаче ще ни заведе у дома, в Аурадон - рече Карлос с надежда. - Ако картата е вярна...

- Да вървим - подкани ги Мал; най-сетне можеше да говори нормално.

Стисна лилавото яйце в юмрук, засега не искаше да го прибира в раницата си.

- Батериите на фенерчето се изтощиха, така че ще трябва да се движим пипнешком - съобщи Джей и с въздишка захвърли фенерчето в една бълбукаща локва.

- Значи ще го направим по единствения възможен начин - рече Мал. - Заедно. Четиримата се хванаха за ръце и влязоха в страховитата пещера.

След като повървяха известно време, по пътеката пред тях се появиха отблясъци светлина и щом свиха зад ъгъла, видяха зарязани колички и парчета руда с диаманти в сърцевината.

- Прилича на джуджешка мина - каза Иви. Беше виждала такива в ЗапЧат профила на Дъг.

- Изоставена - добави Джей и вдигна едно от бляскавите парчета.

- Чудя се защо са я изоставили - каза Карлос. - Сякаш са си тръгнали набързо.

- Кой знае - рече Мал. - Да вървим.

Те продължиха напред, но внезапно Мал спря.

- Какво? - попита Карлос.

- Чух нещо... като стъпки. Чувате ли? - обърна се тя към тях.

Джей се заслуша и разсеяно прибра в джоба си още един камък от пода.

- Аха.

- Тук има някой - каза Мал.

Иви погледна през рамо.

- След нас ли върви?

- Може би - отвърна Мал. - Бъдете готови.

- Мислиш ли, че са те? - попита Карлос, който наистина нямаше никакво желание да среща майка си точно сега.

- А кой друг да е? - попита на свой ред Мал. - Ин Сид каза, че са се изгубили тук. Може би са ни видели и сега искат да вземат талисманите си.

- Татко! - извика Джей към мрака зад тях. - Тук ли си?

Ехото от гласа му отекна из пещерата: Татко, татко, татко, татко.

Отговор не последва, затова те продължиха да вървят, макар чувството, че в тунела има още някой или дори няколко души, да остана. Сърцата им паднаха в петите, когато започнаха да срещат по пътя си разни предмети - гилза червено червило, снопче черно-бяла кожа и захвърлена кадифена кесия. Злодеите бяха наблизо. Мал, Иви, Джей и Карлос бяха готови всеки момент да чуят кикота на Круела де Вил, да подушат парфюма на Злата кралица или да усетят потупването на Джафар по рамото си. Опитаха се да се престорят, че това не ги тревожи, опитаха се да изглеждат корави, но неволно закрачиха по-близо един до друг.

- Ау! - извика Карлос, когато се блъсна в Джей, който нададе вой и залитна към Иви, а тя изпищя и падна върху Мал.

- Ние сме! - викна Мал. - Успокойте се!

Те продължиха напред и скоро отново чуха стъпките, този път по-силно, заедно с гласове. Само че звуците идваха от другата посока - някъде отпред, а не зад тях.

- Кой е там! - извика Мал, а останалите трима се скупчиха зад гърба й.

- Мината започва ей там долу - чуха нечий тътнещ глас. - Сигурни ли сме, че това е необходимо?

- Хайде да проверим колко надолу се спуска и накъде води. Няма да ни навреди - каза друг глас.

Внезапен поток светлина обля минната галерия и четиримата запримигваха, временно ослепели. Само че, макар да не виждаше, Мал би познала този глас навсякъде.

- Бен! - извика тя и хукна към групата, която се спускаше към галерията.

- Мал? Ти ли си? - попита Бен и обърна фенерчето към нея.

- Да! Всички сме тук! - отвърна тя и изплува от мрака.

- Ти си добре! - той грейна и я притисна в обятията си.

Мал затвори очи и отвърна на прегръдката. Когато човек успее почти да спаси цяло кралство - и за малко да умре от падане отвисоко, се научава да цени истинските прегръдки.

- Какво правите тук? Откъде дойдохте? - попита тя.

- Всичко ще ти разкажа - отвърна той в момента, в който тя казваше:

- Толкова имам да ти разказвам!

