Сибин Майналовски

Змии в стените

Предговор от автора

Не четете тази книга.

Сериозно, не я разгръщайте. Не вниквайте в думите, изреченията и разказите. Не търсете скритата болка, която кърви от всяка една буква. Не се опитвайте да проумеете колко разочарования съм изпитал през живота си, та да бъда принуден да излея тъгата си на всички тези над 500 обикновени листа хартия.

Това е третата поред книга, която издавам. Първата беше „Сянката“ – сборник фантастика, фентъзи и хорър, оплют от всички: малолетни фенове на „Здрач“, гледачки на романтични филмчета с Кевин Костнър и Сандра Бълок, закърмени с блудкавата отрова на Дж. Р. Р. Мартин пишман-почитатели на безсмисленото фентъзи, феминистки, мъжемразки, снимащи се всяка седмица в мола блондинки и така нататък. Втората бе „Усмивка в полунощ“ – подборка от цикъла за „Кръчма «Зелената котка»“. Тя също получи своята доза плювни, независимо от факта, че предупредих гореизброените „критикари“ да се помъчат да вникнат между редовете и поне веднъж да използват сивото си вещество по предназначение. Напразно.

Ето защо отново ви казвам – наистина, не четете тази книга. В нея няма да намерите любимото на новото поколение „читатели“ епично фентъзи, в което потта, мускулите и амазонките се борят кой да завладее по-голям процент от страниците. Няма да откриете сълзливи историйки за онеправдани жени, които търсят Единствения мъж в живота си, но всеки път попадат само на напомпани във фитнеса пънове, чието единствено положително качество е банковата им сметка. Няма да намерите хоръри, в които доброто да побеждава. Независимо от помията, с която женските списанийца и тв-каналчета ви промиват мозъците, доброто никога не побеждава. Принцът никога не получава принцесата, а е принуден да стои сам до края на живота си, гледайки как бездарията просперират. Светлината винаги се предава пред напора на Мрака. Дядо Коледа не съществува. Животът не е гланцов и не ухае на „Шанел“ №5.

Ако все още не сте разбрали това, няма смисъл да си давате парите за тази книга. Щом досега животът не ви е научил, кой съм аз, че да се опитвам да ви отворя очите…?

Ако обаче мислите със собствената си глава, а не с тази на майка си или на приятелката си, ако обичате разкази, които назовават нещата с истинските им имена, ако обичате да четете за чужда болка, понеже това ви напомня, че не сте единствените, които са се разочаровали от хората около вас… или ако просто обичате да четете хорър, фантастика и фентъзи – заповядайте! Каня ви на разходка из душата си.

Да, знам, че там е доста мрачно. Но навремето там имаше и малко любов. Ако успеете да я зърнете, значи трудът ми не е бил напразен.

Сибин МАЙНАЛОВСКИ

Мъчно ми е за Бенджи

Мъчно ми е за Бенджи. Въпреки че, като се замислиш, досега съм загубил толкова котета, че не би трябвало сърцето ми да се къса на кървави парцали при смъртта на още едно. Вече трябваше да съм толкова претръпнал, че само да вадя поредната водка от хладилника, да си наливам по чаша забрава и да пия, докато всички мускули и нерви в тялото ми не започнат да плачат вместо очите ми. Не че не правя така. Пия до забрава – докато не падна по очи върху плочките в коридора и не започна да се гърча от болка и тъга, не повърна окъпаните в кръв остатъци от оскъдната си вечеря и не заспя на студения като смърт теракот.

Да, знам, че на дванадесетгодишно момче не се полага да пие дори бира, камо ли водка или нещо по-силно. Но, повярвайте ми, това е единственият начин да се справя със зиналата в душата ми дупка. А и няма кой да ме спре. Татко почина преди три години, а мама – преди… хм… пет месеца. Оттогава насетне съм сам. Мислех си дали да не си взема ново коте, което поне малко да запълни празнината в живота ми, но се отказах. Все още ми е мъчно за Бенджи.

Не, няма проблем, ще ви разкажа. От това болката няма да стане по-силна. За жалост няма и да намалее.

Откакто се помня, котките са неделима част от битието ми. Първото си коте намерих на петгодишна възраст – харесахме се на улицата и веднага станахме приятели. Мама помърмори малко, когато го донесох у дома, но когато обещах, че ще се грижа за него и никога няма да ѝ се наложи да му „слугува“ (неин израз), възраженията ѝ се стопиха. А и в крайна сметка за нея това беше добре дошло. Котето щеше да я отмени в досадното задължение да ме отглежда и възпитава – можеше да се посвети изцяло на „кариерата си“. Тогава не знаех какво е „кариера“, но се досещах, че е нещо много важно, щом майките трябва да му посвещават толкова време, вместо да са с децата си.

Мина година. Котето мъркаше, играеше си с мен и ближеше сълзите, които се стичаха по бузите ми нощно време, когато мама не идваше до леглото ми, за да ме завие и да ми пожелае лека нощ. С него бях по-малко самотен. Съвсем малко, но се радвах и на това. Вече знаех – „кариерата“ иска жертви.

Една вечер помня как мама и татко се скараха. Беше жесток скандал, понеже се чуваше чак от моята стая, а по принцип двамата гледаха да пазят някакво подобие на тишина и благоприличие. Този път сигурно и съседите ги чуха. Тогава за пръв път до мен се донесе думата „развод“. Не знаех какво значи, но се досещах, че е нещо много важно – вероятно по-важно и от „кариерата“, щом се съпровождаше от странни звуци като чупене на чинии, удари по кухненската маса и някои от онези фрази, които татко рецитираше, когато късно вечер забележеше, че са му свършили цигарите.

На следващата сутрин Бони (така бях решил, че се казва котето) не стана заедно с мен за закуска. Винаги спеше в леглото ми и радостно тичаше преди мен към кухнята, за да мога тихомълком да му прехвърля под масата някоя от здравословните гадости, с които ме тъпчеше майка ми. Тогава обаче не помръдна. Когато протегнах ръка, за да го помилвам, беше ледено като пръстта на гробищата в онзи ден, когато погребвахме баба. Мама дойде, каза, че му било „дошло времето“ и викна на татко да дойде да се „погрижи“ за него. Надявах се, че това значи да дойде и да го излекува – все пак татковците имат магически сили… или поне в това вярват наивните дечица като мен. След като три дни Бони не се върна като по магия, разбрах, че няма смисъл да го чакам. Също като баба.

Плаках без прекъсване до момента, в който в къщата ни не се появи Моли – невероятно красиво коте с очи като седеф и козина като онзи кожух на мама, в който обичах да се гушкам, докато ме извеждаха на разходка преди време. Знаех, че никога няма да замени Бони в сърцето ми. Моли вероятно също разбираше, но ме гледаше влюбено по онзи начин, по който само котките могат да се взират в стопанина си, сякаш искаше да ми съобщи: „Не ме интересува кого си обичал преди. Сега аз съм до теб и ще ти бъда другарче до последен дъх“.

Който за съжаление настъпи много скоро. Не бяха изминали и три месеца, когато мама и татко заформиха поредния скандал. Отново се споменаваха думи като „развод“, „напускане“, „имущество“ и „прошляк“. Продължавах да не разбирам за какво става дума, но явно ситуацията бе повече от напрегната, защото вечерта бе белязана от трошене на чинии и чаши, а сутринта – от събуждане с бездиханно коте в леглото.

Това продължи дълго – почти две години. Прибирах от улицата коте след коте, а те умираха след всяка разправия на нашите. Тогава не можех да направя връзката, тъй като бях малък и предпочитах да мисля, че всичко е съвпадение.

Малко след деветия ми рожден ден обаче почина татко. В същия ден умря и поредното ми коте. Когато сълзите ми секнаха (след около седмица или две), започнах да се досещам, че в онази фатална нощ кавгата беше грандиозна. Майка ми заплашваше да събере багажа на баща ми и да го изхвърли на улицата, а той ругаеше (вече знаех как се казват онези фрази при свършването на цигарите или ракията) и крещеше в отговор как никой нямало да я търпи, когато той си заминел, понеже никой не обичал „дърти вещици“.

Не, потърпете още малко, моля ви.

Та, накратко, тогава разбрах каква е причината за смъртта на всичките ми котета. Вероятно и на татко. Не мога да кажа със сигурност. Знам, че звучи откачено, но трупчетата на толкова много животинки не лъжат.

Известно време живях и без коте, и без майка, тъй като „кариерата“ продължаваше да поглъща целия ѝ личен живот. По някое време реших, че след като вече татко го няма и мама няма на кого да се кара, положението е безопасно. Тогава прибрах Вили – бездомно сиамче на около годинка. Всичко наистина беше тип-топ, поне до момента, в който майка ми не си хвана любовник. На сутринта след първия им скандал, плачейки, заравях Вили до останалите ми другарчета в градинката отсреща.

Реших, че вече ми е дошло до гуша, и престанах да прибирам котета у дома. Нищо, че всяка вечер заспивах с подгизнала от сълзи възглавница, по навик опипвайки огромното пусто легло и търсейки мъркащото приятелче, което да успокои изпълнените ми с кошмари нощи. Нямаше да издържа дори още една сутрин, в която смъртта да ме събуди с оцъклените си котешки очи.

Преди половин година обаче на светофара до училище зърнах Бенджи. Седеше свит на кълбо в една полуразпаднала се кошница и трепереше от ужас. Най-вероятно не бе излизал много-много навън и гледката и звуците на коли, велосипедисти и пешеходци го докарваше до истерия. Кошницата бе в ръцете на просълзено хлапе на около 5-6 години, което, хлипайки, ми обясни как майка му не му давала да задържи котето. Обещах му, че ще се грижа за него като за собствен брат, обясних му къде живея, за да идва да го вижда понякога, и прибрах Бенджи у дома.

Мина почти месец, без мама да домъкне някой идиот вкъщи. Двамата с Бенджи бяхме неразделни. Идваше с мен даже до тоалетната, седеше с мен, докато учех за изпити и контролни, сгушваше се в скута ми и ме спасяваше от досадните комари и мухи, докато поглъщах поредната книга от домашната библиотека…

Една вечер майка ми дойде, видимо пияна, мъкнейки под ръка брадясал и вонящ мъж, който навярно бе пил повече от нея. Когато с малоумни усмивки и блеснали от страст очи се тикнаха в спалнята ѝ, отидох и седнах в кухнята. Знаех, че повечето скандали стават там. Бях твърдо решен да не ѝ позволя да стане причина за смъртта на Бенджи.

Само че не успях да направя нищо. След час двамата изхвръкнаха от спалнята с крясъци. Мама изхвърли през входната врата свитите му на вързоп дрехи, той изпсува и ѝ показа среден пръст и по долни гащи се изниза навън. Мама продължи да ругае и кълне, докато прегърбеният му силует не се скри зад ъгъла.

Тогава за пръв път видях как се случва всичко. Очите на майка ми блестяха с рубиненочервен пламък. За миг същите огнени езици лумнаха и в очите на Бенджи. Той въздъхна, легна на една страна с лапа под муцунката и издъхна.

Нещо в мен се пречупи. Изкрещях с такава сила, че за миг помислих, че вените на челото ми ще се пръснат от напрежение. Тръгнах към майка ми със свити юмруци. Зъбите ми бяха стиснати толкова силно, че чувствах как парченца от откъртените кътници се забиват в гърлото ми. В мига, в който се огледах какво именно от предметите наоколо да сграбча, за да строша главата ѝ, тя ме погледна с обезумели очи, изпищя и се улови за гърлото. Секунди по-късно вече бе на пода и не дишаше.

Няколко мига след това гръдният кош на Бенджи се надигна. Той се изправи несигурно, направи няколко олюляващи се крачки из кухнята, след което впи поглед в мен и изсъска. Очите му горяха с рубиненочервен пламък.

Пристъпи към мен заплашително. Със сълзи на очи се пресегнах мълниеносно и го сграбчих за врата с онази хватка, с която котката-майка пренася от стая в стая малките котенца. Бенджи се гърчеше като змия в ръцете ми, съскаше, плюеше и виеше като сирена. Запътих се към боклукомелачката, а устните ми шепнеха като в транс: „Няма, Бенджи, не се страхувай, батко е с теб, ти си неговото най-добро коте, ето сега, като се затопли, ще излезем на верандата, аз ще чета, а ти ще мъркаш и ще гониш отвратителните мухи, които му пречат да чете, а аз ще те чеша зад ушите…“.

Продължавах да повтарям това като заклинание дори след като метнах вампирясалото коте, попило духа на злата ми майка, в отверстието на боклукомелачката и пернах с юмрук бутона за включване.

Оттогава изминаха пет месеца. Опитах се да запълня бездната, останала в сърцето ми след Бенджи, с алкохол. Слава на всички дяволи, че на продавачката в кварталния магазин изобщо не ѝ дреме на кого продава водка. Знам, че не трябва да пия, че погубвам тялото и душата си… но не ми пукаше. Единственият проблем, който открих, бе, че спиртът действа твърде бавно. Затова именно вчера реших, че ще подходя по друг начин.

Днес сутринта станах, изкъпах се, измих си зъбите (мама постоянно повтаряше, че човек може ръцете си да не измие, но зъбите не трябва да се пропускат), излязох по улиците и дълго си скитах, като милвах всички котета, които срещнах по пътя. След това се прибрах, затворих плътно всички прозорци и пуснах газта в печката.

Именно за това Ви се обаждам, госпожо. Чувал съм, че вие, операторите от 911, поддържате връзка помежду си. Та да знаете: ако някой от съседите ви се обади за подозрителна миризма на газ, която се донася откъм Брий Стрийт 49, да предупредите полицията да не звъни на вратата. Докато дойдат, аз отдавна ще съм мъртъв, а газта вече ще е изпълнила къщата до такава степен, че е доста вероятно да се взриви. А от това могат да пострадат или полицаите, или пожарникарите… или пък старата госпожа Лийлънд, която живее до нас. Тя има три котета.

А аз не искам никой да пострада. Не съм престъпник.

Просто страшно ми е мъчно за Бенджи.

Лори

Лори отново плаче. Беше се успокоила за около час, гушнала любимото си одеялце, пъхнала пръстче в беззъбата си устица и гукайки с такава любов, че успя да накара попресъхналите ми сълзи да рукнат отново. Дори по едно време заспа в прегръдките ми, здраво стиснала одеялцето в една ръка и възела на вратовръзката ми в другата. Преди броени минути обаче се разбуди и заплака с нови сили. Знам, че няма смисъл да я успокоявам, но въпреки всичко продължавам да ѝ говоря – как татко ще я заведе в зоологическата градина, как ще видим кончето, лъвчето, тигърчето, слончето… как след това ще се разходим в парка, как птиците ще запеят само щом я видят, а всички ще се спират покрай нас, за да се възхитят, не вярвайки как е възможно на този свят да съществува толкова послушно, красиво и чаровно бебе. След което щяха да плюнат няколко пъти през рамо против ?роки и да продължат по пътя си… без изобщо да се замислят какво преживява баща ѝ в момента. Или пък къде, по дяволите, е майка ѝ, баба ѝ или която и да е друга роднина от женски пол.

Но пак се отплеснах. Често го правя, а не трябва. Ето и сега – отнесох се в собствените си нерадостни мисли, а през това време Лори плаче, та чак сърцето ми се къса.

Все още стиска в малката си ръчица одеялцето, което винаги ѝ помагаше да заспи. Бяхме го купували заедно с майка ѝ, Господ да се смили над душата ѝ. И до ден днешен си спомням как отидохме до магазина, изпълнени с такава гордост, че ще ставаме родители: тя, гордо носеща наедряващия си корем, аз, грижовно отварящ врати пред нея, опитвайки се да я предпазя от всичко, дори от случайните повеи на вятъра, които, не дай си боже, можеха да нарушат деликатното спокойствие на все още неродената ми дъщеря… Да му се не види, колко щастливи бяхме!

Тогава, благодарение на доктора, препоръчан ни от моята любима тъща, дано всички дяволи ѝ се изредяха в преизподнята, вече знаехме какъв пол ще е детенцето ни. Дори ѝ бяхме избрали име: Лориана… Това обаче не ни попречи единодушно да се съгласим, че именно онова, небесносиньото одеялце, обсипано с усмихнатите образи на Мечо Пух и Ийори, е най-подходящото за Лори. Дори тогава можех да затворя очи и да си представя как дребосъчето протяга ръчичка, сграбчва невероятно пухкавата тъкан и заравя бузка в нея… Спомням си как се просълзих при това видение. Благоверната ми ме сръчка и прошепна да не се излагам. Мъжете не плачат. Не им се полага да бъдат чувствителни. Освен ако не са обратни.

Бас ловя, че ако ме видеше как седя и подсмърчам като пъпчива тийнейджърка, сигурно щеше да се откаже от мен дори без скъпоценната помощ на майка си и скудоумните си приятелки.

Нямаше как да знам това със сигурност. Жена ми беше мъртва. Ненаситните ѝ слабини, с които толкова се гордееше навремето и около които бе изградила целия си живот и представите си за щастие и благополучие, отдавна се бяха трансформирали в храна за червеите в задния двор на майчината ѝ къща.

Същата съдба, както изглеждаше, щеше да сполети и одеялцето след малко. Пред очите ми лазурната материя посивяваше и се превръщаше в нездрав сивокафеникав парцал, с който човек би се погнусил да избърше дори калта от обувките си в късноесенен ден. Любимите на поколения деца мече и магаре вече бяха просто оглозгани скелети, от чиито кости висяха прогнили парцали месо, а от местата, където някога бяха очите им, изпълзяваха гъгрици и стоножки.

Лошо.

Одеялцето беше едно от последните неща, които можеха да успокоят Лори.

Когато дъщеря ми се роди, бяха достатъчни няколко месеца, за да усетя, че нещо с нея не е наред. Ама определено много не е наред.

Отначало бе демоничният блясък в очите ѝ. Е, просто е гладна, успокоявах се аз, докато се радвах на гукащото щастие, сгушило се в обятията на майка си. Следите от ухапвания около зърната на съпругата ми бяха повече повод за гордост, отколкото за притеснение – че кой не би се гордял с толкова рано пораснали зъбки? Дори странно ускореният ѝ растеж не ме притесни – в края на краищата и аз гонех 120 килограма, така че защо пък дъщеричката ми да не е преждевременно развита и израснала?

Тогава обаче дойде ред на Мики.

Мики беше плюшеното агънце, което Лори толкова обичаше да гушка след кърменето, преди да заспи. Като се замисля сега, май това беше единственият подарък, който онази скъперничка тъща ми бе подарила на дъщеря ми. Дъртата трепереше над другия си внук – разглезена дрисня, по съвместителство дете на сина ѝ, оформящ се като нейно превъплъщение – но за Лори не би дала и пукната пара, дори еснафският ѝ живот да зависеше от това. Все пак от сърцето ѝ (или както и да се наричаше онази клоака, която се намираше на мястото на въпросния орган) някак си бе успял да се откъсне Мики. Учудващо, но Лори не изпадна в истерия, когато гушна за пръв път агънцето. Напротив – усмихна се с малката си устица толкова мило, че чак сърцето ми се преобърна, и прегърна животинката с цялата сила на пухкавите си ръчички.

Ако не бях толкова заслепен от любов, сигурно щеше да ми направи впечатление, че тогава всички демонични белези полека-лека избледняха и потънаха в небитието, сякаш всичко е било плод на недоспалото ми въображение. Кървавите полумесеци около зърната на Поли постепенно зараснаха, пламъците в очите на Лори се превърнаха в лош спомен и дори постоянно мърморещата ми тъща бе принудена да признае, че дъщеричката ми е напълно нормално, здраво и красиво съкровище.

Няма да забравя нощта, когато Лори проплака отново. Беше 12 април. Часовникът показваше 3:15 сутринта. Събудих се, без да знам от какво – после дълго се опитвах да си повярвам, че е било от плача на малкото фъстъче, което спеше в съседната стая, въпреки че прекрасно знаех: дори ядрени взривове не можеха да нарушат съня ми в неделя вечер. Усещането, което буквално ме изрита от леглото, бе ужасяващо – сякаш леденостудена и покрита с лепкава кал ръка се бе протегнала от креватчето на малката и ме бе сграбчила едновременно за сърцето и за топките. Внимателно, за да не събудя благоверната, която мощно хъркаше така, че чак книгите в етажерката в коридора подскачаха, се запътих към стаята на Лори. Плачът ѝ постепенно се усилваше… но, по дяволите, дори и той бе по свой начин мил като самата нея. Когато дъщеря ми заплачеше, изобщо не приличаше на дразнещите разглезени сополанковци от рода на досадния ми племенник. Разплаканото ѝ личице можеше да бръкне в душата на дори най-закоравелия детемразец и да я обърне наопаки, с чувствителната страна навън, а след това бавно и садистично да я изцеди, докато и последната сълза не се отрони от разпарцаливената ѝ същност.

Приближих се пипнешком до креватчето на Лори, за да я гушна и да опитам да я успокоя. Не исках да паля лампата, за да не я стресна, а и светлината от пълната луна, разливаща се щедро, без всякакви задръжки из цялата къща, ми бе повече от достатъчна. Взех плачещото дребосъче на ръце и нежно я залюлях насам-натам, нашепвайки ѝ някаква странна песничка, която измислях на момента. Ненадейно погледът ми се спря върху черната безформена буца, която лежеше върху възглавничката ѝ. Машинално прехвърлих фъстъчето в дясната си ръка и посегнах да уловя нещото, което първоначално помислих за някое от чорапчетата ѝ. Лори умираше да ги събува, да ги тика в устата си и след това дълго и замислено да ги дъвче.

Определено не беше чорапче.

Когато докоснах с върховете на пръстите си нещото, едвам се сдържах да не изпищя като ученичка при вида на мишка и да не отскоча назад. Единствено мисълта, че ще събудя цялата къща и ще изплаша до смърт Лори, успя да ме принуди да запазя самообладание. Оставих дъщеря си на диванчето – тя все така продължаваше да хлипа и да размазва с юмруче сълзите по бузките си – изтрих парещите капки пот, които се стичаха по оплешивяващото ми чело и внимателно се наведох над легълцето.

Точно така – още първият път бях разпознал нещото. Беше Мики.

Е, поне онова, което бе останало от него.

Някога снежнобялото кожухче на играчката бе мръсносиво – почти черно. Власинките му бяха сплъстени и залепнали една за друга, вероятно от отвратителната слуз, коят покриваше цялото тяло на агънцето и бавно, с гнусно пльокане се стичаше върху възглавницата на Лори. Едното око на Мики бе изпаднало от плюшената си орбита и безволно висеше на парче съдран конец, създавайки илюзията, че с неподправен интерес се взира в бебешките дрънкалки, окачени над креватчето. Върху другото делово бе кацнала огромна черна мазна муха, която без никакво притеснение чистеше огромните си крила с ужасяващо проскърцване.

Усетих как стомахът ми се обръща. Стараейки се да не гледам много-много, омотах няколко пласта тоалетна хартия около ръката си, внимателно подхванах слузестата гадост, с която дъщеря ми си бе играла и бе гушкала допреди малко, и я изхвърлих на улицата. Дори не си направих труда да потърся контейнер за смет – метнах противното нещо на средата на уличното платно, надявайки се, че все някой ще съумее да го сгази до сутринта.

На следващия ден не бях на себе си. Не помня как съм отишъл на работа. Чак към края на следващата седмица успях да пропъдя страховитите мисли, които пърхаха из главата ми като обезумели нощни пеперуди.

Поли, естествено, не забеляза липсата на Мики. Беше започнала нова работа, беше се видяла малко с пари… и с един куп нови колежки, с които да ги харчи за глупости. Понякога си мислех, че ако онази нощ не бях изхвърлил играчката, а Лори, съпругата ми едва ли щеше да забележи.

Така и не посмях да взема друго плюшено зверче за дъщеря си. Вместо това реших да си завъдим домашен любимец – някой, с когото Лори да си играе, докато ние с майка ѝ сме на работа, за да не се налага да молим дъртата кукумявка да се занимава с нея. Поли искаше куче, разбира се – какъв по-подходящ партньор за кучка от куче – но аз бях непреклонен. В края на месеца у дома се засели Съли – разкошен котарак, полуперсиец, полусибиряк, който противно на внушителния си външен вид се оказа добряк и половина. Съскаше единствено по тъщата (и кой ли би го упрекнал…), никога не правеше белѝ и се държеше с Лори като с по-малка сестричка. Дъщеря ми направо се влюби в него – не мърдаше никъде, без да улови пухкавия звяр за опашката и да го помъкне след себе си, яздеше го, спеше, заровила бузка в дългата му козина… с две думи, пълна идилия. Отначало се опасявах, че може да се наранят взаимно – не от лоши чувства, а от криворазбрана любов – но постепенно страховете ми се изпариха. Спомените за отвратителната плюшена играчка – също.

Лори очевидно беше щастлива и не плака чак до онази нощ, която също се е запечатала в съзнанието ми – 20 юли, 2:35 сутринта. Познатото вече усещане – лепкавата ръка и така нататък – ме накара да скоча като обезумял от леглото, твърдо убеден, че нещо се е случило с дъщеричката ми. Оказа се, че освен неистовия плач, който на моменти чак я оставяше без въздух, всичко останало е наред. Този път и креватчето бе пусто – нямаше слузести топки и други подобни гадости. Лошото предчувствие обаче продължаваше да витае из мислите ми. Мъчейки се да се успокоя, че всичко е заради отвратителната жега, реших да се поразходя малко из квартала, независимо от късния час. Нахлузих набързо анцуг и чифт маратонки и излязох от къщата, стараейки се да вдигам колкото се може по-малко шум.

Открих Съли на прага на входната врата. Предполагам, част от мен винаги бе знаела, че ще го намеря там – иначе вероятно не бих тръгнал да скитосвам сам посред нощ. От козинката му бяха останали само спомени – огромни уродливи плешивини покриваха измършавялото му телце. Ушите му и почти целите му лапи бяха осеяни със струпеи, през пропукващата се повърхност на които се процеждаше зеленикаво-жълта гной. По очите му се стелеше млечнобяла пелена – нещо като ципа, която на места дори бе успяла да покрие и част от муцунката му. Прехапаният му език висеше от окървавената му, пълна с изпочупени зъби уста. Посегнах да го помилвам за последен път и едва не изкрещях, когато усетих ужасяващата лекота, с която кожата му поддаде навътре, сякаш нито една костица в тялото му не бе останала здрава.

Най-страшното обаче бе, че още бе жив.

Поне не за дълго. Усетил милувката, някога красивият котарак се опита да извърти невиждащите си очи към мен и, въпреки очевидно неистовата болка, започна да мърка.

Щом най-пленителният от всички издавани от котките звуци постепенно затихна, а сълзите ми спряха да капят по безжизненото му тяло, отидох до гаража, изрових от купчината инструменти лопатата и по погребах в задния двор. После влязох в къщата. След дълго търсене открих бебешкото одеялце с Мечо Пух и Ийори и го дадох на Лори. Тя грейна и се сгуши незабавно в него.

Отново излязох и дълго пуших, облегнат на оградата. През съзнанието ми минаваха хиляди откъслечни спомени, на които навремето не бях обръщал внимание, но сега се завръщаха, по-жестоки от всякога. Съпругата ми, която беше в състояние да умори всяко едно цвете, което пресадеше; тъща ми, която караше всяка машина, до която се докосне, да се развали без възможност за поправка; пак благоверната ми, която с всяко докосване на члена ми караше желанието в мен да се съсухря и да умира бавно и мъчително; майка ѝ, която с една прегръдка разбиваше животите на сина си, дъщеря си и всички около себе си…

Когато и последната цигара догоря и последва участта на останалите си дружки от някога пълната кутия – запокитена в храстите на съседа – взех лопатата, по която все още бе полепнала пръст от гробчето на Съли, и се качих на горния етаж, където спяха двете вещици. Първо убих дъртата – очаквах, че коравата ѝ глава, пълна с отрова и проклетия, ще окаже по-сериозна съпротива, но се оказа, че бъркам. Върхът на лопата се вряза в олиселия ѝ от перхидрол череп и разплиска изкуфелия ѝ мозък по така любимите ѝ тапети, за които бе похарчила не една и две мои заплати. Улових се, че очаквам всеки момент прокълнатата ѝ кръв, която шуртеше от прерязаните артерии и вени, да се превърне на ято стършели, които да ме атакуват. Очевидно я бях надценил – селяндурската ѝ магия не беше чак толкова напреднала. Щом се уморих да превръщам главата ѝ в каша, отидох до кухнята, налях си чаша бърбън и жадно отпих, за да успокоя тремора в ръцете си, непривикнали на тежък физически труд. След това влязох в стаята, където някога любовта ни бе заченала Лори, и убих жена си. Успях да размажа черепа ѝ по-лесно от този на майка ѝ, а количеството разтекъл се по възглавницата мозък изобщо не ме учуди – по-скоро бях впечатлен, че изобщо ѝ се намират подобни вещества. Винаги си бях представял вътрешността на главата ѝ пълна с милиарди дребни мляскащи лакоми вагини.

Зарових двете вещици точно до гробчето на Съли. Доста се притеснявах дали отровата им няма да накара чимовете трева да повехнат и така да бъда разкрит, но нищо подобно не се случи – поне смъртта се бе оказала непреодолима бариера за проклетията им.

Заживях в постоянен страх пачаврите да залипсват на някого и да ги обявят за изчезнали, но не би. Вероятно отсъствието им бе накарало всички да въздъхнат с облекчение. Вкопчен в усмивките и гукането на дъщеря си, постепенно успях да се измъкна от бездната, в която бях се сринал.

Допреди два дни.

Тогава видях, че одеялцето е на път да се предаде.

Реших, докато все още имам време, да седна и да опиша цялата история. Бях чувал някъде, че писането помага. Надявах се, че докато химикалът лети по белия лист, болката ще започне да намалява. Че ще се случи чудо и смъртта на двете вещици ще накара дъщеричката ми отново да стане нормална. Че майка ѝ като с магическа пръчка ще успее да възкръсне някак си и отново да се превърне в онзи весел и лъчезарен човек, в когото се бях влюбил навремето. Че ще заживеем като нормално, неотровено от селяндурка с претенции за магьосница семейство.

Оказа се, че слуховете за писането са силно преувеличени.

Лори отново плаче на диванчето до мен.

Нямам сили да ѝ взема друг домашен любимец. Предполагам, че бих могъл да изкупя половин магазин с плюшени играчки, но и това не е решение.

Лопатата винаги е до мен. Дори сега, докато дописвам тези редове, усещам как засъхналите късчета мозък и снопчетата полепнали по нея косми се взират въпросително в мен.

Четвъртата дупка също е готова. Изкопах я днес. Пета, за съжаление, няма да ми потрябва. Няма да се намери приятел, който милостиво да зарови и мен.

Одеялцето вече започва да се разпада в ръчичките на Лори.

Трябва да отида при нея, да я гушна и да започна да ѝ пея онази измислена песничка, чиито думи и аз не знам. Да я залюлея на ръце, докато вървим към задния двор, и да се опитам да ѝ обясня колко я обичам, как непременно, ама непременно ще отидем до зоологическата градина, където ще видим кончето, лъвчето, тигърчето, слончето, а след това ще се разходим в парка и птиците ще запеят още щом я видят, а всички ще се спират покрай нас, за да се възхитят на най-послушното, красиво и чаровно бебе…

Мисля, че е време.

Моргата

– Ей, новобранец, внимавай къде ги караш, бе! Нали ти казах – южно крило, трета секция! Личинки ли имаш в ушите?

– Съжалявам, докторе, малко съм разсеян…

– За съжаление живакът няма да се пренесе сам до моргата! Опичай си ума, момче, че да не се наложи да те връщам обратно в университета да доучваш последната си година!

– Да, докторе. Разбира се, докторе. Веднага, докторе…

Ханс затика тежката носилка към южното крило, като мислено се ругаеше и се наричаше с всички обидни епитети, за които се сещаше. Как можа да се издъни така още на първия си работен ден? Ако не беше вече мъртъв, колегите му в Хайделберг буквално щяха да го убият, когато чуха къде е разпределен. Нямаше тъмничар, който да не си мечтае да работи във Валхала – най-голямата морга в света, която според всички бе трамплин за кариери. А той какво? Оля се още на първата си смяна… Ето на това му се казваше епичен провал.

– Ехо, заек! Накъде си се разбързал така? Изчакай ме, че мразя да преследвам мъже…

Отначало дори не разбра, че изречените задъхано думи са предназначени за него. Огледа се наоколо и най-накрая забеляза младата вампирка клас F1, която подтичваше зад него и ръкомахаше усилено.

– О, аз, таковата… извинявам се – не разбрах, че за мен… – запелтечи той, когато санитарката се приближи достатъчно близо.

– Ама успокой се де, не е като да съм тръгнала да те наказвам или нещо… само клас F1 съм – почука тя с дългия си маникюр по табелката, която бе закачена на ревера на бялата престилка. – Споко, и аз съм новобранец като теб – просто ме разпределиха по-рано. Честно ти казвам, братче, тук е същинска лудница! От няма и месец съм тук, а вече успях да се влюбя в това място…

– Новобранец ли? Та ти… изглеждаш…

– Спокойно, това при вампирите винаги е било проблем – нали знаеш, безсмъртие, ранно съзряване, проточил се пубертет, бла-бла… Просто на баща ми му писна да ме издържа и реши да ми намери някаква работа. Съвсем случайно се сети, че в действителност е част от борда на директорите на Валхала и… е, сещаш се.

– Искаш да кажеш, че баща ти е Вилхелм фон Заксен? – опули се Ханс.

– Ами… как да ти кажа… всъщност, да, той е – изсумтя момичето и с умело движение насочи носилката наляво. И добре, че го направи, иначе живакът щеше да се озове право в западното крило, а това със сигурност нямаше да се хареса на д-р Хайнрих.

– Иха! Кажи ми какво е да си дъщеря на някой толкова известен? – изрече той с широко отворени от въодушевление очи. Едното за малко не изскочи от орбитата си и не се озова върху гърдите на товара в носилката. Баща му обаче не веднъж го бе предупреждавал за това, така че успя да натика немирното нещо обратно в орбитата, преди санитарката да забележи объркаността му.

– Хм, ами далаверата не е чак толкова голяма, мен ако питаш – почеса се разсеяно по скулата вампирката, без да обръща внимание на възхитения младеж до себе си. – Вярно, има си някои преимущества… като например да се къпеш с истинска светена вода, от директен водопровод, прекаран направо от Ватикана, вместо с евтините заместители на местните доставчици. Или…

– Чакай малко, вашият вид не се ли боеше от светена вода!? – прекъсна я Ханс.

– Милото ми момче… – потупа го тя по бузата. Грейналата ѝ усмивка разкриваше великолепна гледка към снежнобелите кучешки зъби, сияещи като малки костени късчета щастие изпод аленочервените ѝ устни. – Ти май идваш от доста дълбоката провинция…

– Виновен! – ухили се той безпомощно и разпери ръце. – Пред теб стои Ханс – осмо поколение натурализирано трансилванско зомби. Съжалявам, ако не съм от класата Ви, Ваше Величество.

– Стига де, просто се шегувах! – плесна го по ръката вампирката. – Улрике фон Заксен, на твоите услуги, младежо! Нали няма да се опиташ да ми изядеш мозъка или нещо от този род?

– Очевидно и Вие не излизате кой знае колко много сред простолюдието, фройлайн – поклони се Ханс театрално. Зомбитата винаги са били най човеколюбивата нация сред всички тъмничари. Защо, мислиш, от нас стават най-добрите медицински сестри.

Улрике се изкикоти.

– Добре де – медицински братя! – поправи се раздразнено той. – Само да вметна, това беше сексистко.

– Ами цялата тази работа с крясъците „Мозък! Мозък!!!“… откъде идва? – полюбопитства девойката.

– О, това не е нищо друго освен простотията на пра-пра-пра-пра-прадядо ми, който една вечер се напил и тръгнал да се заяжда с някакви празноглави блондинки в кръчмата. Пълни глупости…

– Ясно – кимна разбиращо вампирката. – Също както навремето някой от родата ми решил, че среброто е доста под нивото му, затова забранил на всички от фамилията да носят украшения от въпросния метал… Хм, май пристигнахме.

Пред тях се издигаше масивна стоманена врата с малко прозорче от армирано стъкло. Девойката бе права – това бе входът към секция 3 на южното крило.

– Е, новобранец – тупна го Улрике свойски по рамото – готов ли си да влезеш в пандемониума на живаците?

Ако не се страхуваше, че ще изглежда смешен в очите ѝ, сигурно щеше да отвърне „не“.

Така или иначе вече беше късно – санитарката доближи служебната си карта до четеца, той изпищя с разбиране и примигна в зелено. Вратата се отвори с протяжно изсъскване, подобно на любовния зов на рояк змии.

Носилката, тикана от двамата, не издаваше нито звук, както се полагаше. Ханс обаче можеше да заложи и последния си пфениг – цялото място наоколо гъмжеше от звуци. Стенания, пъшкания, дори ругатни – изнервеното въображение рисуваше пред очите му една след друга от ужасяваща по-ужасяваща картина. Гледката на налягалите по безбройните маси живаци и тяхната отвратително розова, ненабръчкана кожа караше отдавна мъртвата му плът да настръхва от отвращение.

– Я виж – посочи вампирката, която видимо също не бе очарована от обстановката наоколо – ето там има свободно място. Нашият живак отива там!

Докато закачаха системите, които щяха да го поддържат в кондиция с добре заучени от медицинския колеж движениа, Ханс не издържа и подметна:

– Някога чудила ли си се защо наричаме тях „живаци“, а нас – „тъмничари“?

– Глупчо! – изхили се Улрике, наблюдавайки съсредоточено показанията на сложната апаратура. – Те са живи, следователно са живаци. Ние сме чеда на Мрака, следователно сме тъмничари.

– Знам, но в нашето село имахме един доста добър историк и археолог. Даже го бяхме избрали за кмет, но заради проблемите му с алкохола трябваше да го свалим. Та той разправяше, че навремето тези две думи имали коренно различно значение.

– Е, и? Пука ли ти? Ами да беше следвал история, не медицина, многознайко! Чакай да ти покажа нещо, което със сигурност не си виждал из ваше село…

Вампирката се доближи до живака и с рязко движение вдигна блузката си нагоре.

– Ако си мислиш, че анатомията на женските не ми е позната… – сопна се Ханс.

– Мълчи и гледай!

Новобранецът с изумление видя как долната част от чаршафа, с който бе покрит живакът, започна да се издига.

– Какво, по…

– Знам, забавно е, нали? – изкикоти се санитарката, докато смъкваше блузата си. – Според някои от колегите – тези, които имат повечко стаж – това било начинът на живаците да изразят привързаността си към срещуположния пол.

– Защо при нас тогава не действа?

– Не знам. Май имало нещо общо с кръвта, циркулацията ѝ и така нататък – сви рамене Улрике.

– А замисляла ли си се защо трябва да събираме всички тези създания, вместо просто да ги зарежем и да изчакаме, докато не станат като нас?

– Нямам представа, Ханс. Някои казват, че имало нещо общо с начина, по който те се отнасяли с нас навремето. Имам предвид… е, чел си учебници по история в училище, нали? Когато техният вид е бил доминиращ, те също са може ли да ни изоставят. Вместо това обаче са ни погребвали, забивали колове в сърцата ни, окичвали са себе си и нас с чесън, просто защото са вярвали, че с това ще ни помогнат да намерим мир, покой и каквото още там се споменава в свещените им книги. Ако не друго, поне им дължим това – сега е наш ред да се грижим за тях.

– От всичко, което каза, чух само чесън – прозя се демонстративно Ханс. – Искаш ли след края на смяната да прескочим до „Надрусаната лисица“? В случай, че не знаеш, там правят най-добрите чеснови хлебчета и най-сочните вурстчета в цяла Европа.

– Едвам ме нави! – ухили се вампирката и се запъти към изхода. Вратата се затвори зад тях също толкова тихо, колкото и на влизане.

– Не ти ли се струва странно: толкова много мерки за сигурност, електронни ключалки, камери… искам да кажа, това не би трябвало да е обикновена морга, по дяволите!

– О, не – засмя се Улрике и с жест го подкани да побърза. – Ако се вярва на татко, навремето това място не се е казвало „Валхала“. Било е известно под доста по-страховито име – название, което е всявало ужас сред обитателите му.

– И какво е било то? – попита, подтичвайки, Ханс.

– Нямам представа какво означава, но според баща ми това тук е било известно като „Дахау“.

Плюшеният заек

Имаше на разположение още близо половин час, преди звукът от стъпките на доведения ѝ баща да нахлуе в ушите ѝ и да експлодира в мозъка, разкъсвайки го на милиарди отделни парцалчета ужас. Колкото и здраво да стискаше очи обаче, сънят не идваше. Знаеше, че дори миг-два в компанията на Сънчо правеха онова, което следваше, малко по-нереално. Все едно лошите неща се случваха на друго, също толкова изплашени момиченце, което обаче бе далеч от креватчето ѝ. Сякаш зловонният дъх на Райън караше нечие друго носле да се бърчи от отвращение и нечии други ръце бяха принудени бавно да галят нещото му в продължение на няколко непоносимо дълги минути, докато най-накрая не се окажеха покрити с гнусните му, лепкави и миризливи сокове. С други думи, можеше да се самоуспокоява, че всичко това е просто кошмар, а не постепенно унищожаваща психиката ѝ реалност.

Само че имаше и моменти като този. Будни, окъпани в студена пот, точещи се безумно дълго и лишени дори от секунда сън.

Мелиса стисна Зайо още по-здраво в обятията си и долепи буза до плюшената му козинка. Миришеше на сълзи, страх и отчаяние. Два или три пъти седмично молеше мама да го пусне в пералнята заедно с останалото пране. Нито прахът, нито омекотителят обаче помагаха. Зайо продължаваше да носи миризмата на уплашено до смърт дете.

Ако съучениците ѝ разберяха, че тя и плюшената играчка продължават да са неразделни, въпреки че преди месец бе навършила 12 години, сигурно щяха да я скъсат от подигравки. Естествено, нямаше как да знаят, че Зайо бе последното нещо, което бе останало за спомен от истинския ѝ баща. Едва ли и предполагаха, че „животинчето“ бе единственият, който я успокояваше и изслушваше мълчаливо задавените ѝ хлипания, след като пастрокът ѝ „свършеше“ (така наричаха идването на мазната течност онези нейни съученички, които вече бяха правили секс). Нямаше как да им каже. Дори майка ѝ, която неведнъж я бе засичала как с часове седи неподвижно и гали плюшеното зверче или се опитва да го нахрани с морков, вперила празен и немигащ поглед някъде далеч, не бе успяла да изкопчи от нея нито дума.

А и всъщност нямаше какво толкова да ѝ каже. „Хей, мамо, помниш ли кой ми подари Зайо? О, да, точно така, онзи, когото изгони, защото не искаше вече да те чука. И в този ред на мисли, така и така сме го споменали, щом толкова копнееше за секс, защо не пускаш вече на новия си съпруг? Нали затова се омъжи втори път? Или просто и на него му писна всяка нощ да си ляга до 220 паунда потна сланина?“. Да бе. Най-много да изядеше някой шамар.

Тя потръпна и гушна Зайо още по-силно. Нарочно не поглеждаше надолу към започващите да се оформят гърди – за да не срещне укоризнения поглед на играчката. „Докога?“, сякаш се четеше в пластмасовите му очи. „Докато не започне да ми харесва…“, въздъхна наум тя. Беше чела за това в Интернет. Момичетата, насилвани от бащите си, се влюбвали в тях след известно време и от блудство преминавали към секс, искрено уверени, че това е най-доброто за тях. Чудеше се кога ли това ще се случи и с нея. Засега Райън я пазеше, не беше вкарвал онова между краката ѝ (и слава богу, понеже наистина беше огромно!) и се задоволяваше само да гали бедрата ѝ, да целува стъпалата ѝ и да се оставя да бъде милван от неопитните ѝ ръце. Рано или късно обаче насладата щеше да му се стори недостатъчно и щеше да поиска още. Беше просто въпрос на време.

Унесена в мисли, за малко да пропусне стъпките в коридора. Дочу ги в последния миг – малко преди дръжката на вратата внимателно да се спусне надолу и доведеният ѝ баща да се намъкне безшумно при нея. В началото подскачаше от ужас, един-два пъти дори бе подмокрила леглото… сега обаче просто стисна очи и впи пръсти в Зайо толкова отчаяно, че за миг се уплаши дали няма да го скъса.

Райън бавно се настани на креватчето ѝ. Миришеше на евтин парфюм, още по-евтин бърбън и цигари. Беше гол, ако не се броят слиповете, които след миг изшумоляха приглушено при свличането си на земята.

– Здравей, Мели – прошепна той с предрезгавял от възбуда глас. – Готова ли си за татенцето? Остави Зайо и прегърни малкия Райън. Помилвай го. Знаеш, че обича да правиш така. О, да, помогни на татко да премахне напрежението…

Тя мълчаливо остави плюшената играчка на нощното шкафче и протегна послушно ръка. „Малкият Райън“, който изобщо не беше малък, вече бе изправен в пълна бойна готовност, очаквайки ласките ѝ. От стискането на Зайо и от всичките нерви дланите ѝ бяха сухи и леко грапави. Чудесно. Пастрокът ѝ обичаше, когато го милваше така. Щеше да свърши по-бързо.

Обхвана с лявата си ръка края на нещото, а с другата бавно започна да гали провисналите в основата му израстъци. Дишането на Райън се учести. Дланта му се плъзна по бедрото на Мелиса. Тя присви краче в коляното, позволявайки му да докосне стъпалото ѝ – още един фактор, който щеше да го накара да изригне преждевременно. Ръката ѝ започна да се движи по-бързо. Пастрокът ѝ простена и изви гръб.

– Мели, дръпни се! – дочу отнякъде като в просъница гласа на баща си. На истинския си баща. Изправи се стреснато в леглото и се огледа. В стаята, както и преди, нямаше никой - само те двамата с Райън.

И Зайо.

Зайо вече не бе на нощното шкафче. Беше се озовал на възглавницата ѝ, а пластмасовите му очи горяха с див, чудовищно истеричен пламък.

– Дръпни се, казах ти! – изкрещя баща ѝ от нищото.

– Какво, по… – сепна се Райън и скочи от леглото. Нещото между краката му пулсираше – очевидно бе на косъм от кулминацията.

С крайчеца на окото си Мелиса видя как Зайо също скочи. Огънят в очите му вече беше изгаснал, затова отначало не успя да разбере дали пастрокът ѝ е „свършил“ или не. След това обаче усети как от гъстата течност, която я облива, не се разнася мирис на риба, както обикновено, а на желязо, смърт и отчаяние. Няколко капки се озоваха на устните ѝ. Тя несъзнателно ги облиза. Вкусът също бе различен. Имаше вероятност сексът никога да не успее да ѝ се понрави. Виж, това бе друго нещо.

Нямаше как да е абсолютно сигурна, защото всички писъци, ревове и крясъци, които изпълваха не твърде голямата детска стая, внимателно запушиха ушите ѝ… като грижовни бащини ръце.

Но миг преди това за няколко ужасяващи секунди дочу как Зайо с наслада започва да хрупа нещо.

Което определено не беше морков.

Специален ден

Днес е първи март. Слънцето бавно залязва и оставя след себе си само мрак и аромат на току-що разцъфнали дръвчета. Миризмата е толкова гъста и успокояваща, че ти идва да легнеш в нея, да се завиеш, да се предадеш на ласките ѝ, докато най-накрая изопнатите ти нерви не заспят и не те избавят от необходимостта да крещиш мислено всяка една оставаща секунда от живота си.

Само че не и днес. Днес имаш работа. Не трябва да си позволяваш отпускане, защото днес е първи март.

По принцип имаш работа на първо число всеки месец, не само на първи март. Но днес е специален ден. Днес е вашата годишнина. Не може да я разочароваш по този елементарен начин – после едва ли ще има смисъл да обясняваш колко изморен от живота се чувстваш, колко ти е омръзнало да се бориш с болката, която плува по нервите ти като динамит в река от нитроглицерин, колко много копнееш да полегнеш в прегръдката на аромата от цъфнали дръвчета и да заспиш. Като за последно. Но тя няма да те разбере. Никога не те е разбирала.

Затова продължаваш да вървиш по прашния път към полянката, където се целувахте за пръв път. Слънцето се отказва да се бори с теб и окончателно се оттегля тактично зад хоризонта, където ще продължи да досажда на другата половина от земното кълбо. Изпод земята изпълзяват къртици, които вперват сляп поглед в небето, освободило се от изгарящата напаст, поемат въздух с пълни гърди и отново се завират в пръстта. Внимателно ги заобикаляш: не искаш да ги нараниш случайно, та те са твои събратя по съдба, отрудени същества, които са обречени цял живот да прекарват, ровейки в отпадъците на другите.

Някъде в гората се обажда кукувица. Затаяваш дъх, надявайки се, че пернатата прорицателка ще изкука един-два пъти, отброявайки последните години, които са ти останали като мъчение на този свят. Напразно. Птицата кука като побъркана, сякаш самият дявол е застанал зад нея, заплашвайки я с деветте кръга на ада, ако не продължи максимално миговете ти на страдание.

Когато ти омръзва да броиш, продължаваш напред. Ето, това е кривото дръвче, след което трябва да завиеш надясно. Не, не наляво, надясно, така и не се научи за всичките тези години кое е ляво и кое е дясно. Надясно – като ръката, с която стискаше сърцето си, от което любовта на живота ти късаше огромни парчета месо – всеки ден, всеки месец, всяка година. Ти се надяваше, че като го стискаш, по някакъв начин ще намалиш болката. Не стана. Единственото, което успя, е да му попречиш да излезе от гръдния ти кош, да излети като малко птиче, за да потърси друго гнездо – такова, в което няма да го нараняват, няма да му крещят и няма да му натякват как изглежда. Май трябваше да го оставиш да полети. Поне сега нямаше да е в калта, боричкайки се с къртиците.

Ето, най-накрая стигна. Помниш мястото по странното разположение на двете храстчета, едното от които сякаш е яхнало другото. Спираш за миг и вдишваш аромата на гората. Вадиш от раницата си сгъваемата лопатка и започваш да копаеш.

Не след дълго капакът на ковчега ѝ вече се показва над пръстта. Внимателно развиваш болтовете, с които си го закрепил, и го отместваш встрани.

Тя е там. Красива както винаги. Дори разложението не може да скрие красотата ѝ, която навремето те оставяше без дъх. Кестенявата ѝ коса още пада палаво върху остатъците от челото ѝ и върху парцалите, които някога бяха дрехи. Очните ѝ кухини пусто се взират в теб, защото, ако си спомняш, преди да я заровиш, извади очите ѝ. Перфектните ѝ зъби обаче все още са на местата си до един – хилят ти се мълчаливо, сякаш ти напомнят как преди време ти се хилеха по същия начин, когато те гонеха, а ти се молеше, плачеше, виеше като животно и всячески се опитваше да я убедиш, че не трябва да прави глупости. Тя обаче се хилеше. Хили се и сега.