Те се засмяха, когато Карлос, Джей и Иви се присъединиха към тях, малко поизцапани и пооръфани, но цели. Без да пуска Мал, Бен се здрависа с момчетата и ги тупна по гърбовете, а после набързо прегърна Иви. Петимата се усмихнаха широко.

Старецът, който стоеше зад Бен, се прокашля.

- О, ъ, да - каза Бен, изчерви се и пусна Мал. - Това е Мерлин, а Сърдитко го познавате.

Вълшебникът кимна за поздрав, а джуджето изръмжа:

- Познавате ли сина ми Гордън? Учи в гимназия „Аурадон" с вас.

- Познаваме Дъг - усмихна се Иви.

Сърдитко изсумтя.

- Всички познават Дъг. Същият е като баща си, прекалено много го харесват.

Иви не се сдържа и се засмя.

Бен обясни как феите от Небивалата земя му бяха помогнали да проследи лилавите драконови люспи до изоставената диамантена мина. Мал и останалите пък разказаха за приключенията си около събирането на талисманите.

- Значи Ин Сид е бил прав и Катакомбите наистина стигат до Аурадон -отбеляза Карлос.

- Ей сега бяхме на Злодеидина планина - каза Мал. - Имаше драконово гнездо на върха на Гибелния зъбер, но дракон не видяхме.

- Значи сме по-близо от всякога - рече Бен. - Създанието сигурно живее тук и стига до Аурадон през този тунел.

Докато говореше, в пещерата се спусна фина лилава мъгла и всички замръзнаха.

- Тук е - каза Мерлин. - Създанието е тук. Покажи се!

Вълшебникът вдигна високо жезъла си.

- Не се крий, не се крий! - викна Мал.

- Аз съм крал Бен на Аурадон и ти заповядвам да се разкриеш! - каза Бен.

Лилавата мъгла започна да оформя фигура... но вместо огнедишащ дракон или гигантска змия, когато мъглата се разпръсна, пред тях се появи стара вещица с лилава коса.

- Мадам Мим! - възкликна Мал, напълно изумена от появата на бабата на Лудата Мади, макар в нея да имаше и още нещо смътно познато.

- Здравей, скъпа! - рече Мадам Мим и махна весело.

- Познаваш ли я? - попита Бен.

- Да, от Острова на изгубените - отвърна Мал.

- Е, аз със сигурност я познавам. Здравей, стара приятелко - мрачно рече Мерлин. - Помислих си, че може да те срещна тук, Мим. Пак правиш старите си номера, а? Съжалявам, но пакостите ти приключиха.

Мадам Мим само се изсмя и смехът й отекна из тъмната пещера.

- О, мисля, че не е така, дъртако, толкова се забавлявам!

44.

Магьоснически дуел

Без да спира да се смее, Мадам Мим се превърна в огромен лилав дракон. За разлика от драконовия вид на Злодеида обаче, този на Мадам Мим изглеждаше почти смешно. Рошавата й лилава коса си остана на върха на главата, а крилете й бяха колкото на птица. Как изобщо Бен бе взел този дракон за Злодеида?

- И ти си помисли, че това е майка ми? - попита го Мал и завъртя очи.

Бен се засмя нервно.

- Беше в небето, не се виждаше добре. Знам ли, магията е виновна може би? Всички хукнаха, когато Мерлин нави ръкавите на синята си магьосническа роба. Той замахна с жезъла към дракона и от него пръснаха искри, но Мим бе твърде бърза. Преобрази се в лисица и побягна към мрака. Мерлин запрати след нея още едно заклинание от жезъла, но закъсня. Мим отново се преобрази, този път в побеснял носорог.

- Скалите! - викна Мал и посочи грамадните камъни в началото на галерията. Джей и Карлос се втурнаха пред животното и бутнаха камъните на пътя му. Само че малко преди да я премажат, Мим се превърна в кокошка и отлетя.

- Къде отиде? - попита Бен.

- Не знам - задъхана отвърна Мал. - Но поне вече сме сигурни, че драконът от Камелот не е майка ми.

- Така е - съгласи се Бен.

Мим явно бе открила входа към Катакомбите, мислеше си Мал, и ги използваше, за да си отмъщава на Мерлин, който я победи при последния им двубой, след като я зарази с шарка. Откачената стара вещица се забавляваше, докато сееше разруха из Камелот и крадеше храна от Аурадон. Явно бе разказала на внучката си какви ги върши. Цял чудо бе, че Мади не бе се опитала да избяга в Аурадон. Сигурно беше се уплашила да не се изгуби под земята. Знаела е за дебнещите опасности от клуб „Антигерой".

- Ммм, много вкусни изглеждате! - изкиска се Мим, превърна се в крокодил и разтвори широко челюсти.

- Аааа! - изкрещя Карлос и побягна надалеч от щракащите зъби. Мим се изправи на задни крака, а лилавата й коса падна в очите й.

- Ти си била! - извика Мал. - Ти беше розово-лилавото нещо, което видях в тунелите!

- Тигъра от захарен памук ли? - попита Джей. - Връщам си думите назад, определено е страшна!

Едва успяха да избягат, а и Мерлин скоро им се притече на помощ.

- Обградена си, Мим! - викна той и размаха жезъла. - Единственият път навън минава през мен. Мястото ти е на Острова на изгубените! Предай се!

- Никога! - изкрещя Мим и отново се преобрази в дебелия лилав дракон, от чиято уста блъвна огън. - Никога няма да се върна там!

Тя запрати по него огнена топка, но Мерлин се превърна в синьо врабче и отлетя. Мим обаче веднага създаде клетка и го затвори в нея.

- Големият вълшебник! - изсумтя Мал. - Не може ли да се превърне в нещо... знам ли, по-страшно?

- Чел съм историята на Камелот - каза Карлос. - Когато се биел с Мим в детството на Артур, Мерлин правел същото: Мим се превръщала в страховити чудовища, а той й противостоял, като се преобразявал в малки и наглед невинни животни като заек и костенурка. Може би така действа неговата магия.

Нямаше време за по-нататъшни обсъждания, защото Мим бе се насочила към тях, готова да избълва още една огнена топка.

- Не! - извика Бен и се затича напред, но Мим го удари с опашка.

Той прелетя до другия край на пещерата и падна тежко на земята.

- Бен! - изкрещя Мал. Хукна към него, но Мим застана пред нея и й препречи пътя. После драконът започна да пристъпва напред и притисна Мал, Джей, Иви и Карлос към стената.

Нямаше накъде да мръднат.

- Какво ще правим? - изплака Иви. - Тя ще ни изпече!

- Талисманите? - предложи Джей. - Ако ги използваме, за да нараним някого, имам чувството, че ще се съживят! Мога да я хипнотизирам с кобрата! - рече той и размаха дървената пръчка.

- А може да използваме моя пръстен, за да я накараме да прави каквото поискаме - каза Карлос.

- Отровата е винаги добър избор - внесе своя дял Иви и извади златната ябълка от чантата си.

- Мал, ти държиш Яйцето на дракона - каза Карлос. - Можеш да командваш всички сили на ада.

- Само след като се излюпи - напомни му Мал. - А единственият начин да се излюпи е да се сложи под дракон.

- Искаш да кажеш, че трябва да го сложиш под Злодеида? - попита Иви.

- Може би - отвърна Мал.

- Шашава работа - каза Джей.

- Но разполагаме с нашите талисмани. Хайде да ги изпробваме - рече Карлос с отчаяние в гласа, тъй като Мим идваше все по-близо.

- Не! - отсече Мал. - Не може да използваме талисманите! Не разбирате ли, че злото в тях иска точно това? Ако ги използваме сега, те ще станат още по-мощни.

Ще се изкушим от магията... и ще се превърнем в родителите си.

- Права си - съгласи се Иви и неохотно прибра талисмана си.

Момчетата също бяха съгласни.

- Тогава се пригответе - заяви Карлос - да бъдете опечени живи.

Четиримата се притиснаха един до друг, търсейки утеха преди края, а лилавият дракон се изправи на задни крака и отвори уста. Само че преди да ги изпепели, се появи Бен и опря меч в сърцето на създанието.

- Помниш ли го? - попита той. - Арти ми го даде назаем. Помисли, че може да ми потрябва.

- Екскалибур! - възкликна Карлос, който позна меча от историческите книги за Камелот.