Време е да извадиш от раницата малките плоски клещи, които предвидливо сложи там, преди да тръгнеш. Откакто те заряза, минаха шест месеца. Шест кости, които строши с клещите. Преброяваш ги пак. Шест са, да. Не че има начин да объркаш бройката. Всяка секунда от раздялата се е запечатала във фибрите на тялото ти като дамга, положена от злата пастирка на емоциите ти – онази, която те извеждаше на паша всеки ден, лъжейки те, че те обича, а всъщност единственото, което искаше от теб, бе да пие като вампир от емоциите ти. За всяка загубена усмивка, за всеки пропилян ден, за всяко потъпкване на личните ти свободи имаш по един белег, издълбан дълбоко в самочувствието ти.

206 кости има в човешкото тяло. Остават още 200. Избираш си една. Ладиевидна кост на китката. Звучи чудесно. Нагласяваш внимателно клещите. Мислено се хвалиш за умната идея – да ги вземеш. Помниш какво стана, когато бе убеден, че можеш да свършиш тази работа и с голи ръце. По принцип костите са чупливи, но тук удари на камък. Нямаше начин да успееш са свършиш това с ръце, понеже всичко в тялото ѝ бе твърдоглаво като самата нея. Като нежеланието ѝ да направи поне един компромис със собствения си инат.

Костта се чупи с глух пукот. Една от дамгите изчезва. Чувстваш леко облекчение… твърде леко, за съжаление.

Остават ти още 16 години, докато приключиш с костите ѝ. Дали това ще ти донесе така желания душевен мир? Успокоението, което търсиш от мига, в който осъзна, че тя краде от твоята персоналност? Жаждата за възмездие, която най-накрая ще излекува наранената ти душа?

Не знаеш, нали? Никой не знае.

Но поне е приятно.

В името на Мрака, колко е приятно!!!

Часовникът

Последната глътка текила бавно се плъзна по небцето, погали устните му с греховната си целувка и със скоростта на асансьор в арабски небостъргач се втурна надолу по хранопровода му. Знаеше, че разполага със секунда-две, преди ароматната експлозия да разтърси стомаха и алкохолните пaри да обгърнат мозъка му нежно и успокояващо като бащина милувка. Ръцете му трепереха – не бяха спрели да се тресат от половин година насам – но това не попречи на добре тренираните му пръсти автоматично да извадят цигарата от пакета, да я тикнат в устата му и да поднесат трепкащото пламъче на запалката към тютюневата благодат. Първото всмукване съвпадна с парещия взрив на текилата с точност до десета от секундата. По дяволите, каква наслада! Той се облегна назад и с почти ритуално благоговение издиша дима от ноздрите си. Естествено, кашлицата не закъсня – залпът от никотинови храчки и късчета от дробовете му, разяждани от притаилия се дълбоко в тях карцином четвърти стадий, изригна мощно в дълбините на започващото да сдава багажа тяло. Със сетни усилия успя да се доближи до кухненския прозорец и изплю отвратителната смес в нощната тишина. Поне този път не припадна. Напоследък пристъпите му бяха толкова сериозни, че неведнъж се бе озовавал на пода на стаята си или на кухнята с разбита вежда, подпухнало око или строшен нос. Припадъците го забавляваха. Всеки път, когато се свестеше, първата му работа бе да си налее още една чаша, да запали цигара и да вдигне наздравица за поредния път, когато онази прословута висша сила (била тя Господ или дявол) му бе спестила удоволствието кротко да умре без особени мъки.

Тази вечер не бе изключение. Кашлицата заплашваше да разкърти гръдния му кош и да изскочи навън като ужасяваща медицинска пародия на „Пришълецът“. Това обаче ни най-малко не го притесняваше. Без да обръща внимание на хриповете, допуши цигарата и грижливо я загаси в препълнения пепелник. За миг се поколеба дали да не отскочи до денонощната бензиностанция на ъгъла и да се снабди с още една бутилка текила. Или ром. Или водка. Или какъвто алкохол им беше останал. След кратък размисъл обаче реши да не рискува. И без това подпухналите му и вечно насинени очи, треперещи ръце и нездравата кашлица караше продавачите да го гледат уплашено и да държат уж небрежно пръста си на паник-бутона.

Изгаси лампата в кухнята и, без да пали осветлението нито в коридора, нито стаята си, стигна пипнешком до леглото и се метна върху матрака, както бе с дрехите. Завивките меко обгърнаха тялото му. Усещането беше невероятно. Караше да се чувства отново на 10 години, когато майка му идваше всяка вечер, за да го завие и да му пожелае „лека нощ“. Оттогава бяха изменили 30 летa, а като се замислеше, никой не го бе завивал с такава любов повече от половината му живот… но въпреки всичко усещането бе още живо.

Дали предчувствието за близък край или фактът, че не бе усещал истинска привързаност към някого вече толкова дълго време, го караше така често си спомня за старата къща? Нямаше ни най-малка представа. Така или иначе мислите за миналото пристигаха неканени с падането на нощта почти като по часовник от месец насам.

Часовник.

Както напоследък се случваше често, съзнанието му се зарея някъде из Великите Ловни Полета, които дъртите баби и прекалите с малоумни книжлета и списание кифли наричаха „астрални плоскости“. Миг по-късно вече можеше почти физически да усети, че се намира в полуразпадащата се къща, която някога бе построена от дядо му. Каква несправедливост: бащата на майка му бе бил главен архитект и бивш кмет на родния му град, а не бе успял да изгради къща, която да устои на пагубното влияние на времето. Както се казва, все трябваше да може да издържи поне две-три столетия… но не би. Също както не бе издържал и респектът от името му. Неведнъж, когато бе влизал в спор с простата селяндурка, която по нещастно стечение на обстоятелствата му се падаше и тъща по едно време, бе обмислял възможността да ѝ подметне за факта, че докато тя и родата ѝ се бяха изхождали в селски нужници, от думата на дядо му е зависела съдбата на цял град. Всеки път обаче се отказваше. Не защото мислеше, че по-умният трябва да отстъпи, а защото предварително знаеше репликата ѝ – че докато тя разполага с купища апартаменти в големия град, той е принуден да живее благодарение на милостта на хазяи. Толкова по въпроса за социалната справедливост.

Докато се мъчеше да пропъди мислите за необразованото селско изчадие, съзнанието му окончателно се пренесе в дома, в който бе минала една трета от живота му. Можеше да се закълне, че температурата наоколо спадна поне с десетина градуса. Да, това бе едно от проклятията на старите къщи – студът и влагата, които се просмукваха дълбоко в костите ти… Той инстинктивно придърпа одеялата до брадичката си. Толкова зими бе прекарал, завивайки се през глава, отчаяно опитвайки се да се стопли със собствения си дъх.

Звуците наоколо изчезнаха като с магическа пръчка. Обикновено линията на метрото, която минаваше на по-малко от стотина метра от блока, самолетите, които прелитаха точно над прозорците, както и автомобилистите, които смятаха за свой свещен дълг да пришпорват возилата си така, сякаш от това зависи животът им, не го оставяха да мигне през по-голямата част от нощта. Сега обаче душата му се бе завърнала у дома – там, където единственото нещо, което нарушаваше мъдрото мълчание на мрака, бяха щурците през лятото и капещите ледени шушулки през зимата.

Изведнъж дочу тиктакането на часовника.

О, да, часовникът.

Когато бе съвсем малък, видът на огромния (не само по детски мерки) монумент от червено дърво и бронз го бе карал да седи часове в захлас пред него. Немската машина бе надживяла три поколения хора в тази къща. Махалото му, изпъстрено с мистични орнаменти, можеше да хипнотизира всеки с внушителния си монотонен размах и глухото цъкане, което сякаш идваше от личния кабинет на Негово Величество Луцифер. Навиването му с помощта на исполинския месингов ключ наподобяваше ритуал по съживяване на мъртвите. Неведнъж се бе опитвал да си изпроси привилегията да тикне страховитото нещо в зейналата до цифрата 9 дупка и да върти, докато усети с всяка фибра на тялото си, че чудовището е задоволено и ще продължи да отмерва покорно часовете и минутите поне още седмица. Никога не му бяха разрешавали. Обидата, че му нямат доверие, обаче почти винаги бе измествана от облекчението, че има оправдание да не се приближа прекалено близо до махалото. Откакто се помнеше, му приличаше прекалено много на секира, размахваща се насам-натам в очакване на плътта, която бе призвана да посече.

Но без съмнение най-зловещ бе мигът, в който часовникът започваш да бие.

Той изрита завивките и, без да пали осветлението, се добра до кухнята. Пипнешком извади цигара от пакета, тикна я в устата си и запали. Студът вече бе навсякъде: дори пламъчето на запалката му се стори мъртвешки ледено. Почти бе сигурен, че димът, който издиша, ще се строполи в краката му под формата на вкочанясали се кристали никотин и катран. Не можа да види дали очакванията му ще се оправдаят, понеже поредният пристъп на кашлица го накара да се свива на кълбо на земята. Когато най-сетне успя да си поеме въздух, погледът му попадна върху кървавочервените светодиоди на микровълновата печка.

Часовникът показваше 23:59.

Той се ухили, изстреля поредната доза храчки в нощта и дръпна нова юнашка порция дим.

Цифрите примигнаха за миг.

00:00.

Часовникът започна да бие. Усещаше вибрациите от плътните му удари, които се стоварваха като плесници по бузите му.

БАМММ…

Костите на дядо му, бродещи неуморно из дома, който бе построен за дъщеря си, избухнаха с мъртвешка въздишка и оставиха облачета пепел по древния килим.

БАМММ…

Духът на баба му, която на практика го бе отгледала, простена за последен път и с глух пукот изчезна.

БАМММ…

Трупчето на първото му коте, което бе обичал повече от всичко на света и бе умряло ден преди първата Коледа, когато се бе прибрал у дома като студент, започна да мърка от плесенясалия диван. Звучеше като надгробна плоча, намесваща се върху саркофаг.

БАМММ…

Баща му се усмихна от масивния дървен стол, на който толкова обичаше да седи. Един от зъбите му се откърти и изтрака върху дървения под. Пръстите му, от които плътта отдавна бе окапала, уловиха чашата с бренди и със скърцане я поднесоха до мястото, където някога се бяха намирали устните му.

БАМММ…

Прогнилият труп на първата му приятелка премина покрай вратата на спалнята, разсеяно почесвайки се зад врата. Докато издирваше в раклата втория комплект завивки, около нея се ронеха късчета разкапваща се плът, които тя още по-небрежно сритваше под леглото.

БАМММ…

Човекът, на когото бе вярвал безрезервно в студентските си години, го потупа по рамото, самообслужи се с една от цигарите му и зачезна в посока към тоалетната. Трудно бе да прецени дали бе мъртъв или не – в интерес на истината хигиената винаги би била слабото му място.

БАМММ…

Призракът на жената, която бе лъгала, че го обича с цялото си сърце, но въпреки това не се бе разделила със съпруга си, излетя през комина с истерични крясъци. Някои неща явно наистина не се променяха.

БАМММ…

Скелетът на съквартиранта му, който бе откраднал и заложил на карти златния пръстен на баща му, избухна в пламъци.

БАМММ…

Най-добрият му приятел, който го бе изоставил в мига, в който желанието му за живот бе достигнало абсолютната нула, притича през коридора, опитвайки се да събере разпилените си по пода черва.

БАМММ…

Студентската му любов, която го бе изцедила финансово и го бе натирила като бездомно псе, го помилва по бузата. Ръсещите се от прерязаните ѝ вени капки кръв оставиха алена диря по виолетовата му риза.

БАМММ…

Останките от онова, което някога бе било негов колега, преспал с жената, която обичаше, се затътриха към гостната. Всяка крачка бе придружена от приглушено примляскване благодарение на премазаните от стъпалата му трупни червеи, бликащи от плътта му.

БАМММ…

Последната жена, която бе чула от него „Обичам те“, се затътрузи към бюрото, в чекмеджето на което стояха презервативите му. Причината, поради която го бе зарязала, намираща се между краката ѝ, оставяше димяща диря от слуз по линолеума. Покритото ѝ с язви и гнойни рани лице се надигна с огромно усилие на волята и му се ухили похотливо.

– Липсваш ми – прошепна той.

Цигарата опари пръстите му и се изтърколи върху плочките в кухнята.

От окото му се отрони сълза. Учуди се. Мислеше, че вече е забравил как се плаче.

Часовникът удари за 13-и път.

Дъждът

Слабините ѝ още потръпваха при спомена за прясно консумираното удоволствие. Токчетата ѝ тракаха по тротоара с ритъма, в който преди малко поредният ѝ анонимен любовник я бе клатил в квартирата на нейната приятелка. Мъжете се обръщаха след нея с изплезени езици, но засега ѝ стигаше толкова секс. Утре пак. На следващата сутрин щеше да излезе на лов и да хване в мрежите си поредния креватен маратонец. Тази вечер ѝ се полагаше почивка. Щеше да кисне във ваната, докато отмие от тялото си спомена за интимното преживяване. Не обичаше да си спомня. Един от талантите ѝ, редом с неутолимия сексуален апетит и склонността към десетминутни авантюри, бе способността да забравя мигновено хората, преминали между краката ѝ в търсене на онова, което те наричаха Голямата Любов, а тя – Голямото Чукане. След ваната щеше да полегне в сатенените чаршафи на прясно ремонтирания си с парите на един от баламите дом, да позяпа малко романтични комедии на огромния плазмен телевизор, подарък ѝ от друг балама, да мастурбира малко, колкото да не загуби тренинг, след което възнамеряваше да спи до късния следобед на следващия ден. Стандартна програма за съвременна блудница. Но в стандартите нямаше нищо лошо, особено ако включваха чукане през 12 часа, нали така?

По устните ѝ играеше хищна усмивка. Тя дори не забелязваше това. Носеше се като еманация на греха по улиците на потъналия в мизерия и разврат град, оставяше след себе си миризмата на секс в кондензиран вид, а токчетата ѝ продължаваха да потракват ритмично и хипнотизиращо по тротоарите.

Заваля. Тя не се притесни особено. Точно щеше да измие остатъците от грима на порнозвезда, който си бе сложила предната вечер и бе забравила да изчисти, когато на сутринта подхвана още със ставането мъжа Х в леглото Y. Огромните капки дъжд заплющяха наоколо, погребвайки тракането на токчетата ѝ в гъста сива пелена от влага. Навремето един от бившите ѝ, който се смяташе едва ли не за магьосник и си падаше по фантасмагории, ѝ беше обяснявал как дъждът всъщност са сълзите на драконите, които се реят високо над омразния им човешки свят и наблюдават как хората постепенно се озверяват и иззлобяват един срещу друг все повече и повече. Когато драконът забележи пламъчето на истинската любов, разказваше… хм, как беше… а, да, Тери… сълзите му са кристално бистри и с аромата на прясно цъфнали дръвчета през пролетта. Но когато види как хората лъжат и се подиграват с чувствата на човека до тях, сълзите им са тежки, отровни и димящи, разяждащи като проказа плътта на Земята като своеобразно наказание за това, че е дала живот на подобни същества. Тогава му се беше изсмяла. Смееше се и сега.

Усещаше как оловносивите капки се стичат по бузите ѝ. Една от тях влезе в окото ѝ и за секунда светът наоколо стана размазан и безформен, сякаш бе влязла в зала за криви огледала, без да забележи. Посегна и с опакото на ръката си избърза досадната капка. Заедно с нея по кожата ѝ се размаза и окото ѝ. Не усети болка, просто светлината в него угасна, а ръката ѝ се покри с остатъци от изведнъж разкапалата се очна ябълка. Взря се в нея с невярващия поглед на останалото ѝ здраво око. Посегна с пръстите на другата си ръка и избърса челото си. Кожата се свлече от черепа ѝ като прогнила прокажена плът от скелета на индийски бездомник. Дрехите ѝ също пушеха, прогорени на десетки и стотици хиляди дупки, а безмилостните капки не се задоволяваха с облеклото ѝ, а лакомо нагъваха всичко, до което можеха да се докопат – ръце, бедра, гърди, корем… Тънка струйка от

(драконовите сълзи)

отровния дъжд се стече между краката ѝ и с тихо съскане се вля в слабините ѝ. В един налудничав миг тя си припомни как анонимният ѝ любовник бе свършил на пъпа ѝ и след секунди спермата се бе процедила бавно към ненаситната ѝ цепка. Не успя обаче да се наслади на еротиката на спомена, понеже в следващата секунда мястото, през което бяха минали хиляди мъже, експлодира в обезумяваща агония. Чувстваше как капките загризват плътта отвътре и с ужасяваща мудност си проправяха си път към утробата. Запищя. Не за дълго, понеже дъждът с радост нахлу в устата ѝ и няколко болезнени мига по-късно езикът и гласните ѝ струни вече представляваха безформена кървава пихтия, която потече надолу по хранопровода.

Постепенно изпаряващите се остатъци от съзнанието ѝ отбелязаха мимоходом как мъжете отново се зазяпват в нея… но този път в погледите им нямаше похот и желания, а уплаха и недоумение. Жената, която допреди малко бе представлявала ходещо изкушение, се гърчеше в средата на тротоара, от ушите и очите ѝ течеше кръв, гърдите ѝ се бяха свлекли почти до земята, а от ръцете ѝ се процеждаха гъсти, почти черни капки лимфа и сукървица, които падаха на земята с глух плясък, който заглушаваше дори рева на бурята, вихреща се наоколо.

Изведнъж всичко свърши. Дъждът спря като прерязан с нож, небето се избистри и отново придоби онзи ефирно синкав цвят, вдъхновил не един и двама поети от старата школа, улиците изсъхнаха за броени секунди под ентусиазираните лъчи на показалото се иззад хоризонта слънце… Единственото, което напомняше за вилнялата допреди малко стихия, бе димящата купчинка плът в средата на тротоара, от която се разнасяше зловонната миризма на гробища и канализация. Хората плахо наобиколиха остатъците и се взряха в тях като хипнотизирани, неспособни да отделят очи от доказателството за човешката тленност.

Вероятно именно нездравият интерес към смъртта, дълбоко програмиран в човешките неврони, бе причината никой да не забележи огромното люспесто крило, което махна над главите им, сякаш се сбогуваше с блудницата, която някога бе обичал, и изчезна.

Змии в стените

Ако не беше съскането на прокрадващите се в стените змии, сигурно вече щеше да е забравил, че някога е ходил до тоалетната и щеше да спи девети сън. Толкова му се пишкаше, че усещаше долната част на тялото си подпухнала и натежала – също като онзи балон с вода, който заедно с Дюк бяха хвърлили по баба Сийбърг миналата седмица. Шамарите, които бяха изяли въпросния следобед, със сигурност обаче щяха да им се сторят като майчина милувка в сравнение с това, което го чакаше, ако за пореден път подмокреше леглото. Всеки път се опитваше да обясни на доведения си баща, че това е не по-малко унизително за самия него, че за нищо на света не би се излагал така в неговите и в тези на брат си очи, но нямаше смисъл. Пастрокът му не чуваше змиите. Брат му, в интерес на истината – също.

Единственият, който го разбираше донякъде, бе Боби Синклер, когото всички наричаха Ред заради яркочервената му коса. Боби неведнъж бе гонен от училище, защото твърдеше, че говори с тебеширите, научава отговорите на тестовете от котката на мисис Хауърд („истеричната историчка“, както бе известна сред повечето възпитаници и дори някои преподаватели в „Кенсингтън Хай“) или че закъснява за уроци, понеже помагал на елфчета да достигнат безпрепятствено до домовете си въпреки страховитите снежни бури. През юни.

С други думи, цялото даскало мислеше Ред за хахо. Саймън обаче бе на коренно противоположно мнение. Ред беше готин. Ред никога не бе искал да преписва от него на контролни. И не на последно място – Ред не му се присмиваше, когато с половин уста му разказваше за змиите в стените, докато се прибираха след часовете.

Въпреки че и там не минаваше без разногласия. Боби категорично отказваше да повярва, че източникът на нощните притеснения за неговия странноват приятел са змии. „Имам предвид… мислѝ бе, Саймън! Змии! Как, по дяволите, ще се натикат в стените? Да живеехте в някоя от онези насрани консервени кутийки в предградията – разбирам. Там стените са от дърво и гипсокартон – ако щеш, цяла зоологическа градина си развъждай… ама бетонен блок? Глупости на търкалета! Казвам ти – духът на Мѝра ти е дошъл на гости, няма друго по-логично обяснение за всичко, което ти се случва, братле…“, нареждаше Ред всеки път, когато се опиташе да му обясни на какво се дължат торбичките от недоспиване под очите му.

Уф. Мѝра, змии, призракът на Ейбрахам Линкълн… каквото и да беше шушнещото нещо, което се спотайваше в стената зад гърба му, важното бе, че щеше да го принуди да се напишка. И понеже изобщо не гореше от желание да яде шамари заради някаква свръхестествена простотия, се изправи, напипа пантофите, затикани под леглото, с пръстите на босите си крака, нахлузи ги, без ни най-малко да се тревожи за подробности от рода на кой е ляв и кой – десен, след което закрачи, притаил дъх, към тоалетната в ъгъла на коридора. Шепнещите звуци следваха всяка негова стъпка.

Когато най-сетне се добра до заветния „порцеланов трон“, както го наричаше доведеният му баща, с последни усилия успя да напипа седалката на тоалетната чиния и да я вдигне. Змиите са си змии, но гневът на мистър Бейл, чийто задник току-що е бил въдворен върху опикана седалка, бе значително по-плашещ.

Веднъж в училищната тоалетна бе дочул как двама от по-големите си разменят шегички пред писоарите. „Казвам ти, Джоуи, снощи изпих толкова много бира, че сутринта пиках така дълго, та чак коленете ми омекнаха“, закопчавайки дюкяна си, бе изтърсил единият от веселяците. Другарчето му се разхили противно и изрази одобрението си със звучна двадесетинасекундна пръдня. Толкова гръмка, че накара мисис Хауърд да прелети със скоростта на изтребител от учителската стая до тоалетните, да крещи близо десет минути и да предложи всички за задържане след училище. Дори и Саймън, който се опита да намекне, че е невинен, но протестите му удариха на камък.

Както и да е. Дълго време не бе успял да схване какво, по дяволите, бе толкова смешно в шегата на двамата хулигани. Тази нощ обаче, докато стоеше неподвижно, без да смее да издаде какъвто и да било звук пред тоалетната чиния, слушайки как змийското съскане се преплита със звука на шуртящата сякаш от часове урина, най-накрая схвана майтапа. Ха-ха. Омекнали колене. Ама бас хващам, че ония двамата пръдльовци не са слушали как нещо стене, съска и шепне в стените наоколо. Иначе, мен ако питаш, само с пикаене едва ли щеше да се размине работата, подсмихна се горчиво той, придърпа долнището на пижамата си нагоре и пусна водата.

Докато пипнешком намираше обратния път към спалнята, завивките и спасителната възглавница, за пореден път се поздрави мислено, че се бе научил да се ориентира в пълен мрак. Така и не бе успял да обясни на Ред, че тъмнината може да е страшна (и в повечето случай беше), но сто пъти по-добре бе да се луташ из празните коридори, въобразявайки си как иззад ъгъла ще излезе чудовище и ще те сграбчи, отколкото да посегнеш към електрическия ключ, да извикаш светлината на помощ и да откриеш, че всички страхове всъщност са били реални.

Или, което бе още по-лошо – да разбереш, че светлината няма да може да ти помогне. Ама хич.

Както обикновено, в мига, в който се сети за Ред, гласът на приятелчето му зашепна услужливо в ушите му: „В действителност трябва да си поласкан, Саймън! Мѝра не се появява току-така… o, не, друже! Мѝра е първородната дъщеря на Нѝкола Тѐсла… сигурен съм, че ако не беше спал в часовете по физика, щеше да знаеш за какво ти говоря. За жалост малката едвам дотикала до осмата си годинка и починала от някаква мистериозна болест. Тѐсла бил съкрушен и се опитал да изтрие спомена за щерка си с работа, наркотици и подкупи, щедро раздавани на всички, които можели да прикрият съществуването на отрочето му. Малко преди смъртта си обаче Нѝкола открил нещо, което го потресло до такава степен, че засекретил всичките си записки, затворил се в лабораторията си и не излязъл оттам до последния си дъх. Господ да поживи един от асистентите му, който не се подчинил и запазил копие от разработката му в банков трезор, отворен преди броени години поради изтичане на срока за давност. Тѐсла доказал, че след смъртта душата на човек се трансформира в електрическа вълна̀, която продължава да броди из мрежата, изградена от енергийните компании, дълго след като плътта е изгнила и се е разтворила в пръстта. И тъй като в лабораторията му имало повече от достатъчно намотки, бобини и жици, ученият решил, че ще успее да съхрани дъщеря си, ако ще и да е под формата на поток електрони, блуждаещи по кабелите. Тѐсла умрял с мисълта, че се е провалил… но в стените на апартамента ви, Саймън, може би се крие доказателството за неговата правота!“.

Вратата на спалнята се затръшна зад гърба му. За миг в мозъка му нахлу мисълта „Ей сега събудих и Дюк, и мистър Бейл…“. Трескаво започна да подбира най-подходящото извинение, което щеше да го спаси от гнева на така нареченото му семейство. Тъкмо се бе спрял на „Стори ми се, че някой се опитва да разбие ключалката на входа“, когато изведнъж осъзна, че в апартамента е адски тихо. Никой не идваше с голям кожен колан в ръка, крещейки „Ей сега ти разплаках мамицата, копеленце недно!“, никой не се провикваше „Саймън, ако пак ходиш насън, кълна се, утре вечер ще те омажа с паста за зъби от ушите до задника!“… дори обичайния дует хъркания, които всяка нощ огласяха целия квартал като репетиция на дет-метъл група, бяха замлъкнали. Тишината беше толкова плътна, че ако протегнеше ръка, можеше да я напипа – мазна и гъста като онова, което откриваше по бельото си на сутринта след някой от неприличните сънища. Единствено призрачно шептящите звуци продължаваха да разнасят стенанията си из нощната тъмнина.