- Единственият и неповторим - каза Бен, без да сваля поглед от Мадам Мим. -Най-мощният меч в Аурадон. Знаеш какво може да прави.

- Затова предлагам да си спестиш страданията, Мим - каза Мерлин, който беше се освободил от клетката, превръщайки се в гъсеница, а сега бе възвърнал човешкия си облик.

Лилавият дракон изсумтя, когато Бен натисна острието към гърдите му. Накрая се превърна в лилава мъгла и Мим отново се появи като вещица с превити рамене.

- Толкова ми липсва Аурадон - проплака тя. - Овцете бяха вкусни.

- Уви, Аурадон не е място за теб - каза Мерлин.

Той размаха жезъла си и Мадам Мим бе изпратена обратно на Острова на изгубените.

- Предай поздрави на Мади от мен! - викна подир нея Мал.

- Трябва да затворим този тунел, така никой друг няма да го използва, за да влезе в Аурадон - каза Бен.

- И аз си мислех за същото - рече Мерлин, махна пак с жезъла и галерията зад тях се затвори завинаги с непроходима стена, която нито човек, нито магия не могат да пробият. - Ето, сега е запечатан за вечни времена. Никой от Острова на изгубените няма да може да мине оттук.

- Да се прибираме вкъщи - каза Бен и посегна към ръката на Мал.

- Добър план - усмихна се тя и стисна ръката му. - Вие готови ли сте?

Останалите трима кимнаха.

- Време беше - рече Джей. - Утре сме на училище.

- А тази вечер трябва да напишем домашните си - напомни Карлос.

- Надявам се, че онлайн профилите ни са се обновявали както трябва - каза Иви. - В момента мислят, че сме на легло, с кихавици от грипа.

- Кихавко ли казахте? Аз не съм Кихавко, аз съм Сърдитко - каза Сърдитко.

- Мерлин? - обърна се към него Бен. - Имаш ли нещо против да ни изпратиш у дома? Само този път?

- А ако можеш да ме хвърлиш до Омагьосаната гора - рече Сърдитко, - ще ми спестиш едно пътуване с кола.

- Аз самият съм към Камелот - каза Мерлин и се ръкува с всички.

- Добър крал си, Бен - рече вълшебникът. - И беше прав. Не ни трябва магия, за да хванем дракона. Само усърдие и кураж, както ти ни показа.

- Благодаря - рече Бен. - Това значи много за мен. Макар че ни потрябва магия, за да го изпратим обратно на Острова на изгубените и да затворим прохода. И да се приберем у дома.

- Подробности, подробности - усмихна се Мерлин. - Кой ли в днешно време чете дребния шрифт?

- Ще върнеш ли това на Арти? - попита Бен и му подаде меча.

- С удоволствие - отвърна старият вълшебник с усмивка.

- Сбогом, Мерлин - каза Мал, а останалите помахаха.

- Ще тръгваме ли? - подкани ги Сърдитко.

Мерлин запретна ръкави.

- Нека всеки се върне там, където трябва да бъде - каза вълшебникът. Вдигна жезъла за последен път и прати всички, където им беше мястото.

45.

И заживели щастливо, поне засега

Беше неделя следобед, когато се върнаха в училище. Игрищата бяха пусти и тихи, а учениците се възползваха от почивния ден, за да четат под дърветата или лениво да си подхвърлят фризбита на моравата. Мал примигна пред внезапната ярка светлина и спокойствие, толкова различни от тъмната мина, от която бяха дошли. Все още стискаше здраво Яйцето на дракона. Понечи да го прибере, когато забеляза нещо - лилавото бе започнало да се обагря в зелено по краищата.

Яйцето на дракона ражда оръжие. Най-мощният талисман. Мал потръпна и натика яйцето в джоба си, засега.

- У дома, в безопасност - въздъхна Бен.

Той благодари на Мал, Джей, Карлос и Иви за помощта и каза, че трябва да се срещне със съветниците си, за да им разкаже всичко случило се досега.

- Скоро пак ще те видя - рече той и стисна леко ръката на Мал.

- Не и ако аз те видя първа - отвърна Мал на усмивката му.

Бен пое към Замъка на Звяра, а останалите тръгнаха към общежитието. Направо не беше за вярване, че ги бе нямало по-малко от ден и уикендът още не бе свършил. Имаха чувството, че са прекарали в Катакомбите на обречените цял живот.