Той наклони глава и се заслуша. Можеше да се обзаложи на джобните си за цяла седмица, че съскането на змиите става доста по-силно, ако се наведеше до някой от многобройните контакти, разпръснати из цялата къща. Изу пантофите, за да не вдига излишен шум, и тръгна с наострени уши покрай боядисаните в мръсножълт цвят бетонени стени. Откри, че когато се движи в посока към кухнята, шепотът става все по-настоятелен.

Насссссссссссссссам, насссссссссссссссам…

Гласът на влечугите вече не умоляваше, а заповядваше.

Обходи с поглед набързо малката кухничка и се убеди, че нямаше нито един свободен контакт. Поколеба се, но в края на краищата любопитството му надделя. Улови кабела, който водеше към хладилника, и със светкавично движение издърпа щепсела. Не знаеше какво очаква – може би от контакта да заизлиза дим като от лампата на джина в „1001 нощ“? – но а всеки случай прикри главата си с ръце и инстинктивно се сви.

За огромно успокоение пушеци, взривове и прочие специални ефекти нямаше. И слава богу, иначе дявол знае как щеше да обяснява на следващата сутрин на пастрока си цялата пиротехника.

Изведнъж му стана адски студено. Същевременно с това обаче усети как едри капки пот се стичат по челото му, падат върху непрания от години килим и бавно попиват в изтънелия плат. Цялото му тяло се тресеше неудържимо. Изпитваше странна необходимост да докосне контакта. Протегна ръка и допря пръсти до излъчващата ледена хладина повърхност. Имаше чувството, че всеки един косъм по тялото му е настръхнал и пърха уплашено като малко врабче, което се кани да полети за пръв път в живота си. Погали дупките на контакта с нежност, която не бе изпитвал досега. Шепотът се усили. Ссссссссссссссаймън… Ссссссссссссссаймън…, зовеше го гласът от стената.

Той се пресегна и с другата си ръка и с неподозирана дори за самия себе си сила изтръгна пластмасата от бетонения ѝ затвор. Клемите впиха нагъл поглед в лицето му, сякаш го предизвикваха: давай, по-смело, няма си и представа колко много обичаме да пържим малки любопитни момченца за вечеря, много сме задобрели в това, даже няма да усетиш нищо… Мисълта за това, че може и да умре като едното нищо, го разтревожи, но за щастие (или нещастие) бе прекалено млад, за да има чак толкова добра представа за смъртта. Е, какво пък, сви рамене той и докосна стърчащия от стената метал.

Очакваше яркосиня искра, лек дим, мирис на изгоряла плът, кълбета нажежен въздух, които се скупчват около него и го задушават със смъртоносната си прегръдка… Нищо подобно. Просто се почувства… жив. За пръв път за цялото си съзнателно съществуване. Усещаше как потоците електричество се вливат във вените му и го изпълват с огромно количество щастие и оптимизъм. Долната част на корема му тръпнеше от сладост. Беше получил първата пълноценна ерекция в живота си. От очите му се стичаха сълзи на радост, които се изпаряваха върху бузите му за броени мигове, още преди да успее да ги докосне с език, за да опита сладостта им.

Ссссссссссссссаймън…, дочу шепота на Мѝра (вече изобщо не се съмняваше, че е тя), който този път долетя не от стената, а зад гърба му. С неохота издърпа ръцете си от клемите на контакта и се обърна. Със задоволство установи, че приливът на енергия в тялото му не намалява, даже напротив – чувстваше се така, сякаш всеки момент ще избухне като кутийка безалкохолно, оставена прекалено близо до печката.

Мѝра бе застанала до хладилника, подпряна небрежно върху очуканата му врата. Една част от мозъка на Саймън отбеляза хладнокръвно как крехката ѝ ръка оставя аленочервен отпечатък, който бавно се разтичаше като водна боичка върху мръсната повърхност. Нямаше време обаче да се зачуди – цялото му внимание бе съсредоточено върху усмивката на невероятно красивото момиче. Цялото ѝ тяло сякаш бе съставено от милиарди светулки, които прелитаха под кожата ѝ и всяка секунда меняха цвета и посоката си, като унесени в ритъма на валса под звуците на музика, достъпна само за тях. На мястото на устните ѝ сякаш грееше самото слънце – очарователно, ослепително и в същото време нежно и щадящо очите.

Ненадейно се сети, че е възбуден и засрамено опита да се прикрие, но нямаше смисъл – Мѝра дори не сведе поглед надолу. Вместо това се приближи и го прегърна. Нова вълна̀ наелектризиращо щастие се разтече във всяка една фибра на тялото му. От гърдите му се изтръгна неудържим вик на радост.

– Саймън, ей сега те пречуках! – изрева доведеният му баща от стаята си. Не след дълго по коридора заотекваха добре познатите звуци от влачещи се по пода чехли.

Той уплашено погледна Мѝра. Тя се усмихна, предизвиквайки поредната експлозия в стомаха му, и кимна безмълвно.

– Нали съм ти казал, че когато спя, не искам да чувам нито гък, дори да умираш, гад такава!

Мистър Бейл отвори вратата с ритник и връхлетя в кухнята. В дясната си ръка стискаше кожения колан, който бе също толкова добър познайник на Саймън, колкото и песента на чехлите. Само че коланът не пееше. Той разплакваше. Подозираше, че ако един ден на пастрока му хрумне да обърне уреда за мъчение с катарамата навън, вероятно това ще бъде едно от последните неща, които ще види през живота си.

Мѝра продължаваше да се усмихва. Страхуваше се, че това ще накара мистър Бейл да подивее още повече, но по всичко личеше, че съненият раздърпаняк не я вижда. Това му вдъхна увереност. Пое си дълбоко въздух и вместо да сведе покорно поглед пред разярения мъж, надигна очи към него и се усмихна на свой ред.

– Какво смешно има бе, верицата ти нещастна??? – избухна мистър Бейл и направи крачка към него, като зорко вардеше вратата, за да не се измъкне жертвата му. Постъпката на келеша обаче го изненада – малката досада направи крачка към него и вместо да търти да бяга, посегна и хвана китката му с дребничката си ръка.

За миг изглеждаше така, сякаш нямаше да се случи нищо особено. Доведеният му баща се сепна в първия момент, след което обаче бързо си възвърна запасите от ярост и замахна с колана към него.

Именно коланът бе първото нещо, което пламна. Плътната кожа започна да пуши и не след дълго лумна в яркооранжеви огнени езици. Катарамата се нажежи за секунди и се разля на пода под формата на малко димящо езерце разтопен метал. Мистър Бейл понечи да отвори уста, вероятно за да измънка оглупяло „Какво, по…“, но езикът му го изпревари – изскочи през устните, започващи да се съсухрят от адската жега, поду се и зацвърча като парче бекон, метнато върху нажежено барбекю. От всяка пoра на тялото му заизлизаха кълбета дим. От време на време облачетата присветваха, озарени от микроскопичните електрически разряди, които беснееха по кожата му. Очите му се пръснаха с отвратителния звук на яйце, падащо във врящо олио. Тялото му се свлече земята. Известно време конвулсиите поддържаха илюзията, че е още жив, но след минута-две и те спряха.

Саймън с труд отмести поглед от купчинката вонящи останки, които през последните няколко години редовно го бяха пребивали до посиране.

Извърна очи към Мѝра. Забеляза, че вече не се усмихва. Вместо това го наблюдаваше изпитателно, сякаш искаше да му зададе невероятно сложен въпрос, но не можеше. Или не смееше.

Спокойно, помисли си той. Не съм от тези, които се паникьосват при вида на умрели неща. А и гадното копеле си го заслужаваше.

Мѝра явно прочете мислите му и кимна доволно.

Искаш ли да се поразходим? Сигурно не си излизала от години…

Далеч ли е, попита с поглед изтъканото от мълнии момиче.

Не, съвсем наблизо е, няма и две преки, усмихна се той и започна да се облича. Иска ми се да те запозная с мисис Хауърд…

Състрадание

Господин Джейкъбс се обеси точно на двадесет и деветия ден от пристигането му тук. Спомням си, че валеше, когато санитарите го измъкнаха с труд от съдебната линейка и го натикаха с не по-малко усилия в тясната стаичка с тапицирани стени. Валеше и сега, сякаш самата природа оплакваше преждевременната кончина на едно от децата си. Макар че мен ако питате, господин Джейкъбс не беше дете на природата. По-скоро приличаше на незаконно роден син на самия дявол, прегрешил с юродива блудница някъде… хм… като се има предвид възрастта му… може би някъде към XVIII век. Устата му не спираше да бълва проклятия и псувни, една от друга по-сочни и заплетени, а зловонието, което се разнасяше около него като някаква извратена аура, можеше да накара и асенизатор-ветеран да припадне за броени секунди. Някои казваха, че господин Джейкъбс вонял така, защото имал навика всяка сутрин да взима вана, пълна с вътрешностите на убитите от него деца. Може и така да е било. Неведоми са пътищата господинджейкъбсовски. Едва ли ще разбера каква е била истината, понеже господин Джейкъбс в момента най-вероятно играеше карти със Сатаната и почти сигурно бе успял да напсува и него.

Притиснах лице към решетките на болничната стая. Навън валеше така, сякаш утре светът щеше да свърши и облаците бързаха да приключат със задълженията си, преди апокалипсисът да ги направи перманентно безработни. Аз обичах дъжда. Някога, когато бях навън, често протягах ръка през прозореца и си представях как капките дъжд са малки птичета, които доверчиво кацат на ръката ми и нежно ласкаят сетивата ми. Сега обаче не мога. Нито да ловя „небесните сълзи“ (така им казваше баба ми, лека ѝ пръст), нито да обичам… дъжда или когото и да било. Докторите се погрижиха за това. Казаха ми, че няма да обичам вече никого. Никога повече. Не знам дали са прави. Аз обичах господин Джейкъбс, независимо от факта, че той постоянно се обръщаше към мен с „изроде“, „гнусар“, „копелдак“ или с непонятното за мен словосъчетание „мерзък куртоазник“.

Обичах и господин Сандърс. Той беше в съседната стая. Много приятен човек. Е, вярно, нощем пищеше и умоляваше призраците на бившата му приятелка и още по-бившата му тъща да го оставят на мира. Беше ги пребил с гаечен ключ в съня им, но явно беше забравил да им каже „лека нощ“, преди да ги убие, защото те го навестяваха всяка нощ, като по часовник, точно в 3:47 часа. Може би искаха да му кажат „лека нощ“. Не знам. И това едва ли ще разбера, защото господин Сандърс си сряза вените преди два месеца. Дълго и упорито бе точил четката си за зъби, докато най-накрая не се бе превърнала във фино и изтънчено острие, с което бе нашарил вените си с внимателни, почти красиви щрихи, като художник, който полага боята върху платното, затаил дъх, за да не развали магията. Беше петък. И отново валеше.

Валеше и когато госпожа Брентуърт успя да прилъже санитаря от нощната смяна, да му направи фелацио и докато той се отдаваше на спомени за току-що отминалото удоволствие, да отиде до килера на чистачите и да се нагълта с белина. Госпожа Брентуърт винаги се бе отличавала с особен финес. „Вижте я, момчета“, обичаше да казва старият Блайт по време на сутрешната ни разходка из двора на болницата, „вижте я добре. Това е жена, която би могла да преподава обноски в двора на френските крале“. Доколкото разбрах, всъщност не беше преподавала обноски, а немски език и литература в някакво училище, където имала лошия (според настоятелството) и прекрасния (според учениците ѝ) навик да оценява момчетата не според знанията им за Шилер и Гьоте, а според дължината и издръжливостта на мъжкото им достойнство. Обичах госпожа Брентуърт. Жалко, че си замина толкова бързо. Може би и на мен щеше да ми излезе късмета… също както на Стиви, санитарят от нощната смяна. Ех…

Докторите обаче ми казват, че нямам право да обичам. Редовно, когато ме тъпчат с разни лекарства на хапчета, ампули, анални свещички, прахчета и така нататък, ми повтарят как не трябва да обичам. „Защо?“, питам ги аз всеки път, а те се споглеждат и започват да мърморят под носа си един на друг странни думички от рода на „хормонална телекинеза“, „хиперактивност на кортекса“, „хемоглобинова телепортация“ и други подобни. Нищо не разбирам. Те докторите така си говорят. Неразбираемо. Може би за да прикрият, че всъщност си нямат ни най-малка представа какво става с теб.

Навън продължава да вали. Вали толкова силно, че изведнъж ми става тъжно. Мъчно ми е за господин Джейкъбс. И за господин Сандърс. И за госпожа Брентуърт. И за всички преди тях, които успяха да напуснат болницата… вярно, по не твърде приятен начин, но все пак…

Мъчно ми е и за господин Мартин. Той е в стаята под мен. Господин Мартин е вампир… или поне така се представя. Казвал ми е много пъти под секрет, че обича да пие кръв главно заради амбалажа, след което започва да се хили неудържимо. Обикновено в този момент санитарите довтасват и го замъкват към някаква стаичка, на която има нарисувана светкавица. Може би му светят в очите, за да забрави как точно изглежда така нареченият от него „амбалаж“. Старият Блайт веднъж ни каза под секрет, че „амбалажът“ на господин Мартин всъщност били гениталиите на възрастни старици, които той прегризвал и после пиел от тях. Може и така да е било. Неведоми са пътищата господинмартинови.

В момента явно току-що прибираха господин Мартин от стаичката със светкавицата, защото отдолу се донасяше добре познатият му смях, яхнал тръбите на парното отопление и препускащ с все сила по стаите и коридорите на болницата. Много ми беше мъчно за него. Тази нощ трябваше да отида при него. Щях да изчакам нощната смяна да се забие в караулката и да започне да зяпа порно на древния компютър там, след което щях да сляза при господин Мартин – така, както бях отишъл и при господин Джейкъбс, и при господин Сандърс, и при останалите. Можех да ходя където поискам – майка ми ме беше научила на това. Не успя да ме научи на послушание и на добри обноски, но поне това запазих като спомен от нея. Когато обаче кажех на докторите, че това е просто подарък, който се предаваше от човек на човек в нашето семейство, те започваха още по-тревожно да мърморят помежду си, а сложните думички и лекарствата се увеличаваха… както и главоболието ми. Казваха ми, че си измислям. Не им противоречах. След толкова много медицина вече не знаех кое е истина и кое – измислица.

Така или иначе навън валеше. И, както изглеждаше, щеше да вали цяла нощ. По някое време щях да сляза при господин Мартин. Искаше ми се просто да го утеша.

Нещо ми подсказваше, че утре щеше да ми е още по-мъчно за господин Мартин. Не знаех защо.

Чудовище

Под леглото му имаше чудовище.

Беше абсолютно сигурен в това. Знаеше го от мига, в който навърши 6 годинки, въпреки че и майка му, и баща му бяха прекарали безброй часове, убеждавайки го в противното. Дори сега, 30 години по-късно, докато отегчено се лашкаше в метрото на път към дома и с всички сили се мъчеше да забрави кошмарния ден на работа, си спомняше вечерта, в която татко му бе дошъл в стаята и за пръв път му бе обърнал внимание. Обикновено майка му беше тази, която си играеше с него, разказваше му приказки и седеше до главата му, докато заспи. Въпросната вечер обаче баща му се бе появил в необичайно добро настроение, бе загасил лампите и бе легнал до него, държейки стария свещник от стаята на баба му в ръка. „Хей, приятелче, дочух, че пак са те притеснявали някакви чудовища!“. Помнеше думите му, сякаш цялата случка се бе разиграла вчера. „Искаш ли за разнообразие този път ние да сме тези, които ги гонят?“. Оттогава бе минало ужасяващо много време. Баща му доста отдавна не бе сред живите. Дори на моменти се улавяше, че изпитва трудности да си припомни усмивката му – онази, която всички казваха, че бе наследил от него. Газените лампи, които палеха при честите спирания на тока, също от дълги години насам бяха заминали в небитието. На тяхно място безцеремонно се бяха настанили фенерчетата с батерии, акумулаторното осветление и светодиодите в мобилните телефони. Дали заради този свой спомен или поради друга, твърде мъглява и необяснима причина, но и досега гледаше никога да не остава без свещи у дома си. Прекрасно осъзнаваше, че при сегашното развитие на енергетиката токът можеше да спре максимум за две-три минути, докато светкавично действащите екипи на енергото не открият проблема и не го отстранят. Но също така знаеше, че когато светлините угаснат, единственото, което би могло да те спаси от тоталната депресия на мрака, бе пламъчето на свещта.

Сигурен бе в това.

Също както бе сигурен, че под леглото му има чудовище.

Пътят до вкъщи изглеждаше почти безкраен. Вечен. Слава на Вси Светии, че досегашният му живот го бе научил: няма вечни неща. Някои мигове – като днешния ден, например – се проточваха отвратително дълго. Другите, хубавите, като всеки един от трите му брака, траеха по-кратко и от дима на току-що изпушена в центъра на торнадо цигара. Нищо обаче не бе вечно. Освен може би болката. С нея човек просто трябваше да свикне.

Когато отключи масивната входна врата и прекрачи прага, така нареченият му дом го посрещна с обичайното си леденостудено безмълвие. Цялата работа със студа, за жалост, не беше метафора. Дори и в най-горещите дни виждаше как дъхът му излиза на микроскопични кристалчета скреж и вбесяващо бавно се разстила в краката му като в някаква извратена пародия на коледна приказка. Беше се опитвал да прогонва вкочанясването с печки, радиатори, конвектори и какво ли още не, но бързо осъзна, че получава в замяна само колосални сметки за електроенергия. Затова бе оставил отоплението да работи единствено в кухненския бокс, където спеше котаракът му. Все пак огромният рижав звяр бе последното подобие на семейство, което му бе останало – нямаше защо животинката да страда заради стопанина си.

Без да си дава зор да се събува, влезе в тясната кухничка и се тръшна на първия попаднал стол. Никой никога не му идваше на гости, но въпреки това упорито купуваше поне по един стол на месец. Сякаш се опитваше да умилостиви Великия Бог на Самотата, като му поднасяше четирикраки жертви веднъж на пълнолуние.

Жалко, че чудовището – което със сигурност беше под леглото му – не ядеше столове. Иначе досега животът му да бе станал доста по-лек.

Тази вечер не му се гледаше телевизия. Натисна набързо няколко бутона на две-три от всички дистанционни, разпилени по кухненската маса. Джон Фогърти[1] не трябваше да бъде умоляван повторно: Creedence Clearwater Revival[2] се запрехласваха по лошата луна, памучните плантации около родния дом и – естествено – от онзи прословут кораб, който всички мислеха за жена[3]. За миг се зачуди дали не е прекалено силно, но после махна с ръка и напомпа потенциометъра за звука още едно деление нагоре. Майната им на съседите – ако не можеха да оценят красотата на рокендрола, значи не заслужаваха да са живи.

Също като чудовището под леглото му.

Липсваше му само още щипка блаженство, за да допълни и без това очертаващата се като перфектна ергенска вечер. Още не бе успял да си помисли това, а ръката му вече отваряше хладилника и развърташе капачката на заскрежената бутилка с ръжено уиски. Наля си два пръста, погледна чашата критично и щедро я напълни почти до ръба.

Тъкмо отпиваше първата глътка, когато токът спря. Гласът на Джон замря по средата на припева на онзи кавър на Status Quo[4], който бе един от любимите му. Не това обаче го накара да потръпне от раздразнение.

Тъмнината.

Проклетата тъмнина, която лакомо налапа целия заобикалящ свят, подобно на гладна проститутка, поемаща в устата уморения член на черноработника, бързащ да се прибере у дома.

Не му отне много време да открие неприкосновения запас от свещи. Бяха останали три. Повече от достатъчно, успокояваше се той, докато се мъчеше да уцели фитила на първата с трепкащото пламъче на запалката си. Едва ли щеше да се наложи да използва и половината, преди енергийната компания да открие кой точно трафопост е проблемен и да го закърпи надве-натри.

Е, наздраве, надигна той чашата си към колебливо реещото се огънче и напипа телефона си. Нямаше „Крийдънс“, за съжаление, но все щеше да успее да се утеши с гигабайтите Ричи Валънс, Литъл Ричард и Фатс Домино, докато токът благоволеше да се завърне.

Някъде по средата на разюздания риф от пианото на „Good Golly Miss Molly“[5], който подозрително съвпадна с последната глътка уиски, осъзна, че свещта догаря, а електричеството все още няма ни най-малко намерение да се появява. Мамка му, изруга той мислено, стана и се запъти към хладилника, за да презареди запасите. Финалните акорди на песничката, която бе карала милиони тийнейджъри да полудяват, заглъхнаха. Бълбукането на кехлибарената течност изведнъж запълни мраковитата тишина. Почувства се като бездомник-алкохолик, който трескаво излива в гърлото си последните скъпоценни капки долнопробна пукница. Спря за миг, очаквайки следващата песен в плейлиста да тръгне автоматично. Телефонът обаче мълчеше. Сега ли му беше времето да ми свърши батерията, изруга той и чукна мобилния апарат с нокът. Машинката обаче мълчеше. Ако щеш, изплю се ядосано през прозореца той и допълни чашата си.

Свещта угасна.

Като е тръгнало накриво…

Докато търсеше пипнешком чекмеджето, в което бяха резервите му, дочу странен шепот, който се донасяше откъм спалнята.

Миииииииииииииилоооооооооооооо…

Звучеше досущ като гласа на първата му жена.

Глупости. Под леглото му имаше чудовище.

Не че първата му жена не се бе оказала чудовище. Не че не го бе зарязала заради третия си съпруг, докато изневеряваш на първия и втория с четвъртия си любовник. Да, сложно беше. Но какво в проклетия живот не е?

Най-накрая успя да запали свещта. Пламъкът ѝ се люшна успокояващо, прогонвайки чудовища, жени и депресии.

Наздраве, Галя, отпи близо половината от чашата си той и с попрегракнал глас запя отчаяната молба на Енгелберт да го оставят на мира[6].

Пя, докато гърлото му не се предаде и не задра в заключителните щрихи на „See You Later Aligator“[7].

Ток все още нямаше.

Втората свещ угасна също като първата – без особено театралничене.

Откъм спалнята се донесе нова въздишка.

Мааааааааааайлссссссссс…

Този път бе готов да се закълне, че това е втората му съпруга. Онази, същата, която не искаше да се раздели с майка си.

Нонсенс, убеждаваха го сетивата – Анна не искаше да се изнесе на квартира с теб в същия град… какво, по дяволите, ще дири чак тук?

Плюс това мястото под леглото му беше резервирано.

За чудовището, разбира се.

Последната свещ се запали с неохота. Огънчето дълго близа фитила, докато най-сетне не обгърна чувствено ствола му и не се заклати стабилно на върха.

Навън започна да вали. Плющящите върху малкото останали листа дъждовни капки отекваха в съзнанието му като погребални индиански барабани.

А на всичкото отгоре и чудовището под леглото му се размърда.

Мааааааааааайлссссссссс…

Вече нямаше как да отрича – беше третата му жена.

Мааааааааааайлссссссссс…

Светлината в кухнята изведнъж се усили. Той вдигна поглед нагоре в отчаян опит да повярва, че най-сетне токът е дошъл и че благословията на електрическата крушка все пак е благоволила да огрее и неговия дом…

Нищо подобно. Просто обикновената бяла домакинска свещ се бе превърнала в онази странна зелена декоративна гадост, превързана с панделка, която бе забелязан в първия миг, в който се преселил при Патриша. С четирите си фитила и странния аромат на мускус дяволското творение бе запълнило едва ли не цялата кухня.

Мааааааааааайлссссссссс…

Вратата на спалнята се отвори.

Чудовището изпълзя бавно изпод леглото и се затътри към кухнята.

Видя ли, тате, наистина имах чудовище под леглото, кресна той наум, докато търсеше опипом чашата с уиски на масата.

Мааааааааааайлссссссссс…

Ела да ми срешеш косата…

Помниш ли, Мааааааааааайлссссссссс…

Помниш ли как ме решеше, докато аз те лъжех, че те обичам…?

Опипващите му пръсти трескаво шареха по повърхността на масата.

Чашата я нямаше.

Вместо това напипа дървения гребен, с който някога наистина бе ресал косите на любовта на живота си, докато гледаха филми с Адам Сандлър на вехтия телевизор.

Ела, Патриша.

Липсваше ми.

Ела и ще те среша.

Чудовището доволно замърка и приплъзна слузестите си пипала към дивана.

Докато решеше сплъстената му, полуразложена коса, пламъчето на последната свещ въздъхна плахо.

И угасна.