- Е - рече Карлос. - Май това е засега.

- Не съвсем - възрази Мал. - Все още не сме разбрали как да се отървем от талисманите.

Джей кимна.

- Утре.

- Трябва да подремна - прозя се Иви.

Докато вървяха към общежитието, зърнаха Одри и Чад, които бяха си направили пикник под едно дърво, а до тях Джордан и Джей се припичаха на плажни кърпи. Аурадонските деца им махнаха, щом ги видяха, и четиримата спряха да им кажат „здрасти".

- Здрасти, Джей - поздрави Чад. - Извинявай за... ъъ... за това с окото ти онзи ден. Добре игра вчера.

- Нямаш проблеми, човече - отвърна Джей.

Двамата си стиснаха ръцете и Мал съвсем малко се разочарова, че Джей не се възползва от възможността да открадне лъскавия часовник на Чад.

- По-добре ли се чувстваш? - загрижено попита Джейн Карлос. - Изглеждаше много зле на танците снощи.

- Много по-добре съм - отвърна Карлос и се изчерви. - Благодаря.

- О, Джордан - сети се Джей. - Онова, което стана в лампата ти онзи ден, с ключовете за лимузината. Извинявай. Върнах ги на Бен, да знаеш.

- Няма нищо - каза Джордан. - Помислих, че много са ти трябвали, щом се наложи да си ги пожелаеш.

- До скоро, хора - каза Мал.

Иви изглеждаше така, сякаш всеки момент ще заспи права, и едва-едва успя да помаха на другите.

- Аз ще поостана - рече Карлос и седна на кърпата до Джей.

- И аз - добави Джей, който вече беше се изтегнал до кърпата на Джордан.

Мал и Иви размениха многозначителни усмивки, но не се присмяха на момчетата. Запазиха си това право за по-късно. Когато влязоха в стаята си, и двете се срутиха на леглата си и спаха, докато будилникът ги събуди за училище на следващата сутрин.

Преди Мал да влезе в час, трябваше да свърши още нещо. Тя пропусна закуската и отиде направо в библиотеката. Стражите пред входа не я познаха, а и бяха повече от последния път.

- Трябва да вляза да видя майка си! - настоя тя.

- Съжалявам, крал Бен нареди да не се допускат никакви посетители.

- Но този път ще направя изключение - каза Бен, който беше чул разпрата и бе дошъл да види какво става.

- Рано си станал - отбеляза Мал.

- Имам тренировка. Другата седмица започват плейофите - обясни Бен. - Какво става? Искаше да се видиш с майка си ли?

- Да - отвърна Мал.

- Пуснете я - нареди Бен.

Двамата влязоха в стаята. Мал не се стърпя и хукна напред. Спря рязко пред пиедестала със стъкления похлупак.

Злодеида бе изчезнала.

Гущера го нямаше.

И имаше само трима души, които биха могли да я откраднат.

Дъхът й спря. По някакъв начин злодеите бяха успели да се промъкнат покрай стражите!

- Какво ще правим?

Бен обаче не изглеждаше разтревожен, а по-скоро малко глуповат и засрамен.

- Мал, трябва да ти покажа нещо - каза той. Извади телефона си и й показа видеокартина на гущер под стъклен похлупак. - Това е живо предаване.

Тя погледна.

- Но как? Това е...

- Злодеида. Когато се върнах от Камелот, я преместих от библиотеката в музея, в случай че някой се опита да направи нещо глупаво. През цялото време беше там. Не се е преобразявала изобщо и е в безопасност.

- Ами стражите?

Той се изчерви.

- Тук са само за фасада. Нищо не пазят.

- И майка ми е все още просто гущер - засмя се Мал.

- Просто гущер - усмихна се Бен.

По-късно през деня Бен помоли четирите злодейски деца да дойдат при него, за да обсъдят проблема с талисманите.

- Очевидно е, че не можем да ги оставим ей така - каза той.

- Да, трябва да ги неутрализираме - съгласи се Мал. - Но как?

Къде щяха да намерят достатъчно мощна магия, която да прочисти талисманите от злото? А тя пък трябваше да намери начин Яйцето на дракона да се излюпи. Беше му хвърлила един поглед сутринта - то определено започваше да сияе в зелено по краищата.