Кюлотите на вещицата

Ако изобщо имаше време, когато човек можеше да бъде сигурен на хиляда процента, че ще съумее да открие Тери Сторн, това беше по празниците. Познавах го сравнително отскоро, но вече бях успял да науча наизуст омразата му към всякакъв вид организирани тържества. Коледа? О, проверете най-близкото гробище – Тери вероятно гонеше зомбита или успокояваше гробове. Халоуийн? Разходете се из града, наблягайки на изоставените сгради и откъдето ви замирише на сяра или кисели краставички, там ще намерите нашето момче, което или бори някаква свръхестествена гад, или вежливо ѝ обяснява какво ще ѝ стори, ако не си седне на астралния задник (именно затова бяха и краставичките – дълга история, някой друг път ме подсетете да ви разкажа…). Денят на Благодарността? Няма смисъл да дирите в „Зелената котка“ – по-добре наблегнете на сравнително по-неизвестните в магическите кръгове кръчми, като например „Бавария“-та в София или „Краставия елф“ в Мордор. Готов съм по всяко време да заложа оборота на Рей Макгавърн за 3 месеца срещу заплатата на войн от Стражата за седмица, че месир Сторн е заседнал в някоя от тях, кърка до безпаметство и се забавлява с местните сервитьорки, като превръща гаджетата им в кафе-машини и след това им обяснява как трябва да правят капучиното… м-м-м… много внимателно. Най-странното беше, че му връзваха. Били Зеленчука се бе опитал веднъж да приложи номерата на учителя си и после три седмици лекува съвсем немагически синини. А на Тери му се разминаваше всичко – даже на няколко пъти момците си оставаха окафемашинени с месеци, докато впечатлените девойки не се наситеха на мрачната физиономия… е, и на другите му прелести, разбира се.

Така или иначе, да не се отплесвам повече – схванахте основната идея. Ето защо, когато приключих с рисуването за деня и реших да се поразтъпча малко, първата ми работа бе да хвърля един поглед на календара. Не на обикновения, разбира се, а на онзи, който ми бяха подарили миналата година в „Зелената котка“ – със снимка на писа̀ната и с изброени всички що-годе значими празници в основните светове, където се материализираше кръчмата. Искрено се надявах, че днес има нещо за отбелязване. Не се бях виждал с Тери от два-три месеца и вече започваше да ми липсва.

Оказа се, че късметът е на моя страна – беше пети април, а според календара на тази дата се празнуваше Денят на Всеобщата Любов. Прекрасно знаех какво е отношението на магьосника към въпросното чувство, а ако не ми изневеряваше паметта, май и едно от скорошните му малоумни завоевания бе родено именно днес… С други думи, Джаред Терънс ван Сторн най-вероятно бе в такава депресия, че надали му бе до зомбита, девици в беда и прочие времезапълващи дреболии. Следователно трябваше да го търся у тях.

Звучеше примамливо. Честно казано, като се замислех, и на мен не ми беше кой знае колко до кръчми, шумни компании и пиянски разправии. Щеше да ми дойде добре съчетанието от домашен уют и разговор с маг, чиято мъдрост според градските легенди карала Мерлин да изглежда като капитан на отбор по американски футбол.

На пътя ми обаче стоеше една съвсем дребна и незначителна подробност.

Никой не знаеше къде живее Тери.

На път бях да се откажа, когато се сетих, че бих могъл да се възползвам от новооткритите си умения. Не бях рисувал нищо с помощта на вълшебство от онзи прословут дуел в „Котката“[8], за който още се разправят истини и измислици. Време беше да отупам прахта от скритата в мен магия и да се опитам да открия къде, в името на Мрака, бе къщата на Тъмния.

Без да чакам да ми хрумне друга идея (като например да звънна на Рей и да го питам дали е ходил на гости у Вечния Човек или да се обадя по скайпа на някоя от предишните му любовници, за да се поинтересувам дали някога онзи, когото мразеха толкова, ги бе водил у тях), извадих най-големия бял лист хартия, който успях да намеря, улових здраво късчето въглен – един от предпочитаните от мен материали за рисуване, поех си дълбоко въздух и затворих очи.

Познатото до болка чувство не чака втора покана и тутакси обгърна цялото ми тяло едновременно отвътре и отвън. Сякаш невидима ръка раздаваше безмилостни плесници в мозъка ми като цяло и на всяко едно нервно окончание поотделно… и същевременно бе подхванала внимателно тила ми, за да не се строполя в несвяст, поднасяйки с ласкави движения пред устните ми чаша райски нектар, който се разтичаше бавно по жилите ми, нежен като майчина грижа. Усещах как ме облива ледена пот, но бузите ми горяха, сякаш ненадейно се бях озовал на гости у самия дявол.

Без да отварям очи, започнах да рисувам.

Късчето овъглено дърво танцуваше по хартията самo. Единственото, което правеше ръката ми, бе да го поддържа във въздуха, за да не падне под напора на колосалната енергия, която по неведоми пътища протичаше през него и през мен.

Когато най-сетне почувствах, че и последните капки магия се процедиха през пролуката между нашия нормален свят и онази мистериозна реалност, откъдето извираше вдъхновението ми, с неохота разлепих клепачи и запокитих остатъка от въглена в камината. Отстъпих крачка назад и се взрях в току-що нарисуваното от мен.

Малкото апартаментче беше като истинско. Ако примижех, почти можех да усетя напластилата се по тапетите остра миризма на тютюн, тъмна бира и изчистени до блясък с древна вакса ботуши; да доловя скърцането на паркета там, където дървените брусчета имаха нужда от подмяна или поне от пренареждане; да забележа рижавите котешки косми, покрили като рехава кувертюра столове, кресла и дивани из цялата къща (хм, никой не знаеше, че Тери Сторн има котка…).

Ех, ако вместо цялата тази красота бях нарисувал карта…

Мисълта още не бе успяла да прелети из главата ми, когато забелязах странния символ, който бях надраскал в долния ляв ъгъл на картината. Протегнах машинално ръка и го докоснах. Въгленът изведнъж оживя. Непонятните линии се разтекоха и бавно, почти мудно запълзяха по пръстите ми, оттам на китката и най-сетне стигнаха до предмишницата, където застинаха доволно в някакво гротескно подобие на татуировка. С малко повече въображение човек можеше да я оприличи на рисунка на котешка глава, излязла изпод перото (или таблета) на младши дизайнер от филма „Трансформърс“ – ъгловата, груба и в същото време изящна и неповторима.

Докато умувах що за дяволщина е това, машинално се запътих към хладилника, за да си налея чаша портокалов сок, тъй като устата ми беше пресъхнала (още един страничен ефект от рисуването с магия, който бях открил напоследък). По пътя към кухнята съвсем случайно забелязах, че очите на драскулката върху кожата ми се движат. Направих една-две крачки в произволни направления и установих, че накъдето и да мръдна, пущината гледа все в една и съща посока. В изблик на вдъхновение се сетих, че явно в транса си съм създал нещо като компас, който да ме насочва към жилището на Тери. Удобно… Нямах представа, че съм способен на такива неща.

Набързо се облякох и излетях от вкъщи, без да отлепям очи от „татуировката“ (поради липса на друга, по-подходяща дума щях да я наричам така). Дано не бърках относно пътеводните качества на това нещо, че щях да стана за смях и да обезпеча шегобийците от „Зелената котка“ с материал за подигравки за десетина години напред.

Само Мракът знае колко точно време се лутах из безброй светове, следвайки сигналите на драсканицата върху ръката ми. Преминах през толкова много портали и „червееви дупки“, че по едно време бях абсолютно уверен: още крачка-две и щях да се изправя очи в очи с далеци, ворлони и „плачещи ангели“[9]. Почти бях започнал да се отчайвам, когато изведнъж се оказах пред някаква най-обикновена панелна кооперация, затикана в средата на нищото. Острата миризма на отдавна неизхвърляни контейнери смет и твърде неподдържаните улици и алеи между блоковете ми подсказаха, че се намирам в България. Никога досега не бях стъпвал в тази държава (и слава на Древните, ако се вярва на разказите на Били Зеленчука, който си бе намерил яка компания тук…[10]), но всички, с които се бях запознал преди време в „Зелената котка“, ме бяха предупредили да бягам от тук като Тъмен Маг от романите на Лукяненко. Или като дракон от книгите на Теллалов, както обичаше да казва Били, но тъй като никой друг не бе чел въпросния автор, нямаше как да уловя тънкия (очевидно) хумор на закачката.

След като вече бях толкова близо, нямаше нужда да се консултирам с „татуировката“ – можех да надуша присъствието на Тери от километри. Уверено заизкачвах стълбите на блока, от който долавях най-настоятелни сигнали (бяха ме инструктирали да избягвам асансьорите на всяка цена, тъй като повечето били набори на Гандалф…) и не след дълго вече хлопах по ламаринената врата, преграждаща входа към светая светих на Вечния Човек.

– А, Питър, ти ли си? Влизай, отворено е – дочух приглушения глас на Тери от вътрешността на апартамента.

Наистина не беше заключено… или поне не в традиционния смисъл на думата. Аз лично влязох без особени усилия, но ако някой Нежив или Акълдаващ се бе опитал да премине, щеше да остане доста неприятно изненадан: дори „Котката“ нямаше такива защитни руни, каквито бяха опасали вратата на Тъмния Маг.

– Откъде ме надуши бе, лисицо такава? – ухилих се аз, докато си пробивах път през сандъците и кутиите, с които бе затрупан коридорът.

– Че кой друг ще си направи труда да ме издирва къде живея, че и точно на пети април… Може би само Айвън Рийс, но той от две години е в командировка при тибетските магове, така че оставаш само ти, приятелю – намигна ми Тери, надигайки се от фотьойла, за да ме посрещне.

– А, да, пети април… Ами в този ред на мисли – честит празник, месир! – подкачих го аз.

– Хм, Питър, ти май наистина гориш от желание да изкараш лятото като бурканче с терпентин… – намръщи се магьосникът.

– Извинявай, все забравям, че чувството ти за хумор е заровено в съседния на Саурон гроб…

– Не се шегувай с мен в деня, в който се роди онази никаквица – изплю се с отвращение Тери, след което щракна с пръсти и продуктът на раздразнението му изчезна… хм… ами като на магия.

– Да не ти пука, приятелю! – тупнах го аз по рамото и с наслаждение се отпуснах на диванчето. – Уф, ама тук доста понамирисва… Откога не си чистил на котарака си?

– Моля, моля… Дама е и се казва Жулиета – стрелна ме с очи магът. – А нима не знаеш, че жените никога не миришат на пот, дъхът им сутрин ухае на теменужки, а в тоалетната отделят само светена вода и амброзия?

– Ами, да ме прощаваш, ама…

– Добре де, добре – въздъхна отегчено Тери и начерта с показалеца на лявата си ръка някакъв странен символ във въздуха. Пламтящите линии още не бяха успели да изгаснат, а въздухът наоколо вече се бе пречистил от миризмата на котешка урина и в апартамента се разнесе благоуханието на морски бриз и пържена цаца.

– Що за странен букет? – подметнах, докато се самообслужвах с бутилката венериански джин, която примамливо проблясваше със заскрежените си бузи на масата.

– Ха-ха, не съм ли те водил в някоя от местните кръчми? – засмя се магьосникът и с едно движение на кутрето си накара чашата си да се напълни. – Трябва някой път да те запозная с Берен, Налла и останалите идиоти в тая забравена и от Мрака страна…[11]

– Заради тях ли си избрал да живееш тук? – подкокоросах го аз, като тайно се надявах да чуя дълга и съмнително правдива история за смъртни врагове, които са по петите му и единствено тук не биха могли да го открият…

– Не само, друже – вдигна чашата си за наздравица Тери. – Местните имат една поговорка: „Моят дом е моята крепост“. Живял съм къде ли не, но не можах да почувствам нито едно от местата като свой истински дом. Винаги се намираше някой, който да цъфне пред вратата ми и да започне да досажда – направи ми това, измагьосай ми онова… че аз да не съм селска врачка, да му се не види! Спасявал съм толкова светове, че и Брус Уилис ще ми завиди… а те ме занимават с любовни билета, Чувствоунищожители[12], спомени и всякакви подобни простотии.

– Ха, значи затова си окичил вратата с толкова защитни руни…

– Ами да – а ти какво си помисли, че денонощно съм обсаден от тълпи орки и не смея да прекрача прага ли? – засмя се магът и запали една от невероятно смрадливите си цигари. Дори Рей Макгавърн не бе успял да го убеди да мине на по-нормални… или поне по-малко миризливи. Ароматът на необработен ориенталски тютюн ме накара да се закашлям. Тери услужливо щракна с пръсти и отвори малкото прозорче над балконската врата.

– Студено ли ти е, Питър? – попита той и без да ме изчака да отговоря, махна с ръка към една от стените. На мястото на голите тапети изникна огромна на вид камина, в която весело пращеше доста уютно изглеждащ огън. Котката на магьосника тутакси се материализира от нищото, сякаш седмици наред бе чакала началството да се сети да призове топлото, и се излегна по господарски на не повече от лакът разстояние от пламтящите цепеници. Изправих се, за да я погаля, но в същия момент в апартамента отекна гръмкият звън на микровълнова печка.

– Все пак ползваш глезотиите на цивилизацията, значи? – ухилих се аз. Всички знаеха, че неприязънта на Тери Сторн към съвременната техника бе пословична. Например, вероятно във всички светове нямаше друг маг, който все още да не си е купил смартфон. Дори Джонатан Деветте Пръста гордо разнасяше насам-натам някакъв допотопен „Alcatel“, който според майтапчиите от „Котката“ бил купен от зеленчуковата борса в Роуинор и всъщност бил резултат от неуспешен генетичен експеримент за кръстосване на тиква с колибри. Тери обаче продължаваше да разчита на старите методи на комуникация – пощенски гълъби, мислограми, директна телепатична връзка или директно появяване пред дома на случайно забравилите да си платят клиенти…

– О, не е това, което си мислиш, друже – надигна се от фотьойла си Вечният Човек и се запъти към кухнята, като ми направи знак да го последвам.

Хм, все пак имаше микровълнова печка. При това изцяло черна – явно терминът „бяла техника“ нямаше никакво значение за него. Тери натисна копчето за приключване на програмата, отвори вратата на фурната и измъкна оттам леко пожълтяла и димяща, но иначе съвсем обикновена ученическа тетрадка.

– Ако си мислиш да замезваме с това, не си познал… – свих рамене аз.

– Хвърли ѝ един поглед де…

Той ми подаде тетрадката. Поех я с известни опасения, тъй като не знаех дали не е гореща, дали страниците вътре не тлеят, дали не е въпрос на време, докато пламне в ръцете ми… Шегичките на Тери обикновено бяха доста дебелашки – като например да почерпи цялата компания с ром със странни подправки от рода на виагра, разхлабително или „кървав карамфил“ – така че ви е ясно защо предпазливостта бе просто наложителна.

Подозренията ми не се сбъднаха. Явно тетрадката бе просто тетрадка. Разтворих я на произволна страница и се зачетох в ситните букви, подредени като мъниста по редовете:

„…През целия си живот бях приемал способността си да заплитам фини словесни паяжини за даденост. Достатъчно бе и най-малкото късче вдъхновение, за да усетя онова леко прищракване, с което парченцата от мозайката започваха да се наместват в главата ми. Ами ако досегът с истинска магия бе обезличил въображението ми? Ако осъзнаването, че онова, за което съм разказвал цял живот, е истина, като с вълшебна пръчка ме бе превърнало в творчески импотент…? В такъв случай щях да изгубя и единственото си преимущество пред тълпите сиви, безхарактерни и скучни люде, с които се сблъсквах всеки ден…“.[13]

– Ще ставаш писател? – почесах се скептично по тила аз.

– Защо не? Като гледам колко идиоти прописаха в последно време… с какво съм по-лош от тях? – засмя се магът и потупа приятелски микровълновата. – Малко ме мързеше да пиша на ръка, а пък с компютрите все още не се разбирам много-много… ама тази красавица тук с малко тунинговане ми реши всички проблеми.

– Я обясни пак, ама този път по-бавно като за лаици?

– По-добре да ти покажа. Ето, виж – искам да напиша… да речем, това:

„Тъкмо бях решил, че ме очаква поредната скучна домошарска вечер, когато на вратата ми се почука. Не беше нужно да си магьосник, за да се досетиш, че пред прага стои не кой да е, а самият Питър Стенли – единственият човек, когото познавах, който бе в състояние да те издири, ако ще да си във килера на Луцифер, затрупан с купчина вонящи завивки, а във всеки джоб си натъпкал по десетина амулета против четене на мисли“.

Не можах да се сдържа и се засмях.

– Такъв си ти, друже, не се хили… – намигна ми Тери и сложи ръка върху микровълновата. Обикновеният на външен вид домакински уред засия с тъмночервени отблясъци за секунди, след което отново потъна в чернота. Вечният Човек метна вътре тетрадката и натисна бутона „Старт“. Печката забръмча послушно, както би направила всяка една от посестримите ѝ, поцъка известно време, след което сигналът за край на програмата се разпищя, сякаш го колеха. Тери бръкна във вътрешността ѝ, извади димящата купчина листи и ми я подаде. Разгърнах я нетърпеливо. Така си беше – на последната изписана страница се мъдреха изреченията, които моят приятел ми беше издекламирал преди малко.

– Ей, ама голям си мързел… – поклатих укорително глава. – Какво ще ти стане, ако попишеш малко на ръка? Ще развиеш мускули?

– За какъв Мрак са ми мускули, Питър? Да ходя да свалям малолетни дебилчета? Не, благодаря. Ценя си труда и времето прекалено много, за да си позволявам да прахосвам на вятъра и едното, и другото. Между другото, няма да ти навреди и ти да пробваш нещо подобно… Искаш ли да ти подаря за рождения ден… хм… примерно, пералня, която да рисува вместо теб?

– Пас. Предпочитам да действам по стария изпитан начин – с ръка. Би трябвало да ти е познат, понеже, както гледам, поел си по аналогичен път, що се отнася до заместването на любовта…

– Циник – ухили се Тери и закрачи обратно към хола.

Когато отново заехме местата си пред камината, тъкмо мислех да го попитам колко страници възнамерява да напише, преди да предложи ръкописа на някой издател, но в този момент на вратата му се почука.

– Кой пък сега се довлече, да му се не знае… – измърмори Тери и ми метна един унищожителен поглед. – На кого си казал, че си ми на гости?

– На никого, честна дума… Излязох сам от вкъщи, докато идвах насам не съм говорил с никой… даже, като се замисля, не видях жива душа по пътя… – заоправдавах се аз.

– Ще видим тая работа… – сбърчи нос магьосникът и очите му за миг се замъглиха. – Хм, да си поръчвал пица?

– Естествено, че не съм!

– А тогава какво търси пред вратата ми тази девойка с униформа на кварталната пицария, стискайки голяма квадратна картонена кутия?

– Ами… някой може да е решил да ти направи празнична изненада…

– В този свят чувствата отдавна са мъртви, друже… Никой не празнува Деня на Всеобщата Любов – виж, Вечерта на Разбитите Мечти, Нощта на Каменните Сърца, Седмицата на Златотърсачките… това вече са празници, които прилягат на тази пренаселена с уличници държава…

Докато философстваше, Тери с пъшкане се изправи (7000 години не са шега работа все пак) и подчертано бавно и с изражение на върховна досада се затътри към вратата.

– Кого търсите? – сопна се той в мига, в който светна лампата в коридора.

– Добър вечер, доставка за Джаред… ъ-ъ-ъ… Зорн? – дочу се гласът на момичето от стълбищната площадка.

– Ван Сторн, да му се не види… Не съм поръчвал нищо, така че извинявайте за недоразумението и лека нощ!

– Знам, че не сте поръчвали, господине – във фактурата е отбелязано, че пицата е подарък за Вас, в чест на някакъв празник… от някой си господин Антонов…

– Хм, Мишо не знае къде живея, но от мен да мине…

Тери махна небрежно с ръка. Веригата, която несъмнено бе нещо повече от обикновено средство за заключване (Тъмният си падаше по екзотика, затова нямаше да се учудя, ако беше изкована от прокълнат волфрам), се откачи от само себе си с леко приглушено подрънкване и вратата се отвори плавно и безшумно.

– Заповядайте, госпожице – усмихна се Тери. Или поне пробва да го направи. Девойчето, противно на очакванията ми, не изпадна в истерия, когато видя гримасата, която трябваше да мине за усмивка, а кимна делово и опита да влезе. В мига, в който кракът ѝ прекрачи прага на жилището на магьосника обаче, руните по рамката на вратата пробляснаха с морскосин пламък, а от вътрешността на кутията за пица се разнесе нечовешки вопъл. Момичето отскочи назад с опулени от ужас очи. Едното се опитваше да следи какво се случва с пищящия картон, а другото се мъчеше да остане фокусирано върху Вечния Човек. Реших да се намеся, преди кривогледството да ѝ остане за постоянно:

– Здравейте, мис, прекрасна вечер, нали? Бихте ли била така добра да се опитате да си поемете въздух? Да, знам, че ще е трудно, но все пак…? Първо отваряме устата – по възможност без да крещим – след това вдишваме… и издишваме… Чудесно. Тери, изритай кутията и вкарай девойката вътре, преди да е събудила целия вход…

Пръстенът на Тъмния Маг примигна за кратко в ярковиолетово. Кутията, чийто капак се надигаше и спускаше като гръдния кош на задъхан от бягането маратонец, се отскубна от ръцете на приносителката си, прехвърча през почти цялата стълбищна площадка и с глух удар се приземи пред вратата на асансьора. Тери улови момичето за ръката и с рязко движение го дръпна в коридора, след което я подбутна към мен, изръмжавайки „Вард? я!“, изскочи навън и трясна вратата зад себе си.

Едва сега, когато успях да огледам девойката, видях, че доста си я биваше. Е, като за мен бе прекалено млада, но месир Джаред обичаше да се заиграва с деца и несъмнено щеше да я оцени по достойнство… в момента, в който се справеше с онази дяволия от кутията за пица, каквото и да представляваше въпросното нещо.

– Успокоихте ли се, мис? – заприказвах я аз с най-благия тон, който успях да изцедя от себе си. – Не се притеснявайте: сър… хм… Джаред се е справял с доста по-сериозни проблеми от това…

–Какво, по дяволите, имаше в тази кутия? – почти изкрещя момичето.

– Честно ли? Да си призная, нямам ни най-малка представа. Но не се и съмнявам, че нашият приятел ще ни осведоми веднага щом приключи с… неутрализирането му, така да се каже. Докато го чакаме, нямате ли желание да се запознаем? В крайна сметка е глупаво двама възрастни да си говорят на „Вие“…

– Ами…

– Ето, за да дам пример, ще Ви се представя. Казвам се Питър Стенли, художник. А Вие трябва да сте… Мария? Не знам защо, но ми приличате на Мария… поне ако Ви рисувах, картината щеше да се казва „Мария“.

Момичето направи плах опит да се усмихне.

– Н… не, името ми е Силвия – успя да изкопчи от себе си тя след няколко дълги секунди на колебание.

– Силвия? Силвѝ? Френско име… Хм, повече Ви подхожда Мария, уверявам Ви… определено имате леко латино излъчване. Сигурна ли сте, че не сте Мария все пак? Не? Е, добре, и Силвия не е крайно зле…

Девойката се разсмя доста по-непринудено. Очевидно бях успял да я накарам поне за кратко да забрави за необичайната доставка, която се бе опитала да направи преди малко.

– Добре, Силвия, кажи ми сега каква беше тази пица – откъде я взе, кой я плати, каза ли нещо допълнително…

Нито тя обаче успя да отговори, нито аз – да довърша въпроса. Вратата на апартамента се отвори с трясък и Тери нахълта вътре, разлютен като стадо оси, страдащи от хроничен запек.

– Триста косъма от брадата на Белдин! – изруга той и се запъти към банята. Забави се близо десетина минути. От вътрешността на тясното помещение се раздаваха такива трясъци, грохоти и експлозии, че чак ме достраша да открехна завесата и да го попитам какво става. От време на време страховитите звуци се преплитаха с всевъзможни псувни – няма да дръзна да ги повторя върху белия лист, но само ще спомена, че ако майките и изобщо цялата рода на известните магьосници бяха живи, със сигурност под строй щяха да се затичкат към гробищата, за да избегнат, ако може, онова, за което Тъмният Маг намекваше в излиянията си.

Най-накрая обаче явно му писна (или репертоарът му се изчерпа…), защото гюрултията постепенно позатихна. Броени мигове след това магът се появи с твърде неприветливо изражение. Ръкавите на гарвановочерния му халат бяха запретнати до бицепсите, затова успях за частичка от секундата да забележа, че косъмчетата по ръцете му бяха леко накъдрени и димяха. Навремето Били Зеленчука ми бе разправял за някаква дяволия, която се казвала „дезинфекция с гръцки огън и сок от мандрагора“, затова предположих, че приятелят ми е прибегнал до тази или подобна гадост, за да се справи с последиците от нещото в кутията.

– Ще ни осветлиш ли по въпроса каква беше тази гадост? – поинтересувах се аз, когато мълниите, изскачащи от очите на Тери, се посвиха до размерите на микроразрядчета от пиезокристала на запалка.

– Това, рисуващи мой братко, бе специален поздрав от онази пръчка Росинда[14], вещицата от Варна, всичките ѝ ремонти да се провалят дано! – процеди с отвращение Тъмният, докато си наливаше нова порция скоросмъртница. Този път процесът протече без мърдане на кутрета, а по стария способ – с вземане на бутилката в ръка и така нататък. Очевидно нервите му не бяха в най-доброто си състояние, щом гледаше да се въздържа от магии…

Росинда. Името ми бе познато отнякъде, но откъде ли…?

Изведнъж в паметта ми проблесна споменът за една много дива вечер в „Зелената котка“, когато Били се бе хвалил за някакви съкровища, които били открили из Българско…

– Че на теб пък каква ти е далаверата с пазителката на съкровището на Хан Крум? – недоумяващо се обърнах към Тери.

– Е, не съм ли ти се оплаквал? Вещицата по една дребна случайност се падаше майка на една от последните ми приятелки. Ако трябва да задълбая в темата – на същата празноглавка, която днес е рожденичка. Дъртата брантия ми има зъб още от времето, когато разбра, че мъжът ѝ ме харесва и имаме общи теми за разговор с него. А когато щерка ѝ ме заряза и оная осъзна, че отрочето ѝ е разкарало единствения мъж, който някога е имал шанс да направи нещо с живота на малката… мани-мани, не ми се разправя!