- Да попитаме Мерлин? - предложи Карлос.

- Или трите добри феи? - каза Джей.

- Небивалата земя, да - рече Иви.

Бен обаче ги изненада.

- Не. Мисля, че човекът, който ни трябва, е тук.

- Феята кръстница - сети се Мал. - Разбира се!

Именно нейната магия бе събрала всички злодеи и бе ги затворила на Острова на изгубените. Най-могъщият магьосник в Аурадон беше тяхната бузеста директорка на средна възраст, която сега предпочиташе да учи децата как да живеят без магия, но щеше да знае как да постъпи с талисманите.

- До края на седмицата ще се върне от бала на Пепеляшка и тогава ще се посъветваме с нея. Засега просто ще ги държим под око - каза Бен.

- И все още не знаем къде са родителите ни - напомни Джей. - Попаднахме на следите им в Катакомбите, но така и не са се появили.

Мал имаше теория по този въпрос.

- Иви, би ли ни доставила удоволствието? - попита тя и посочи Вълшебното огледало.

- Мислиш ли, че този път ще проработи? - попита Иви.

Мал кимна окуражително.

Иви вдигна Вълшебното огледало.

- Огледалце във ръката, покажи ни на злодеите местата!

Повърхността на огледалото се завихри, сива и облачна, и после...

Ето ги и тях: Злата кралица пудреше носа си в замъка си, Круела де Вил ровеше из килера си с кожи за най-подходящото палто, а Джафар оглеждаше някакво устройство, донесено в магазина му от гоблин.

- Но как са успели да се приберат? - озадачи се Иви, сякаш не можеше да повярва на очите си.

- Мерлин, нали? - попита Бен и се обърна към Мал. - Трябва да са били някъде из Катакомбите, когато той направи заклинанието.

- Да, мисля, че са били в някой от тунелите - каза Джей. - И са ни чули да си говорим. Знаели са, че сме намерили талисманите.

Мал кимна.

- После Мерлин изпрати всички там, където е мястото им, и явно е върнал и тях на Острова на изгубените.

- Щом са били долу толкова време, защо ли не са успели да намерят талисманите - почуди се Иви.

- Може да са нямали карта - предположи Карлос. - Ин Сид каза, че ако се загубиш там, може никога да не откриеш изхода.

- Чакайте малко, какво е това в ръката на Джафар? - попита Мал и се наведе, за да види отблизо.

- Дистанционното, което изключва действието на купола и пуска моста -простена Карлос. - Гоблинът трябва да го е намерил в канавката!

- Чакай... счупено е, виж, има пукнатина в средата - отбеляза Джей.

- Но щом го оправи... - започна Иви нервно.

Нямаше нужда да казват какво ще се случи, ако някой поправи дистанционното, помисли си Мал. Злодеите щяха да успеят да си тръгнат от острова и сега, след като знаеха у кого са талисманите им, нямаше какво да ги спре да дойдат в Аурадон и да си ги вземат.

Ставаше наистина жизненоважно тя, Иви, Джей и Карлос да унищожат талисманите, докато Бен подготвя кралството за сблъсък с враговете му, затворени на Острова на изгубените. Бен изглеждаше уверен, но Мал и приятелите й не хранеха големи надежди за успех. Знаеха колко зли могат да бъдат родителите им и на какво бяха способни, и нямаше да спят спокойно тази нощ.

- Аз не се тревожа - заяви Бен. - В Аурадон можем да разчитаме на героите си да ни защитят.

- Аз не се чувствам като герой - рече Карлос.

- Няма нищо - обади се Мал с тъжна усмивка. - Забрави ли какво каза професорът? Ние сме злодеите, които всеки харесва.