– Дотук добре. А как е успяла да разбере къде живееш? Имам предвид… аз, дето съм ти приятел, трябваше да обиколя половината светове и да се занимавам с магии, които не съм правил никога през живота си… а тя?

Тери мълчаливо отпи глътка джин. Очите му блуждаеха насам-натам, избягвайки ме, доколкото бе възможно. Силвия седеше вцепенена на облегалката на дивана, премествайки погледа си ту върху Тъмния Маг, ту върху мен, без да смее да попита ние с всичкия си ли сме, за какво, по дяволите, говорим и как, да му се не види, бе съумяла да се забърка в цялата каша.

– Добре, от мен да мине, ще ти кажа… само че никому нито дума! – проговори след доста продължителна пауза Тери. – Има една малка подробност, която нито ти, нито Били, нито неговата свита саморасляци знаят. Росинда бе… и още е… Акълдаваща.

Застинах на място. Усетих как космите по слепоочията ми настръхват като наелектризирани.

– Искаш да кажеш, че пет години си живял и си делил брачно ложе с Акълдаваща???

– В моя защита ще кажа, че тогава още не знаех, че малката ще се окаже същото изчадие като майка си. Имах известни надежди за нея, но се оказа същия меркантилен звяр като дъртата – с всички присъщи на Акълдаващите зверства: безчувственост, сребролюбие, стиснатост, склонност към шизофрения и невъзможност да се сприятели с нещо по-добро от сериен убиец или нимфоманка.

– Ти, друже, имаш талант да се тикаш между шамарите – това го знаят всички от Пущинака насам – но този път си надминал себе си! – вдигнах иронично чашата си към него. Джинът започваше да ме омайва, но, за съжаление, недостатъчно бързо. Самият факт, че бяхме изправени пред олигофренясала вещица с любов към отмъщението, ме караше да се чувствам, меко казано, некомфортно. Абе направо си бях уплашен, да си кажем правата.

– Тери, моля те, кажи ми, че някъде сред запасите ти се крие бутилка абсент. Имам крещяща нужда от нещо по-силно…

– Тц, нямам, приятелю… – поклати глава съжалително Тъмният Маг. – Но за теб, както знаеш, и в Румъния без чесън отивам! Жулието! Размърдай си пухкавия задник и отиди за абсент!

Рижавата котарана възмутено помръдна с мустак, за да демонстрира колко е обидена, след което се разтвори във въздуха.

Знаех си, че нещо не е наред с тази маца!

След десетина минути писа̀ната се появи отново, а на гърба ѝ с две кожени ремъчета бе пристегната бутилка от забраненото зелено чудо[15].

– Браво, Жужу̀! – почеса я Тери зад ушите. Жулиета помърка малко от благоприличие, след което отново зае мястото си пред камината с достолепие. Цялата ѝ осанка просто крещеше: „Мързели! Използвачи! Да карате невинното коте да ви носи пукница…“.

– Споко, не ѝ се връзвай – подметна магьосникът, докато допиваше чашата си и я пълнеше с абсент. – Навремето колко пъти сме я пращали да купува перденца и обувчици за двете вещици…

– СТИГА!!! – крясна изведнъж Силвия толкова пронизително, че за малко да изтърва бутилката.

Двамата с Тери се извърнахме стреснато към нея.

– Някой ще ми обясни ли за какво става въпрос? – продължи полуистерично девойката. – Примерно защо двама души, единият от които с холандска фамилия, а другият – с английско име, говорят перфектен български? Защо пицата, която трябваше да бъде с допълнително кашкавал, вместо това се оказа пищяща и очевидно прокълната? Защо котката ви се държи като герой от „Седморката на Блейк“ и се телепортира насам-натам, вместо да лежи пред камината и да си играе с лазерни фенерчета? И най-важното – какво, по дяволите, е Акълдаващ и защо и двамата изглеждате така, сякаш сте видели куп призраци, които играят на фрисби пред блока?

– Успокой се, дете… – протегна ръка към нея Тери.

– Не съм дете! На 21 години съм, гледала съм всички серии на „Зоната на здрача“ и „Досиетата Х“ и въпреки всичко не разбирам и думичка от това, което бръщолевите!

– Добре, само спокойно, без истерии, че и без друго днешният ден ми дойде в повечко. Искаш ли малко абсент? Не? Я пак си помисли, защото така като те гледам, определено имаш нужда от малко… А така, браво на момичето! Ама чакай малко, не го гълтай всичкото наведнъж… е, добре, щом това те забавлява… Откъде искаш да започнем с обясненията? От нас? Ами най-накратко двамата с Питър сме постоянни клиенти на една кръчма – „Зелената котка“ ѝ викат – която има странния навик да съществува едновременно във всички светове, измерения, пространства и така нататък. На въпросното заведение се дължи способността ни да говорим перфектно езика на всеки свят, в който се намираме, както и да разбираме какво ни обяснявате вие, жителите на тези измерения. Освен това и двамата си падаме малко магьосници, ама това да не те притеснява. Батко ти Питър например рисува неща, които са станала отдавна, както и такива, които ще станат… или няма да станат, в зависимост от ситуацията. Аз пък съм на 7000 години (плюс-минус някое столетие, кой ти брои…), жените в живота ми са от странна по-странна, ако не броим Смъртта[16], която в действителност се оказа най-нормалната от всички… но това не трябва да те плаши, ако впоследствие изпиташ непреодолимо желание да ме поканиш на кафе – или бира, разбира се. Онова, което мислеше за пица, в действителност бе добре опаковано древно шопско проклятие, което в интерес на истината, би трябвало отдавна да е изчезнало от лицето на Земята и прилежащите до нея светове. Очевидно обаче една от последните издънки на Клана на Акълдаващите – каста селски вещици, характеризиращи се с колосална проклетия и почти маргинални наченки на разум – е успяла да скъта един екземпляр от въпросната прокоба и мило и любезно да ми го изпрати за рождения ден на щерка си. Дъщерята пък ми бе приятелка близо пет години и в края на цялата история реши да ме зарязва, защото приятелки, колежки и роднини успяха хубавичко да ѝ промият мозъка. Въпреки че ако ме питаш как се промива нещо липсващо, няма да мога да ти отговоря. Сега – към същността на въпроса: проклятието е неутрализирано, но това, което ме притеснява, е къде е вещицата, какви козове още крие в ръкава си… и къде, Мракът го взел, е Мишо Антонов?

– Кой? – измънка ошашавената девойка.

– Бележката върху кутията с… хм… пица гласеше, че това е подарък за мен, платен от Михаил Антонов. Гореспоменатият е мой приятел, родом от тази гадна държава, един от много малкото българи, посветен в тайните на „Зелената котка“, което пък го прави доста уязвим за Акълдаващите изчадия.

– Ъм… Тери… не пропускаш ли нещо? – обадих се аз за пръв път, откакто бе стартирала тирадата му.

– Какво? – обърна се раздразнено към мен магьосникът.

– Нашата нова позната тук – кимнах учтиво към девойката. – Все пак тя успя да те открие къде живееш. Независимо че имаше адреса, знаеш, че за да достигне човек до къщата на Тъмен Маг, е наложително да му се намира поне частичка магия…

– Браво, братле! – скочи от фотьойла Тери и ме тупна по рамото така, че от очите ми изхвърчаха звезди, достатъчни да окомплектоват две-три галактики. – Умен си беше и умен ще си останеш, Питър! Силвия, ела за малко, ако обичаш…

Девойката се изправи и, без да задава глупави въпроси, се приближи до Вечния Човек. Той протегна ръка и я улови за кръста, притегляйки я към себе си… малко по-близо, отколкото бе нужно, според мен. Очите му припламнаха налудничаво: в един миг бяха кафяви, в друг – сини, след миг позеленяваха, а после отново се връщаха към онзи кестенов нюанс, който те караше да изтръпваш в очакване на нещо неизвестно и в същото време болезнено познато…

– Илиева? – промърмори той, докато огнените езици се мъчеха да се удържат в границите на ирисите му. – Глупости на търкалета. В теб тече кръвта на Мишо. Я да видим коя е майка ти… О, Людмила – вълшебницата от Стара Загора… това обяснява доста неща…

– За какво говориш?! – изкрещя Силвия, докато се опитваше да се отскубне от хватката на магьосника. В интерес на истината, не полагаше кой знае колко големи усилия. Как му връзваха на този Тери, да му се не знае…

– А, нищо особено… просто може да се окаже, че си дъщеря на мой стар приятел и моя стара съперница – подсмихна се Тъмният, опитвайки се да си поеме въздух и да приведе очите си в нормален вид.

– Това хубаво ли е или лошо? – попита момичето и почти машинално се пресегна за бутилката с абсент, за да допълни чашата си.

– Ами зависи. За теб е хубаво, понеже, колкото и да не ти се вярва, в теб има доста голям магически потенциал, понеже си плод на… хм… любовта между човек (въпреки че от край време подозирам, че има жилка на витек[17] у него), носещ дамгата на „Зелената котка“ и мора-юда[18], потомка на древна старозагорска самодивска фамилия. За мен… не чак толкова хубаво, понеже с Людмила имаме разправия от стотина-двеста години насам относно някои начини за изтръгването на признания от вампири и други такива весели работи. Доколкото си спомням, последния път, когато се видяхме, тя търчеше след мен, въоръжена с доста солидно заклинание, което бе прочела в някакъв свръхсекретен местен гримоар[19]…

– А ти? – прекъснах го аз.

– Бягах с всичка сила, разбира се, не ставай смешен… Както казваше моят приятел Гералт, „от магията на побесняла жена и «Некрономикон» не може да те спаси“. Е, малко преувеличаваше, разбира се, но все пак, когато можеш да избегнеш битка с вещица, самодива или мойра, по-добре да отстъпиш. В този ред на мисли спешно трябва да издирим Джонатан Деветте Пръста.

– Честно, понякога логиката ти ме изумява…

– Уф, защо ме караш да обяснявам всичко? Очевидно по някое време ще се наложи да се изправим очи в очи с дъртата кукумявка, нали? А когато работата опре до кляфки, няма по-добър в справянето с тях от Джонатан. Е, повече обича да дава акъл отстрани, щото, видите ли, вещиците били непредсказуеми „като плужек, държащ жезъла на Мерлин“[20]. Затова предпочита някой друг да вади кестените от огъня, пък той да си кърка кротко и да не се тика между шамарите.

– И така да е – не трябва ли първо да се убедим, че всичко е наред с Мишо?

– А, не, що да си давате зор да проверявате човека, който може би ми е баща… – измърмори кисело от ъгъла Силвия.

– Е, ама днес всички само ме дъвчете за нещо! – ядоса се Тери, допи чашата си на екс и скокна от креслото. – Хайде, от мен да мине, ще отидем при Мишо, но съм сигурен, че момчето може да се грижи за себе си… Някой друг да има някакви разпореждания?

– Ахъм… – прокашлях се аз.

– Казвай, спокойно… то днес както е тръгнало, сигурно и мнението на чистачките по улиците важи повече от моето…

– Не бе, просто щях да се поинтересувам така ли мислиш да ходиш по улиците…

Тери ме изгледа кръвнишки, но нямаше какво да възрази. Дори и той не можеше да не се съгласи, че определено щеше да му е трудно да предизвиква трепет и страхопочитание у хората наоколо, облечен с черен домашен халат и пантофи.

– Хайде, девойко, стягай се – идваш с нас! – изкомандвах аз, докато чакахме Тъмния да реши с какви одежди да тръгне да спасява положението.

– Ама за какво съм ви… Не може ли да ви изчакам тук? Подозирам, че тук ще съм в доста по-голяма безопасност, отколкото с вас двамата, препускаща по неизвестни улици и издирваща вещици.

– Дума да не става! Плюс това, ако се наложи да издирваме и баща ти освен дъртата, няма по-добро средство от магията на кръвта. Хайде стига сме се обяснявали, ами да вървим!

През цялото време, докато крачехме из София, имах отвратително предчувствие. Щом стигнахме до къщата на Михаил в Студентски град и не намерихме никого, доста се замислих дали пък да не взема да си купя лотариен билет. (Малка скоба: не си купих. Брайън Махмурлука ми обясни с такива подробности що е то Обединено Консулство по Хазарта и какви хубави и хуманни неща предприема то с онези, които решат, че щом са магове, медиуми и прорицатели, могат да забогатеят на бърза ръка, тутакси ми се отщя да се правя на комарджия…).

– И какво правим сега? – въздъхна Силвия, оглеждайки пустия дом на предполагаемия си баща.

– Не ми задавай тъпи въпроси като български катаджия, ами ела насам! – тросна се Тери. Очевидно бе доста изнервен от тайнственото изчезване на приятеля си.

Девойката пристъпи до него. Без всякакво предупреждение Тъмният Маг вдигна ръка, която незабавно се обви с отровножълти пламъци, и я постави върху главата на момичето. Тя изохка и подбели очи.

– Не стой като истукан, ами я хвани да не падне! – кресна Тери. Зениците му искряха и бълваха светкавици. Прецених, че ще е по-здравословно да го послушам, приближих се и подхванах безволно отпуснато тяло на Силвия под мишниците.

Не се наложи да я държа дълго, защото след две-три минути Тъмният изруга и дръпна ръката си. Девойчето веднага се изправи, сякаш нищо не бе ставало, и бодро запита:

– Имаме ли напредък?

– Имаме ние… на Крал Артур куция ротвайлер имаме! – продължи да пустосва Тери. – За пръв път удрям на камък с кръвна магия. За пръв път! И то защо – заради някаква селска самозванка! Казвах му аз на Мишо – дай да ти направим една татуировка с Руната на Беглеца, ама той не, та не…

– Не се ядосвай, друже – потупах го по гърба аз. – Не е като да нямаме и други опции…

Тери бавно се извърна към мен, после към Силвия и процеди през зъби толкова тихо, че едвам го чух:

– Ако някой спомене за Джонатан Деветте Пръста, ще го пратя за цял живот да играе карти със снежните човеци в Тибет.

Половин час по-късно, докато се промушвахме през порталите към Ломиен, където според Тъмния щяхме да открием Джонатан, девойката се приближи до мен и прошепна:

– Защо се мразят толкова?

– О, не се мразят изобщо. Първи приятели са. Просто Джони има лошия навик да бие нашето момче на белот, където го хване. А месир Джаред страшно мрази да губи. Още повече от по-млади от него с три-четири хиляди години.

С триста зора успяхме да открием къщата на Джонатан, въпреки че сигурно поне стотина пъти хлопахме на чужди врати. За проклетия и местните се оказаха учудващо недружелюбни, като за капак си нямаха никаква представа кого издирваме. Едва на едно от последните места, където проверихме, няколко от насъбралите се да клюкарят около кметството селяндури се сетиха и ревнаха в един глас:

– О, ‘ма да, това е оня пич от рекламата за нокторезачки! Третата къща в най-крайната улица…

Помислих, че Тери е на път да получи удар – беше се зачервил целия и дишаше през носа, плътно стиснал устни. Отначало се разтревожих, но после се усетих, че и той като мен едвам сдържа смеха си.

– Джонатан!!! Деветте Пръста!!! Нокторезачки!!! – избухна той, когато се отдалечихме на достатъчно разстояние от услужливите старчета.

– А не бе… – захилих се и аз. Силвия озадачено местеше поглед ту върху Тъмния, ту върху мен, но така и не разбра защо се смеем.

Без особени усилия открихме въпросната къща. Грубо измазани с кал стени, грубо издялани капаци на прозорците, грубо подкастрен жив плет… абе, с две думи, груба работа. Точно като за Джони.

Надигнах ръка да почукам. Тери обаче явно имаше друго наум, понеже ме избута не твърде деликатно, изправи се пред вратата и викна така, че овошките в градините на съседите изпокапаха:

– Джонатан Вайзенхофер, гаден измамник на карти такъв, излез веднага – стига се скатава като вале на без коз!

Когато ехото поутихна, вратата на къщата се отвори с плахо скърцане и отвътре се подаде дългият заострен нос на Джони.

– О, вие ли сте, момчета… – зарадва се той и открехна по-широко портата. – Помислих си да не са пак онези хулигани от горната махала, дето миналата седмица ги ошушках на белот. Ама влизайте де, какво се мотаете!

Контрастът между опърпания вид на къщурката отвън и хипермодерния лукс във вътрешността ѝ бе толкова поразителен, че успях да затворя уста чак когато стигнахме до гостната. Огромни телевизори с плосък екран, климатици, окачени тавани, скрито осветление… чак ми се зави свят. Джонатан явно улови недоумението ми, смигна и прошепна: „Яка престъпност…“. Нямаше как да не се съглася, че идеята е добра.

– Така, момчета… и момиче – кимна към Силвия Деветте пръста и се отпусна с наслаждение върху авангардния стол в средата на стаята – какво ви води насам? Едва ли е само за да ме видите как съм… или да разцъкаме едно белотче, въпреки че като гледам, идеално сме се събрали точно четирима…

– Никакво белотче! – процеди през зъби Тери.

– А, жалко, аз рекох, че вече си го научил…

– Я кажи по-добре първо каква е тази далавера с нокторезачките – намесих се аз, преди Тъмния да реши, че е време за един-два файърбола.

– О, това ли… – захили се Джонатан и махна с ръка към най-близкия телевизор. Екранът покорно светна и на него изплува не друг, а именно нашият „деветопръст“ приятел.

– „Дълги години прекарвах целия си живот в гризане на нокти…“ – заразказва той, обикаляйки из стерилно изглеждаща лаборатория. – „Един ден обаче си казах: Достатъчно, Джон! Трябва да се грижиш за ноктите си, защото те са първото нещо, по което хората те оценяват! Само че не знаех как. Дали ми бе необходим цял комплект за маникюр? Или само ножичка? Или пилички? Тогава…“ – той се спря и театрално посочи в средата на масата пред себе си, където послушно се материализира блестяща хромирана нокторезачка – „…тогава открих това бижу! «Галадриел» – нокторезачката, която се грижи за теб като за собственото си дете!“.

Телевизорът отново замълча. Погледнах към Тери и Силвия. Двамата с доста голямо усилие на волята се въздържаха да не прихнат.

– Ми… браво, Джонатан – успях да промълвя аз, без да се разсмея. – Защо реши така изведнъж да смениш амплоато?

– Криза, приятелю! Никой не е изчезвал скоро, няма свръхестествени проблеми, хората вече не ме търсят като едно време… сигурно даже са ме забравили… – омърлуши се Деветте Пръста и увеси нос. Побързах да тикна една чаша пред него и да му налея догоре от бутилката скоросмъртница, която открих в кухнята, че току-виж и сълза пуснал.

– Ами в такъв случай днес си ударил джакпота, друже, понеже идваме при теб точно за да ни намериш един-двама позачезнали люде – ухили се Тери и небрежно си наля също толкова обилна доза пукница.

– Не думай… – живна Джонатан и обърна чашата на екс.

Докато Тери го въведе в същността на проблема, бутилката неусетно свърши. Джони стана, поразтъпка се насам-натам из къщата, тихомълком измъкна от джоба на Тъмния една от неговите цигари, запали я, престори се, че не забелязва кръвнишкия му поглед и замислено запуфтя като „Хогуортс Експрес“ насред гостната. Щом огънчето опари пръстите му, той се сепна, изгаси я разсеяно в една от чинийките с фъстъци на масата, щракна с пръсти и викна:

– Добринище! Много ясно! Как не се сетих по-рано!

И хукна нагоре по стълбите.

Появи се след броени секунди, вече облечен значително по-изтънчено, отвори входната врата и се обърна към нас:

– Вие идвате ли или сам да си го спасявам?

– Сигурен съм, че религията или сексуалната ти ориентация не ти позволяват да обясниш за невежите какво именно ти хрумна, но все пак би ли поне опитал? – заяде се Силвия.

– О, да бе, все забравям… – плесна се по челото Джонатан. – Значи вижте сега – вещиците обикновено обичат или да им е много горещо, или много студено. Това обяснява защо през лятото отказват да си купуват климатици, а през зимата не можеш да ги отлепиш от снега, леда и така нататък. С други думи, трябва да търсим на някое място, където е или страшна жега, или кучи студ. Жегата отпада веднага. Хавай, Бахами, това-онова… тц, всичко е свързано с много разходи, а вещиците – особено Акълдаващите – са стиснати като циментирана тоалетна. Можем, естествено, да предположим, че е отишла при братовчедите си в Преизподнята, но мисля, че спокойно можем да изключим роднинското гости – в крайна сметка, най-вероятно така и така през месец се виждат, а и от това, което знам за Акълдаващите, всяка една от тях говори зад гърба на другата. Накратко – жегата отпада. Остава студът. Махаме Южния полюс – доколкото съм чувал, вашата склеротичка има отдавнашен конфликт с пингвините… И какво остава? Ски! Всички вещици умират да се катерят на ски! Едно, че знаят, че няма да се потрошат със сигурност, понеже проклетията им ги пази, друго, че много обичат да зяпат инструкторите. Зачеркваме по-скъпите курорти (пак да подчертая дебело – скръндзи са!) и единственото, което ми хрумва, е Добринище. Евтино, забутано – никой няма да чуе как вашия човек пищи, ако оная хукне да го мъчи, изнасилва или и двете – а и вероятността да ги разпознаят там е малка.

– Чакай малко – прекъсна го Тери. – „Разпознаят“? Мислиш, че дъщеря ѝ ще е там?

– Че как, Мрачни ми друже! Нали, да ме прощаваш за откровението, бе прясно зарязван наскоро? Дъртата надали ще остави щерка си без надзор… и без, пардон – любовник. Напротив – ще се мъчи час по-скоро да ѝ намери осеменител, за да може генеалогичната линия на Акълдаващите да бъде продължена с още някоя друга сополива сган.

– Умен си, Джони, ама някой път не знаеш кога да млъкнеш… – измърмори Тери и последва Деветте Пръста навън.

– Може ли да те питам нещо? – прошепнах аз на младежа, докато крачехме към най-близкия портал.

– Думай, друже!

– Наистина ли си се отказал да си гризеш ноктите заради тъпата реклама?

– Не, разбира се! – хилна се Джонатан и протегна ръка към мен. Трябваше да се признае – маникюрът му беше безупречен.

– Но какво…

– Чакай малко! – смигна ми той и прокара пръстите на другата си ръка над дланта си. За миг изящно оформените, изпилени и лакирани с безцветен лак нокти изчезнаха и на тяхно място изплува добре познатата гледка на изгризаните му до кръв израстъци.

– Аха… Мамиш, значи?

– Въпрос на гледна точка, Питър – потупа ме по бузата той. – Мадамите мамят ли със силикон, ботокс и подплънки?

– Ама твоето е с магия…

– Семантика, друже, семантика – засмя се Джонатан и ускори крачка.

Ще ви спестя описание на цялото обикаляне из дребното селце, скътано дълбоко в Югозапада, както гордо се наричаше тази част от България. Двамата магьосници правеха чудеса, за да успяват да следват невидимата диря, оставена от Акълдаващите и техния пленник. Най-накрая обаче и те се видяха принудени да признаят, че са ударили на камък. В очите и на двамата се четеше безпомощност. В тези на Силвия – отчаяние.

– Не знам за вас, но аз със сигурност с удоволствие бих изпил една бира – побързах да се обадя аз, преди меланхолията да е завладяла всички ни.

– Бира! – презрително сбърчи нос Тери. – Аматьор…

– Бира, водка, каквото дойде – прав е младежът – обади се Джонатан, вирна нос и задуши като ловджийско куче. – Така-а-а-а… Скъпо… препълнено… разреждат пиенето… не се пуши… а, ето нещо като за нас!

Той се запъти уверено в някаква известно само нему посока. Свихме рамене и закрачихме след него.

Не бяхме изминали и десетина стъпки и се озовахме пред много приятна за вид (и на благоухания, донасящи се отвътре…) кръчма. Дори неведомите магическо-преводачески умения на „Зелената котка“ обаче не можаха да ни помогнат този път – името на заведението бе непреводимо.

– „Бабуч“? Някой има ли идея какво е това? – полюбопитства Силвия, изричайки на глас това, над което всички си блъскахме главите.

– Мисля, че ще съм в правото си да употребя множествено число, когато споделя мисълта си: „Нямаме си представа“ – изрече помпозно Джонатан и бутна вратата. – Това, което знаем обаче, е че тук вътре има пиене, мезе и свободни места. Затова предлагам да оставим филологическите спорове за по-добро време, а сега просто да влезем и да се накъркаме.

Бях свикнал да виждам Тери Сторн и Джонатан Деветте Пръста да се наливат като сюнгери, затова последвалата петчасова вакханалия не ми направи особено впечатление. Виж, Силвия… тя бе замесена от друга мая. Очите ѝ се разширяваха с всяка една халба, гарафа с водка или бутилка вино, докарана на масата, до такава степен, че по едно време се улових, че гледам на нея като на героиня от японски комикс: почти никакво, съвсем леко загатнато носле… очи, заемащи половината лице… пропорционално голям бюст… Тръснах глава и отпих от бирата си, за да не мисля повече простотии.

Може би фактът, че бях спрял да обръщам внимание на отвратителната комбинация от звуци, която кънтеше от уредбата зад бара (ако това беше „народна“ музика, жал ми беше за народа, който я бе създал…), накара мозъка ми услужливо да подхвърли брилянтната идея:

– Абе, момчета, що се занимаваме с глупости, ми не седна да нарисувам този Мишо и да видим къде го крие онази шизофреничка?

Тери и Джонатан като по команда оставиха чашите си на масата и се втренчиха в мен.

– А защо си трая досега? – наруши мълчанието Тъмният след доста проточила се пауза.

– Честно, сега ми хрумна… – заоправдавах се аз.

Джонатан се изкикоти и ме плесна зад врата:

– Браво бе, Питър, знаех си, че си мъдро момче! Хайде сега да ти намерим нещо за рисуване!

Оказа се обаче, че в цялата кръчма няма грам бял лист, за платно да не говорим.

– Ех, да му се не види, какво ще правим сега… – огорчи се Силвия (която, между другото, обръщаше вече четвърта бутилка червено вино – или атмосферата на курорта ѝ действаше добре, или аурата на двамата магове-алкохолози бе успяла да полепне и по нея).

– Какво, какво… ще импровизираме – измърмори Тери и щракна с пръсти. Една от стените в заведението моментално се освободи от всичките си украшения и грейна снежнобяла пред мен. Собственикът понечи да протестира, но когато хвърли един поглед към сметката, която бяхме направили, се отказа.

Огледах се наоколо и забелязах купчина въглени, останали от камината, очевидно приготвени за изхвърляне. Оттам насетне всичко протече като в транс: затворени очи, здраво стиснати пръсти, усещането как енергията протича по ръката ми и се излива върху мазилката…

Когато се опомних, забелязах три неща: първо, че определено бях надминал себе си, що се отнася до мащабност и детайл; второ, че Силвия ме държи през кръста, за да не падна; трето, че Тери и Джонатан вече прекрачват през мислената линия, разделяща нашия от нарисувания свят, за да се опитат да развържат и освободят Мишо Антонов.

Вещица или не, но хилядолетните младежи си разбираха от работата и успяха да се справят със сложните възли и заклинания за отрицателно време. Кръчмарят още не бе успял да донесе нова бутилка ром за нас и поредната с червено вино за девойката, а Мишо и щерка му вече бяха се разпрегръщали, изпозапознали, поревали и, леко поуспокоени, седнали да пият.

– Антонов, друже, кажи сега имаш ли нещо против дъщеря ти да ме покани на среща? – тропна с юмрук по масата Тери няколко десетки литра пиене по-късно.

– Ей, ама непоправим си, значи… – плесна се по челото Мишо. – Че имам – имам, ама теб човек не може да те спре, щом си наумиш нещо, а като гледам и Силвия как те е зяпнала, едва ли ще възрази… ама сега ли му е времето, да му се не знае? Две вещици, и то от Акълдаващите, са те погнали, а ти само за срещи мислиш!

– О, те изобщо не ме притесняват – засмя се Вечният Човек и махна на кръчмаря за нова порция алкохол. – Честно казано, повече се тревожа за Людмила и за нейната реакция, но вярвам, че щом те спасихме, ще удариш едно рамо…

– Ще, ще… – опули очи Антонов. – Та нека се върнем на Акълдаващите… Викаш, решил си проблема… ще ни светнеш ли или ще ни оставиш да тънем в блажено неведение?

– Не съм аз човекът, когото трябва да питаш – подсмихна се Тъмният Маг и вдигна чаша към Джонатан Деветте Пръста. – Като му гледам доволната физиономия, със сигурност се е сетил за нещо още в мига, в който те измъквахме насам. Не казах нищо, за да не му развалям удоволствието. Джони, ще споделиш ли, приятелю?

– Вече си мислех, че никога няма да попиташ – доволно отвърна Деветте Пръста и бръкна в джоба си.

Всички недоумяващо се взирахме в запечатаното с магическа руна пликче, в което се спотайваше нещо… неописуемо.

– Какво, в името на Мрака, е това? – обади се след продължителна пауза Мишо.

– Това, скъпи ми магове и дами, са кюлотите на вещицата Росинда – театрално се поклони Джони и прибра ужасяващата торбичка във вътрешността на плаща си. – Докато развързахме хер Антонов, забелязах, че циклофреничката е използвала едно от древните Акълдаващи проклятия, за да удържи на място нашия приятел тук – а именно Непрания Кюлотен Възел. На тази мисъл ме наведе нещо, която бях чел наскоро в един от интернет-форумите, където се събират незадоволените квачки (не се смей, Питър, може да е „Alcatel“, ама става за браузване в мрежата!). Потребителката UmriVarnaSofiaRulez се оплакваше от мъжа си, който не успял да инсталира навреме желания от нея душ-панел в банята. Датата на публикацията бе от преди 8 месеца… Така че събрах две и две и получих логичния отговор – Росинда е имала възможност да приложи кюлотната магия и се е възползвала от нея. Ето защо грижливо прибрах намерената непрана гнус и с удоволствие ще я предам на нашия любим побратим Били, когато се приберем в „Зелената котка“.

– Били ли? Защо пък Били? – учудих се аз.

– Защото той има… хм… опит с вещици[21] – смигна ми дяволито Джонатан.

– А как чифт непрани гащи размери XXXXXXXL ще ни помогнат да се отървем от Акълдаващата?

– Виждаш ли, Питър, момчето ми, ето тук се намесваш ти. От теб се иска да нарисуваш един вулкан, а брат Били ще метне биологичното оръжие вътре и… воала! Всички знаят, че без гащите си Акълдаващите са обречени… сигурно измират под влиянието на собствената си миризма… или Мрак знае какво – потръпна Джонатан и си заръча още една водка.

– А не е ли опасно да мяташ кюлоти във вулкани и прочие? Имам предвид – ами ако цялата Земя се зарази и се трансформира в Акълдаващи? – поинтересува се Мишо.

– Е, тук вече идва тънкостта в раздаването, както би казал майсторът на белота месир Сторн – ухили се Джони. Тери изпуфтя презрително, но не обели нито дума. – Питър ще трябва да нарисува вулкана в миналото. Ама в много миналото минало. Да речем, няколко милиарда години назад.

– Бе то няма проблеми, ама… не е ли пак рисковано? – почесах се по темето аз.

– Изобщо не, друже – хилна се Деветте Пръста и запали поредната цигара от запасите на Тъмния. – Най-много да се появят някакви странни същества – я динозаври, я нещо друго… но и те ще измрат, така че ходът на историята няма да бъде нарушен. Повярвай ми – никой не е успял да избяга от Смрадта на Акълдаващите…

Охлюви

Хрус.

Хрус-хрус.

Хрус.

ХРУС.

Отдавна бе загубил бройката на охлювите, които един по един размазваше с токовете на кубинките си, докато вървеше към вкъщи. Навремето обичаше да ги брои - така дългият път към дома губеше част от сивотата и еднообразието си. Стъпка – охлюв. Километър – 1428 охлюва. Плюс-минус. Понякога „бързаците“ (така ги наричаше баща му, светла му памет) се хвърляха под краката му по два-три наведнъж, подобно на членовете на някаква откачена секта, издигнала самоубийството в култ. Друг път изминаваше десетина крачки, без нито една жертва да изхрущи под тежката подметка. Рано или късно обаче бройката се изравняваше. От станцията на метрото до входната врата на блока – средно 5000 охлюва.

От месеци насам обаче бе спрял да брои. Горе-долу по същото време, когато откри, че започна да му дожалява за животинките. Единствената им вина беше, че за разлика от него се радваха на отвратителното време. Вечната влага, просмукала се във всяка една гънка и пора на прогнилото градче, беше техният вариант на плаж, морски бриз и кана, пълна с леденостудено мохито. Горките наивници. Също като него изпълзяваха всяка вечер от дупките си, вонящи на тиня и разложение, и затътряха уморените си телца напред - без да знаят накъде, просто напред, по-далеч от пустите си така наречени „домове“… може би там, където ще им се радват, вместо да ги тъпчат.

Е, тъпчеха ги.

Хората тъпчеха него. Той пък тъпчеше охлювите. Не че му ставаше по-добре, даже напротив. Затова и спря да брои. Полека-лека усещането, че едва ли не извършва геноцид, се изпари. Чувството за крайна безизходица обаче остана.

Потънал в мрачни размисли, за малко не подмина собствения си блок. Спаси го рефлексът – ръката му по навик посегна да помилва бездомната котка, която всяка нощ спеше върху един от паркираните пред входа автомобили. Проклинайки се за отвеяността си, бръкна с другата ръка в джоба си, извади тежката връзка ключове и отключи входната врата.

Както винаги взе стълбите до третия етаж, където се намираше апартаментът му, почти на бегом, докато се опитваше да задържи дъха си, за да не вдишва смрадта, носеща се на талази от съседните жилища. Отдавна непрано бельо, прегорели манджи, кучешки изпражнения… един господ знаеше какво се криеше зад почти винаги залостените врати на съседите. За щастие не му се бе налагало да се прави на примерен и да ходи да помага на тоя и оня да оправят разбитите си тръби примерно. В цялата кооперация все едно се бяха събрали най-несоциалните изроди от целия град. Всъщност, като се замислеше, това бе добре дошло за него.

Заключи старателно трите резета зад себе си и се облегна на стената, останал без въздух. Когато дробовете му се успокоиха, напипа ключа за осветлението и го натисна. Мъждукащите крушки с неохота обляха с оскъдната си светлина тесния апартамент. Допреди година бе живял в четиристаен, но откри, че пустото пространство го подтиска. Затова се бе разровил и бе открил този тук. Двете стаи плюс миниатюрната кухня го устройваха повече от перфектно.

Без да се събува - беше достатъчно мизерно, така че нямаше нужда да се прави на чистофайник - затътри крака до кухнята, тръшна се на един от злощастно скърцащите столове и запали цигара. По навик метна бърз поглед към табуретката, където обикновено лежеше котката му, но очите му срещнаха единствено пустата мърлява повърхност, покрита с парче плат. Сара си бе отишла преди три месеца, официално надживявайки последната му връзка с поредната никаквица с около година. От време на време се чудеше дали да не си вземе нова котка. Онази пред блока например. Желанието му обаче се изпаряваше, когато се сетеше как приключват всичките му взаимоотношения – било с жени, било с котки. В края на краищата винаги имаше само болка, сълзи и депресия.

От детската (ха-ха, детската, голям майтап!) се донесе слаб приглушен звук. Сепна се. Беше забравил да я нахрани. Изгаси допушения фас в преливащия пепелник, взе също толкова препълнената кофа за боклук и закрачи към стаята.

Малката блудница го посрещна с безумно мучене. Беше опитвал просто да завързва устите на предишните, но бързо се увери, че много по-ефективно е да реже езиците им. Парцалите, с които се опитваше да ги усмири, не заглушаваха писъците им достатъчно добре. А колкото и безразлични да бяха съседите му, рано или късно на някого щеше да му хрумна гениалната идея да извика полиция. Ей така, да направим мръсно на комшията.

Като видя кофата в ръцете му, мръсницата замуча още по-силно и запълзя към него, забивайки изпочупените си и окървавени нокти в прогнилия паркет, набирайки се на остатъците от мускулите, които висяха като дрипи от ръцете ѝ. След един особено гаден ден на работа се прибрал у дома и бе отрязал краката ѝ. В изблик на вдъхновение ги бе насякъл на парчета със сатъра и ги бе оставил в кофата за смет, докато започнаха да гният, а след това ѝ ги бе поднесъл за вечеря. Ужасът в очите ѝ, докато дъвчеше собствената си бъкаща от червеи плът, го бе накарал да се почувства малко по-добре.

Съвсем малко.

Нарочно изсипа кофата в най-далечния ъгъл. Докато тя пълзеше, обезумяла от глад, натам, остатъците от вагината ѝ оставяха мазна диря от кръв и сукървица по пода. Когато минаваше през стърчащите от паркета дъски, размазаните от ковашкия чук срамни устни понякога се закачаха за тях и после с глухо плющене, като ластик на старчески кюлоти, се връщаха на мястото си. Беше почти хипнотизиращо.

Ш-ш-ш… пльок.

Ш-ш-ш… пльок.

Ш-ш-ш… ПЛЬОК.

Блудницата най-сетне стигна до купчината отпадъци и задъвка лакомо, като само от време на време спираше, за да изплюе кост, косъм или подгизнала угарка от цигара.

Той продължаваше втренчено да зяпа дирята.

Като от охлюв, помисли си той.

Направи две-три крачки, приближавайки се предпазливо към нея. Тя не му обръщаше внимание, погълната от вечерята си.

Бавно вдигна крак и внимателно го отпусна върху ръката ѝ. След това натисна с всичка сила.

Хрус.

Хрус-хрус.

ХРУС.

Досущ като охлювите, изкиска се мислено той, без да обръща внимание на мученето ѝ.

Скоро щеше да се наложи да я сменя. Едва ли щеше да издържи още дълго.

За негово щастие градчето бъкаше от малки ненаситни мръсници, които даваха мило и драго за глътка скъпо уиски и един-два оргазма.

Коя ли поред щеше да е следващата му? Шеста? Седма?

Хм.

Жени, охлюви…

Кой ли ти брои?

Перфектното убийство

Тази вечер възнамерявах да извърша перфектното убийство. Планирах цялата работа от два месеца и кусур насам, така че бях повече от сигурна – щях да успея да се измъкна безнаказано, а като бонус елегантността на постановката щеше да ми осигури безпроблемно членство в „Клуб 13“[22]. Мечтите ми дори се разпростираха далеч по-мащабно: когато приключех с деянието си, легендите на клуба щяха да ме носят на ръце. Буквално. Защото нямаше брилянтен мозък на този свят, на когото да бе хрумвало подобно гениално изпълнение. Дори братята Ромеро щяха да бъдат принудени да признаят, че всичко, сторено от тях, бледнее пред красотата на моята постановка.

Кандидат-жертвите ми всъщност бяха две – Кайл Мартинсдейл (неверникът, който ми се кълнеше във вечна любов от десетина години насам) и съпругата му Марго (пачаврата, заради която ме бе зарязал секунди след като откри, че е богата и сексуално незадоволима). Бях си направила домашното добре: знаех, че убийствата на семейни двойки крият повече опасност от останалите; знаех, че папараците и без това следват звездното семейство неотлъчно и дават мило и драго за поредния скандален кадър с тях двамата; знаех, че почти цялата къща е опасана с камери с изключение на кабинета на Кайл, в който бе почти невъзможно да се проникне…

С други думи, знаех, че това, което се надявах да извърша, беше невъзможно, откъдето и да го погледнеш. Всеки престъпник, ченге или автор на криминални романи би се съгласил с това. Също така обаче бях уверена в още нещо: че никой и нищо не може да застане на пътя на прецакана жена.

Която на всичкото отгоре притежава всички качества, необходими на сериен убиец.

След като вече можех буквално да рецитирам насън рутината на Мартинсдейлови, охраната им, портиерите, икономите и дори разписанието на доня Роза, чистачката, реших, че няма смисъл да отлагам повече изпълнението на перфектния си план. За начален час на операцията бях набелязала 19:45 ч., 17 ноември. Тогава се навършваха точно пет години, откакто Кайл и аз се бяхме сблъскали за пръв път на улицата и, както наивно вярвах доскоро, бе пламнала любовта. Знам, че беше мелодраматично. Но, кажете ми, как да вървя срещу женската си натура?

Няколко минути преди нароченото от мен време вече бях заела удобна позиция на един от клоните на дървото, което растеше точно до оградата на имението Мартинсдейл. Вече се стъмваше рано, бях цялата в черно, а обслужващият персонал бе напуснал къщата преди половин час. Не се съмнявах нито за миг, че ще успея да проникна – всички гореизброени фактори бяха на моя страна. Единствено се притеснявах дали двамата охранители – Сезар и Антонио – няма изведнъж да решат да изневерят на традицията си да се гушкат в тоалетните на прислугата. Това обаче надали щеше да се случи – прекалено скоро бяха осъзнали сексуалността си и прекалено отскоро влюбени, така че със сигурност едва ли щяха да пропуснат възможността на петминутен меден месец сред бидета и ароматизатори.

Светкавичният ми пробег от клона през стената, та чак до противопожарния изход, премина без особени премеждия, следователно бях права за „младоженците“. Прекрасно знаех къде са разположени камерите и как да улуча точно „мъртвите им точки“, затова промъкването ми се стори като детска игра. Също толкова лесно се оказа и да прескоча от аварийната стълба до прозореца на тоалетната. Кайл неведнъж бе гълчал прислугата и се бе опитвал да им набие в главите правилото за винаги затворени прозорци, но всеки, който знаеше какъв Армагедон настъпва след доня Роза, можеше да се обзаложи, че точно тези ще са отворени. Наложително беше.

Както се очакваше, Антонио и Сезар се бяха заключили в една от кабинките и чувствено озвучаваха околността с пъшкания и стенания в стил „Планината Броукбек“. Сезар изобщо не разбра откъде му дойде – просто издаде някакво кратко задавено гъргорене и рухна на земята, притискайки прегризаната си сънна артерия. Оставих го да се въргаля в собствената си кръв – той беше момчето, което зяпа камерите, тоест, не бе важен. Виж, с Антонио трябваше да се постарая повече, той имаше достъп до най-потайните места на имението и затова щях да имам нужда от пръста му. Прехапах бедрената му артерия за разнообразие, мъчейки се да не обръщам внимание на отвратителното нещо, което – все още възбудено – се люлееше пред очите ми, след което набързо откъснах пръста му. Докато се отдалечавах, нямаше как да не забележа любопитна подробност – двамата мъртъвци бяха паднали един върху друг в перфектна поза „69“. Е, животът понякога си правеше странни шеги.

Палецът на Антонио свърши чудесна работа. Вратите се отваряха пред мен без секунда забавяне. Не след дълго вече бях в кабинета на Кайл – неговата светая светих, мястото, където пазеше ловните си трофеи, купите от колежански футболни първенства… мястото, откъдето имаше пряк достъп до херметично затварящия се трезор. Там, според моя план, трябваше да завърши всичко.

Вратата на кабинета плавно се затвори. Пръстът на Антонио вече не ми трябваше, но нямаше как да го оставя на местопрестъплението. Стиснах очи и с неохота го глътнах. Не че не обичах месо, но човешкото бе фрашкано с отрови, нитрати и един дявол знае какво още. Плюс това, в края на краищата, бях дама и трябваше да внимавам какво слагам в устата си.

Беше ред на алармата. Предпазливо натиснах паник-бутона с нос, за да не оставя отпечатъци. Звънците, сирените и цялата останала какофония можеше да събуди и мъртвец. Затова никак не бе чудно, че Кайл и пачаврата довтасаха след броени секунди. Бях заела позиция зад някаква огромна и очевидно скъпа ваза, затова отначало не ме забелязаха. Когато ме видяха, вече бе прекалено късно – с безшумни стъпки бях излязла иззад грозното порцеланово нещо, заставайки така, че да им препреча пътя за бягство.

Пръв се окопити Кайл:

– Хей, Сара, ама това си ти… Нали се разбрахме, че с нас всичко е свършено – какво, по дяволите, правиш тук??? Хм, чакай малко, това кръв ли е…

Благоверната му изпищя. По всяка вероятност най-накрая бе успяла да забележи налудничавия пламък, горящ в очите ми. Кайл заопипва дръжките на чекмеджетата на огромното си бюро, мъчейки се да извади скрития за подобни ситуации револвер. Не беше достатъчно бърз обаче. Часовникът в трапезарията още не бе успял да отброи осмия си удар, когато „щастливото“ семейство вече поемаше последните си глътки въздух, а аз стоях над гърчещите им се в конвулсии тела и жадно облизвах остатъците от кръвта по устата и зъбите си.

Следваше най-трудната част: да ги замъкна в трезора. Не бях от най-едрите, но очевидно отмъщението наистина те мотивира – успях да аранжирам сцената на местопрестъплението за нула време. Като финален щрих внимателно размазах част от кръвта на всеки върху зъбите на другия. Излязох от херметичното помещение и, отново без да оставям отпечатъци, затворих масивната стоманена врата със скрития върху бюрото бутон. Успях да се изнижа от имението дори още по-безпрепятствено, отколкото бях се намъкнала.

Откриха труповете още на следващия ден. Официалното заключение на полицията бе „масово убийство в резултат на временно умопомрачение“. Детайли от сорта на прегризани гърла, кървища и прочие не бяха оповестени пред обществото. Жадните за сензации обаче все пак успяха да научат пикантериите благодарение на пространните интервюта на доня Роза пред таблоидите.

По-важното бе, че и братята Ромеро научиха.

Утре имам насрочена среща в онази прословута сграда на Уестгроув Хайтс. Казаха ми, че всички от Клуба ще са там. Сигурна съм, че подробностите около перфектното ми убийство ще съумеят да спечелят симпатиите на цялата компания. Дори няма да се наложи да прибягвам до скритото си оръжие – неустоимият ми чар, който досега не ме бе предавал нито веднъж.

Но този път ще мога да застана с гордо изправена глава и да твърдя, че съм успяла да постигна най-великата цел в живота си единствено и само благодарение на таланта си.

О, да.

Ще бъда първата котка, приета в Клуб 13.

Зъболекарска практика

Навремето, когато купих малката частна зъболекарска практика на д-р Финеас Бартълби, идеята да зарежа суетата на големия град и да прекарам остатъка от живота си в Дароуби ми се струваше повече от великолепна. От колеги, завършили година-две преди мен, с които се виждахме чат-пат на по бира, знаех, че доходите от подобно начинание, дори да се намираше в село Забутанци, Уелс, бяха достатъчни за скромно съществуване леко над средното ниво. За момента друго не ми бе и необходимо: бях млад, пращях от енергия, нямах особени претенции към живота, както и той към мен, а бурните ми и неизменно приключващи с разочарование колежански връзки ме бяха убедили, че надали ще успея да се задомя в близките 50 години, освен ако Нейно Величество не издадеше указ, с който да постави сребролюбието и малоумщината извън закона.

Д-р Бартълби бе приятен човек, не позволяващ на преклонната му възраст да погребе преждевременно нито жизнената му сила, нито чувството му за хумор. Беше истинско удоволствие да се говори с него. Когато всички формалности около прехвърлянето на практиката бяха вече в историята, той стисна ръката ми и усмихнато, но доста тържествено заяви:

– Е, синко, Господ да ти е на помощ – сега всичко това наоколо е твое. Грижи се за него и то ще се погрижи за теб, уверявам те…

– Няма нужда да се съмнявате в мен, сър – усмихнах се в отговор аз, едвам сдържайки се да не му се поклоня: старецът изглеждаше древен като света, но вдъхваше невероятен респект у всички около себе си. – Някакви последни напътствия, съвети, препоръки…?

– Не се сещам засега, синко – почеса се по побелялото теме той. – Но бъди сигурен: от каквото и да имаш нужда, асистентът ми… така де, вече твоят асистент… Уилям ще ти го осигури. Много умно момче, само дето от време на време го хапят щъркелите, ако разбираш какво имам предвид. Той ще те въведе в тънкостите на работата тук. А, да – най-важното: предполагам, че и той ще ти го каже, но за всеки случай да знаеш – никога не приемай пациенти и не записвай часове за петък, 13-и.

– Защо? – попитах недоумяващо.

– Ще разбереш, момчето ми… Ще разбереш – засмя се отново д-р Бартълби, потупа ме по рамото и се запъти към изхода, стъпвайки бавно и достолепно като коронована особа.

Предположих, че става дума за обикновено селско суеверие – нали се сещате: не работ? на петък, 13-и, че ще те споходи беднотията… – затова, честно казано, не му обърнах особено внимание. А и съзнанието ми бе прекалено заето да ликува, докато обхождах не твърде голямата, но уютна и просторна двуетажна къща, която отсега нататък щеше да бъде мой дом, работно място и пристан на отмората по време на дълги тихи вечери пред камината с чаша кехлибарено уиски в ръка.

Спомням си, че онази вечер спах безпаметно. Невъобразимият покой, който струеше отвсякъде, накъдето и да се обърнеш, бе като мехлем за изнервената ми от гюрултията на големия град душа. Селцето бе толкова миролюбиво и кротко, че докато се унасях в прегръдките на съня, сякаш почувствах как невидимата му ръка се протяга през прозореца и нежно гали косите ми, оправя възглавницата и грижливо подпъхва одеялото под мен, за да не настина – така, както майка ми някога бе правила в продължение на дълги и блажени години.

На следващата сутрин, когато слязох долу, облечен в чисто новата си снежнобяла престилка и кипящ от желание да работя, заварих в кабинета млад човек, на външен вид на години около моите, плюс-минус две-три, с блестящи разсъдливи очи, румени бузи и ослепително заразителна усмивка.

– Добро утро! – посрещна ме той на прага, преди дори да съм успял да си отворя устата. – Вие трябва да сте д-р Макфиърсън – наследникът на стария Бартълби, жив и здрав да е още хиляда години! Аз пък на свой ред съм Вашият асистент – Уилям Никълъс Уилоуби IV, но може да ме наричате просто Били. Като за първи работен ден едва ли ще имаме много работа, шефе, затова предлагам да пием по кафе, докато Ви разказвам това-онова за практиката…

– Кафе?

– Е, може и чай, ако държите толкова много да спазваме стереотипите на милата ни държава – ухили се той без капчица ирония и измъкна иззад гърба си със светкавично движение чашка с най-ароматния чай, който някога бях опитвал. В другата си ръка държеше появила се като с магическа пръчка огромна чаша, наподобяваща с размерите си супник, пълна с черно като нощта кафе. Веждите ми се повдигнаха леко, но реших, че няма смисъл да коментирам. De gustibus non est disputandum[23].

– Благодаря ти, Били – усмихнах се вместо това благодарно и поех финия порцелан, вдъхвайки с наслада благодатните изпарения.

– За нищо, шефе… или предпочитате „д-р Макфиърсън“?