Благодарности

Благодаря на героичния екип в „Дисни Хиперион", „Дисни Чанъл" и „Дисни Кънсюмър Продъктс", които продължават да вярват, че злодеите са велики! Хиляди благодарности на безкрайно търпеливите ми редакторки Емили Мийхън и Джули Муди, на невероятния ми агент за връзки с обществеността Сийл Балинджър, както и на останалите скици от Д. Х., които с гордост наричам свои приятели: Хана Аламан, Мери Ан Зисимос, Елена Бланко, Ким Нупъл, Сара Съливан, Джаки Делио, Франк Бъмбало, Дайна Шърман, Елки Вила, Андрю Сансоун и Холи Нейгъл. Благодаря на властелините от ДКП Лесли Фераро, Андрю Шугърман, Радж Мурари и скъпата ми Джийн Мошър. Благодаря на звездите на „Дисни Чанъл" - Дженифър Роджърс Дойл, Адам Бонет, Накита Матокс и Карин Дейвис.

Благодаря на красивите млади хора, които играят в „Наследниците": Дав Камерън, София Карсън, Камерън Бойс, Бубу Стюарт, Мичъл Хоуп, Сара Джефри, Брена Д'Амико, Даян Доуън, Джедидая Гудейкър и Закари Гибсън - за това, че бяхте такова вдъхновение, за помощта ви при рекламирането на книгата и че се държахте толкова мило с дъщеря ми на премиерата! Благодаря ти, Кени Ортега, че направи толкова забавен филм!

Благодаря и на Ричард Абейт, Рейчъл Ким и на всички в „3 Артс". Благодаря ти, Колийн Уилсън, за търпението и опората, която ми беше.

Благодаря на невероятно ми семейство в ДКП: Грийн-Онг-Гайсано-Торе-Нг-Лим-Джонстън. Благодаря и на отбор А. У. - Марджи Стол и Рафаел Саймън, за окуражителните разговори (есемеси?), които ми пращахте посред нощ. Благодаря и на скъпото си семейство от приятели, особено на отбор КХ Мама: Джил Лори, Хайди Маккена, Селест Вос, Джени Гърбър, Линдзи Несмит, Мариа Сина, Доун Лимърик, Каръл Еванс, Бронуин Саваста, Глория Джоли, Фатима Госалвеш, Ава Маккей, Никол Джоунс, Хедър Кириаку, Катлийн фон дер Ахе, Маги Силвърбърг, Бети Бейлиън, Джен Куклин, Лиса Орландо, Бриджет Джонсен и Тифани Мун. Обичам вас и децата ви и ви благодаря за подкрепата, която ми оказвахте, докато пишех тази книга и тази преди нея (и следващата!).

Благодаря на всички малки гадни фенове на „Наследниците"! Вие сте невероятни момчета и момичета!

Най-много благодаря на съпруга си Майк Джонстън, който помага всяка моя книга да стане много по-добра, отколкото би била без неговата намеса, и ме кара да се чувствам като кралица, и на нашата малка принцеса Мати. Благодаря на Мими, нашия малтийски териер, който ми правеше компания в кабинета, докато пишех всяка чернова!

Content

Мелиса де ла Круз
Завръщане на Острова на изгубените
(книга 2 от "Наследниците")

Пролог

Добрият" живот

1. История стара като света

2. Рицари в битка

3. Пламък върху камък

4. Никога не чети коментарите

5. Разбъркана мрежа

6. Приятели на кръглата маса

7. Приятели на кръглата маса

8. Кое е отбелязано с Х?

9. Планове в плановете

10. Енергия = магия на квадрат?

11. Желанието е мечта, родена в сърцето

12. Кралиците на бала

13. Еднопосочен билет

14. Гаджето ми се върна

Антигерои

15. Остров, свиден остров

16. Готика

17. Ужасната двойка

18. Пиратско съкровище

19. Мъглите на Аурадон

20. Изгодна сделка

21. Приятелки и врагове

22. Игла в копа сено

23. В заешката дупка

24. Топло посрещане?

25. Още една приказка

26. Анти какво?

27. Тайната на антигероите

28. Чираците на магьосника

29. Двойни проблеми

30. Семената на изкушението

31. Спасителите

32. Нечестен бой

33. Змийски люспи

34. Подводно прозрение

Четирите талисмана

35. Подземно леговище

36. Плодът на отровата

37. Пясъчна змия

38. Златната кобра

39. Градски лабиринт

40. Пръстенът на завистта

41. Драконово гнездо

42. Яйцето на дракона

43. Коя вещица?

44. Магьоснически дуел

45. И заживели щастливо, поне засега

Благодарности