– И „шефе“ става, и на „ти“ може да ми говориш, ако искаш… – Днес бях в такова добро настроение, че се чувствах като смесица между Майка Тереза и принц Чарлз. – Кажи ми какво трябва да знам за работата тук? Откачалки, които по цял ден да се чудят кого да осъдят? Симуланти, които искат да точат здравни осигуровки? Баби, които водят внучетата си на преглед при всяко едно паднало млечно зъбче?

– Съвсем не, началство – селцето е безобидно като глухарче – вдигна палец Били. – Единствено старата мис Финеган от време на време ще идва, за да ѝ мажеш венците с онази розовата гадост – уж имала пародонтоза и свръхчувствителност, но според мен просто ѝ харесва някой да се грижи за нея или пък веднага, щом като излезе оттук, ги облизва и се дрогира по неин си начин. Иначе всичко е повече от нормално. Хората тук са широки души, ще се убедиш сам в това… а по празници… какво да ти кажа – надявам се коланът ти да има достатъчно резервни дупки, понеже тук не е прието да се отказва покана за вечеря.

– Д-р Бартълби спомена нещо за петък, 13-и… – зададох най-накрая въпроса, който ме човъркаше от вчера.

– О, до най-близкия има повече от три месеца, така че няма защо да се притесняваш – смигна ми Били. – А когато дойде време, и сам ще разбереш за какво иде реч.

Не че ми стана много ясно, но реших да не настоявам повече.

Трите месеца изтекоха почти неусетно. Всичко, което ми бе казал Били, бе истина: пациентите до един бяха най-милите хора, с които се бях сблъсквал досега през живота си, умираха да те канят на гости и никога не се оплакваха от нищо – нито от качеството на работата ми, нито от тарифите, нито от реална или фантомна болка по време на процедурите. Започвах да си мисля, че съм попаднал в нещо средно между рая, Обетованата земя и Атлантида – толкова нереално спокойно бе всичко.

И така до един паметен четвъртък, когато, съвсем забравил за фатални дати, предупреждения и прочие, не се обърнах към жената на кмета, мис Суон-Харпърсмит:

– Всичко изглежда перфектно, мис – сложих Ви лекарство, което до утре би трябвало да подейства… Защо не наминете към три следобед, за да го махнем и да поставим пломбата, за да не Ви мъчи повече този кътник?

Няма да забравя изражението на лицето ѝ, когато надигна глава и впи очи в моите. Все едно ѝ бях предложил да се разходим до фермата на стария Уолъс и да я подпалим за разнообразие.

– О, ама Вие не се шегувате, докторе… – промълви тя след минута-две взиране в мен. – Сигурно сте забравил… така де, няма проблем, ще мина в събота по някое време…

Чак след като затвори вратата след себе си, се усетих, че следващият ден бе петък, 13-и. Явно суеверието бе широко разпространено сред местните. Убедих се в това още по-силно, когато уж неволно подхвърлих на следващите ми двама-трима пациенти предложението да дойдат утре. Реакцията им бе абсолютно една и съща – широко отворени очи, зяпнала уста, изпълнен със съжаление и снизхождение поглед…

– Били! – креснах аз, когато поредният селянин се изниза тихомълком през вратата, очевидно възмутен от невежеството ми. – Ела за малко, ако обичаш…

– Какво има, шефе? – Главата на асистента ми изникна светкавично от задната стаичка, където стерилизираше инструментите и подготвяше смески за пломби.

– Утре е петък, 13-и. Ще ми обясниш ли защо всички се държат като дебили, когато им кажа да дойдат утре? Да не е някакъв местен ритуал… празник… знам ли и аз? Сигурен съм, че не е от суеверие, понеже половината село имат черни котки и минават под стълби като разпрани!

– Не, шефе, просто утре… хм… как да го кажа… пациентите ни ще са по-различни…

– Тоест? Да няма да ни водят затворници или психично болни? Старият Бартълби да не е бил доброволец за pro bono[24] лечение?

– Не точно… Виж, не мога да ти го обясня сега, така че най-добре сам да разбереш утре сутрин. Приготви се, понеже по всяка вероятност ще имаме доста работа. И, каквото и да става, не откачай, не бъди тесногръд и не се дръж грубо с пациентите.

– Че кога съм го правил?

– Утре всичко ще е различно, началство – ухили се Били и ме тупна по рамото. – Забравѝ за всичко, на което са ви учили в колежа – сигурен съм, че за това едва ли са ви подготвили…

Въпросната нощ почти не успях да мигна. Унесох се в някакво неспокойно подобие на сън чак към четири часа сутринта и, докато се усетя, бе дошло време за ставане. Реших, че няма смисъл да закусвам, понеже недоспиването винаги се отразяваше зле на апетита ми. Нахлузих престилката и, опитвайки се да скрия прозявката си, отворих вратата на кабинета.

В зъболекарския стол бе седнало зомби.

Бавно притворих вратата и се върнах в кухнята. Почти на автопилот си запарих чаша чай, извадих пликчето и го хвърлих в кофата за смет. Едва когато врялата течност изгори устните, езика и половината ми хранопровод, реших, че съм достатъчно буден, за да не ми се привиждат глупости, оставих внимателно чашката на масата и се върнах в кабинета.

Зомбито търпеливо седеше на стола и си подсвиркваше някаква жизнерадостна мелодийка.

– Хей, добро утро, dottore[25]! – зарадва се то, когато ме забеляза да стоя като препариран на прага. – Аз съм Марко, приятно ми е! Извинявай, че подраних – знам, че Били Зеленчука ми каза да дойда към девет часа, ама нещо сън не можа да ме хване тази нощ, затова ти се изръсих по ранна доба, да ме прощаваш отново…

– Били Зеленчука? – с пресипнал глас, който можеше да принадлежи на всеки един астматик, но не и на мен, успях да промълвя аз.

– Si[26], dottore – Били, твоят асистент! Той ми записа часa тия дни…

Определено беше зомби, две мнения по въпроса нямаше: свличащата се от черепа му плът, оголените кости по цялото тяло, липсващите пръсти… абе всичко бе като по учебник. Единственото, което не се вписваше в цялата картинка, бе веселяшкият му италиански акцент… който пък идеално пасваше на темпераментното му поведение.

А, и усмивката му. От филмите за зомбита знаех, че всяко уважаващо себе си немъртво създание трябва да има гнили и неравни зъби, между които да висят късчета плът и мозък. Моят пациент очевидно не спазваше каноните дословно, понеже зад посинелите му устни се криеше такава перфектна зъбна картина, че и Бен Афлек би ѝ завидял.

– Ами… пропуснал е да ме уведоми, но няма проблем – изграчих аз, с труд удържайки се да не отида в манипулационната и да премеря температурата си. – Какво ще правим днес – пломба, вадене, зъбен камък…?

– О, разбира се, че не – dottore още е нов, сигурно не знае, че Марко има най-поддържана усмивка в повечето светове – разсмя се гръмогласно зомбито. – Просто профилактичен преглед – зачатъци на кариеси и други такива…

– Добре, отвор? уста – пристъпих примирено към стола, почти уверен, че след малко ще се събудя в леглото си от джафкането на алармата.

Когато приключих с прегледа, се убедих в две неща: че това определено не е сън и че Марко наистина спазваше спартанска зъбна хигиена.

– Браво, Марко! – похвалих го аз, докато смъквах ръкавиците и мятах инструментите в съдинката с предназначени за стерилизация. – Де да можеха повечето ми пациенти да са като теб…

– О, dottore, искаш ли да ти споделя една тайна? – смигна ми заговорнически зомбито. – Марко има зъби perfetto, понеже е вегетарианец! Всъщност, почти цялата la familia са вегетарианци… по принуда, за съжаление. Толкова трудно се намира мозък в днешно време! Уловиш някоя русокоса bambina[27], отвориш главата ѝ – а вътре пусто като в марокански бордей… Тъжно, dottore, тъжно… Сега ядем праз и трюфели…

Марко потръпна и стана от стола.

– Пет паунда за прегледа, si?

– Si… уф, искам да кажа – да, пет паунда…

Зомбито учтиво си взе довиждане и си тръгна. По пътя към вратата се спря пред огледалото, оголи искрящата си от белота усмивка, доволно измърмори „Bene![28]“ и замина.

Тъкмо обмислях идеята да заседна от рано пред камината и да се натряскам, когато се появи Били.

– Началство! – зарадва се той. – Видях Марко да излиза току-що – значи сте се запознали?

– Уилям Никълъс Уилоуби IV, дай ми една разумна причина да не те уволня, убия или и двете на секундата! Какво, по дяволите, става тук, защо из кабинета ми се шматкат зомбита и кой, в името на всичко свято, е Били Зеленчука?!

– Това ще да съм аз, шефе… – леко помръкна Били. – Така съм известен в една кръчма – „Зелената котка“, която съществува във всички светове, епохи и измерения едновременно… дълго е за обясняване. Накратко – магьосник съм, но съм си взел кратка почивка от магиите и се опитвам да открия себе си. Реших да пробвам как ще ми се отрази да работя като асистент на зъболекар. Преди това бях барман, телевизионен водещ, банкер…

– Чакай малко. Върни леко назад до частта с магьосника.

Вместо отговор Били направи някакъв странен жест. Вратата на кабинета се отвори и чашката с чай, която бях забравил в кухнята, плавно влетя и кацна пред мен.

– О, сигурно е изстинал… Момент – плесна се по челото асистентът ми и разтвори лявата си длан. Върху нея се появи не твърде голямо огнено кълбо. Без да обръща внимание на опуления ми поглед, той се прицели и чукна леко с пръстите на другата си ръка пламтящата сфера към чашата ми, все едно играеше на топчета със съседските деца. Кълбото заплува към чая, обгърна го за миг и след това изчезна с глух пукот. Машинално взех чашката и отпих. Беше точно толкова топъл, колкото трябваше – нито прекалено врял, нито прекалено студен…

– Та, ще ме прощаваш за недомлъвките, ама си мислех, че е по-добре да видиш и да повярваш, отколкото да ти разкажа всичко и да ме помислиш за луд – отново заговори Били. – Със стария Бартълби се бяхме договорили – всеки петък, 13-и, да лекува онези, които му препратя от „Зелената котка“, без да задава въпроси. Предполагам, че няма да имаш нищо против да продължим, както си беше? В крайна сметка, парите не миришат, а ще се увериш, че всички си плащат редовно…

Още се мъчех да осмисля казаното, когато на вратата се почука.

– Влез! – извиках по навик.

– Добър ден, докторе, здравей, Били… – учтиво поздрави влезлият. Дори да не бях обърнал внимание на наметалото му с цвят бордо или на неестествената бледност на кожата му, нямаше как да не забележа силно издадените му и леко заострени кучешки зъби. – С Вас не сме се запознавали – казвам се Джордж[29], пряк наследник на великата династия на Дориан, първият вампир, успял да се пребори със страха от слънчева светлина.

– Приятно ми е – д-р Тери Макфиърсън – протегнах ръка, твърдо решен да не издавам изумлението си.

– Тери, а? – ухили се вампирът и смигна на Били. Не схванах шегата, но очевидно не беше нещо обидно, така че реших да не задълбавам. – Дошъл съм за леко козметично изпиляване. Омръзна ми всички да ме зяпат по улиците.

– Ами тогава как… хм… ще вечеряте? – поинтересувах се аз, докато дезинфекцирах ръцете си.

– О, не бъдете тесногръд, докторе. Вампирите не пият кръв от десетилетия. Всички тези антибиотици, лекарства за стомашни киселини, генно модифицирани храни… „Единственото нещо, което е по-отвратително от яденето в «Макдоналдс», е кръвта на продавачите в «Макдоналдс»“, както казват в родната Трансилвания…

Още не бях приключил с Джордж (който между другото се оказа доста забавен и разговорлив събеседник), когато в кабинета нахлу младо момиче в инвалидна количка. Вече без всякаква изненада отбелязах, че вместо крака имаше рибешка опашка.

– Здрасти, Линда, ще изчакаш ли малко, докато докторът оправи Джордж? – махна приветливо с ръка Били.

– Няма проблем, аз и без това съм само за предварително записване – кимна девойката. – Кога ще може да ми сложите цялостна металокерамика?

– Искаш да ти извадим всички зъби и да ги подменим с изкуственяци? – шокира се асистентът ми. – Че ти си само на 214 години, защо искаш да правиш бабешки работи?

– Защото ми писна, Уилям! – тросна се русалката. – Ела ти веднъж да пробваш да си измиеш зъбите под водата и тогава ще си говорим!

– Ами мий ги над водата…

– Да бе, представяш ли си? Идват на брега ми младите момци с молби да им измагьосам любов, пари и късмет, а ме заварват с четка, паста и разпенена уста! Че след това и за заклинание против хълцане няма да ме потърсят!

– Добре, Линда, убеди ни… Шефе, след два месеца добре ли е?

– О, да, само да не забравиш да поръчаш металокерамиката предварително – улисан в изпиляването на втория вампирски зъб, подметнах аз.

След като Линда и Джордж си тръгнаха, се чувствах толкова уморен, сякаш бях носил всеки един от пациентите на гръб до вратата. Посегнах да отпия от чая си, но в този момент в кабинета влезе омотана с прахолясали бинтове мумия.

– Привет, смъртни! Да не сте в обедна почивка? Мога да изчакам отвън, ако се налага… – протътна плътен глас през цялата тази опаковка.

– Споко, Рамзес, сядай – подканващо тупна по стола Били. – Просто пием… хм… чай, както очевидно се прави в тази странна държава. Ти ако искаш кафенце обаче, казвай, докато е време. Ще ти го направя по твой вкус – на пясък…

– Супер, приятелю, много ти благодаря… А случайно да сте си завъдили от ония девици с палмови листа, дето ти веят, докато почиваш, че ще пукна от жега?

– Не прекалявай, друже – засмя се Били и измъкна от въздуха чаша турско кафе. – Рамзес, запознай се с д-р Макфиърсън, който наследи стария Бартълби. От днес нататък той ще има честта да се рови из тая бездна, която наричаш своя уста…

– Е, сега… ще се обиждаме… Знаеш, че здравните ми осигуровки заминаха, когато иманярите ми ошушкаха пирамидата, Анубис да ги тръшне дано… Чисто чудо е, че ми останаха цели осем зъба… – избоботи Рамзес, докато сърбаше с наслаждение кафето.

Имах чувството, че този ден никога няма да свърши. Потокът от пациенти не секваше нито за миг: джуджета с избити в пиянска свада зъби, самодиви, чиито приятели се оплаквали, че им дращело при… хм… сещате се, престарели върколаци, идващи за подмяна на изкуствени челюсти… Чак надвечер успяхме да си поемем въздух.

– Е, началство, как ти се стори първият ти петък, 13-и? – попита развеселено Били, докато смъквахме престилките и събирахме разпилените из кабинета инструменти.

– Ще ти отговоря утре, когато мозъкът ми престане да тупти като развален мъдрец – засмях се аз.

– Искаш ли да отскочим до „Котката“ и да обърнем някоя-друга пинта бира? Първите са от мен.

– Сериозно? Появила се е и тук, а аз не съм я забелязал…?

– Е, не е толкова лесно да откриеш „Зелената котка“… трябва някой като мен да те покани, иначе може с години да минаваш на два фута от нея и пак да не доловиш присъствието ѝ. Хайде, да вървим – заслужихме си една вечер почивка! Хм, между другото, докато не съм забравил, няма да е зле да си намерим помощник за следващия петък, 13-и. Имаш ли някой безработен колега?

– По принцип имам, ама за какво ни е?

– Подочух разни слухове, че се канят да заснемат нова версия на „Властелинът на пръстените“. Това на практика значи, че всички орки от Мордор до Графството ще ни се изсипят на вратата за дентална реконструкция, понеже хич не били доволни от гримьорите във филмите на Питър Джаксън. А ако знаеш само какво точно означава „оркска суета“, ще ти се доплаче отсега… – въздъхна Били и изгаси осветлението в кабинета.

Говорещия с котки

– Дона, виж! Говорещия с котки се е завърнал!

– Е, не! – засмя се сервитьорката в кварталното кафене, към която бяха отправени тези две възклицания. – да му се ненадява човек! Всяка пролет си мисля, че няма да го видим повече… че зимата най-накрая ще си го прибере… ама ей на – жив и здрав си е! Чуй ми думата, Санди – този ще ни надживее всички…

– Абе не знам за теб, ама аз лично не се глася да умирам скоро – ухили се Санди – „барманката с най-пленителната усмивка в Бъкстаун“, както благоговейно я наричаха зад гърба ѝ клиентите.

– То и аз не съм се разбързала за никъде, ала само го виж: три месеца навън при средна температура минус 15 градуса, без да броим смотания вятър, дето само се чуди как да те издебне и да те щипне по бузите или задника като стария Марвин… И какво? Поне някой да го бе видял да кихне… поне веднъж!

– Сигурна съм, че някой го приютява – поклати глава Санди.

Дона понечи да ѝ отвърне, но се отказа. Спорът къде прекарва зимите Говорещия с котки бе с около двадесет минути по-стар от този за кокошката и яйцето. Половината Бъкстаун смяташе, че милосърдни баби го прибират у дома заедно с цялата сюрия писа̀ни, която се влачеше подире му като царска свита. Другата половина, към която принадлежеше и Дона, можеше до втръсване да им повтарят, че Говорещия неведнъж е отказвал подслон у този и онзи – никой не желаеше да ги чуе.

Тя се замисли как хората обичаха несъзнателно да изместват важните теми встрани, за да се съсредоточат върху по-незначителните и по този начин да прикрият невежеството си по въпроса. Беше ли се запитвал някой откъде изобщо се бе появил Говорещия с котки? Какво бе правил, преди да се отдаде на живота си на бездомник в малкото градче в Северен Мейн? С какво толкова привличаше мъркащите създания, та го следваха навсякъде с нямо обожание? И най-важното – как успяваше да комуникира така безупречно с тях?

За разлика от хората, с които никога не разговаряше, а общуваше с помощта на мимики и жестове, с четирилапите Говорещия нямаше абсолютно никакви проблеми. Дона още си спомняше случката, когато колата бе блъснала Табита – нейната сиамка, която внезапно бе решила да се разходи до съседите отсреща. Това бе преди повече от десет години, но всичко бе пред очите ѝ и до днес, подобно на изрезки от старо списание, залепени в ученически лексикон: тя, ридаеща над окървавеното тяло на другарчето си; родителите ѝ, които безуспешно се мъчат да я утешат; мистър Стайлс, ветеринарят, който клати обезверено глава; Говорещия, появил се като по чудо, който гали Таби с връхчетата на пръстите си и ѝ говори успокояващо на някакъв неразбираем за простосмъртните език със странна напевна интонация; ръката му, сграбчила мистър Стайлс и сочеща към далака му; докторът, който поставя инжекция на сиамката; зеленият пикап, с който я отнасят до ветеринарната лечебница; Табита, която седмица по-късно мъркаше по-силно от всякога…

И най-вече кръвта на котараната по пръстите на Говорещия, която бавно изчезва, сякаш попива в кожата му…

Е, това последното по всяка вероятност си го бе въобразила. Шок от случилото се, замъглени от сълзи тийнейджърски очи, склонност към преувеличаване… Тя тръсна глава и започна да отсервира масите.

Не беше измислица обаче това, че Говорещия с котки бе помогнал на не един и двама отчаяни собственици на четириноги съкровища. Подчинявайки се на думите му, от високи дървета бяха слезли по своя воля безброй писа̀ни. Безпогрешно откриваше липсващите любимци с точност до метър. Успяваше да накара и най-опърничавите мъжкари да престанат да дерат тапети и мебели. А колко чехли и обувки бе спасил…

Слава богу, че сме град на хора, обичащи котките, помисли си Дона. Ако сред нас имаше само една дърта вещица, която да ги мрази… или да обича помиярите… или и двете… Младото момиче потръпна и суеверно кръстоса пръсти зад гърба си. Не обичаше да предизвиква съдбата.

– Ще изхвърлиш ли боклука вместо мен? – извади я от бездната на мрачните мисли Санди. – Трябва да тръгна по-рано, че имам една среща в „Лилавия тигър“…

– Аха, по всяка вероятност с някой миризлив рокер? – подсмихна се Дона и великодушно протегна ръка: – Давайте, Ваша Несъобразителност, дерзайте… и нека Великият Бог на Мръсните Чорапи бди над пътя Ви…

– Понякога си ужасна – оплези ѝ се Санди, докато в движение смъкваше униформената риза и навличаше някаква блузка, способна да причини инфаркт у стадо монаси-бенедиктинци. Дона понечи да направи някакъв хаплив коментар и за това, но девойката вече бе успяла да се изпари.

Чувалът с боклука бе огромен и смърдеше така, сякаш поне пет плъха бяха успели да пукнат и да се разложат вътре, докато траеше размяната на остроумия с колежката ѝ. Е, поне кафето утре ще е от нея, сбърчи нос тя и с погнуса помъкна гадното нещо към контейнера в задната уличка. С колосални усилия успя да го занесе, без да повърне, метна го в металната паст на кофата и тъкмо възнамеряваше с облекчение да затръшне тежкия капак, когато с крайчеца на окото си забеляза Говорещия, който бе впил разгневен поглед в нея и държеше пръста си долепен до устните.

Тя се сепна и внимателно притвори ламаринената вратичка.

– Извинявай, не знаех… – опита се да замаже положението, но веднага млъкна, подчинявайки се на свъсените му вежди. Бавно, стараейки се да не вдига шум, се приближи до него… и едва успя да сподави възхитеното си ахване. В полите на палтото си Говорещия бе гушнал четири малки котета, на не повече от месец и нещо, които блажено спяха, усетили топлината и любовта, обгърнали ги като нежна майчина лапа. Две бяха черни, едното – огненорижо, а в кожухчето на четвъртото безумно се бяха преплели едва ли не всички цветове на дъгата с изключение на зеленото и небесносиньото. Всичките мъркаха толкова силно, че на пръв поглед човек можеше да си помисли, че Говорещия е болен от треска или Паркинсон – опърпаното му палто вибрираше като камертон. Дона се ухили с онази глуповато-влюбена усмивка, която никой освен любителите на котки не бе притежавал през живота си. Това като че ли размекна малко стария бездомник и блясъкът в очите му угасна. Той се засмя беззвучно на свой ред и с кимване подкани девойката да помилва котетата, ако иска.

Че искаше – искаше, две мнения по въпроса нямаше. Внимателно ги почеса зад ушите с показалеца си и с умиление забеляза как започнаха да въртят главички, за да се наместят по-удобно под ласкаещия ги пръст, при това без да спират да мъркат или да спят…

– Брей, брей… Какво виждат очите ми? – разнесе се завален (очевидно пиян или надрусан… или и двете) грубоват глас откъм главната улица.

Дона подскочи. Котетата явно също се стреснаха, защото мъркането престана внезапно и четирите им розови устенца запищяха жалостиво в абсолютен синхрон.

Светлината в задната уличка беше оскъдна, но не ѝ бе нужно много, за да разпознае Тревър Макбрайд и тримата му малоумни приятели – Джона, Хари и Лойд. Въпросните младежи обичаха да се разкарват насам-натам из града, въобразявайки си, че са „господарите на улицата“, и да си търсят белята на най-разнообразни места. Наричаха се с надутото име „Четиримата Конници на Апокалипсиса“, въпреки че ако питаха нея, повече им подхождаше „Четиримата Дебили“ или нещо от този род.

Хулиганите се приближиха с бавна, разпасана стъпка към тях. Смърдяха на джибри от километри, а независимо от полумрака наоколо Дона можеше да се закълне, че вижда белите прашинки, полепнали под, във и около ноздрите им.

– Дъртият ми чичо да ме изнасили дано, ако това не е курвето, дето ми върза тенекия на последния рожден ден на Майкъл Харпър! – изплю се Тревър и се почеса по отдавна небръснатата буза. – А с нея е онзи педал, дето не говори и влачи купища котки подир задника си. Да не прекъснахме нещо? Сигурно тъкмо щеше да му правиш свирка, ама ние ви секнахме романтиката, а? Хм, като стана дума за свирки, се сетих, че ми дължиш една още от миналата година. Ама с лихвите ги докарва до четири, затова не е ли хубаво, че всички сме се събрали тук? Провидение, маце, провидение – няма къде да избягаш от него…

Тримата му „оръженосци“ се захилиха гнусно.

– Сега значи ще осмучеш първо този на Лойд, че не е разтоварвал дисагите от година и кусур – разпореди се Тревър, докато водеше с оттренирано движение ножа-„пеперудка“ от джоба на джинсите си. – После на ред е Джона, после Хари, а най-накрая – когато устните ти са станали като на Анджелина Джоли – и аз застъпвам на смяна. После, ако слушкаш, дори може да ти разрешим да налапаш дъртия и на този котколюбец.

Дона стоеше като парализирана. Нямаше сили дори да крещи за помощ. А и да можеше, едва ли щеше да се намери някой, който да я чуе: беше петък и по-голямата част от града бе или в „Лилавия тигър“, или в „Краставицата и прилепът“…

Лойд, който продължаваше да се хили като кретен, пристъпи към нея, разкопчавайки дюкяна си в движение. Смрадта на отдавна непрани боксерки и немито поне от Коледа насам тяло я зашлеви през лицето. Стори ѝ се, че чак очите ѝ се насълзиха. Няма да плача, няма да плача…

Говорещия с котки внезапно вдигна ръце и изкрещя нещо на неразбираемия си език. Четирилапите, които досега нервно щъкаха около него, веднага се подчиниха като добре обучени войници – измаршируваха напред и се строиха в идеален полукръг около Дона, предпазвайки я с жива верига от натрапниците.

– Я виж ти, малкото курве си имало бодигард… – почеса се с върха на ножа по темето Тревър. – Още по-добре – първо малко фитнесче, после удоволствието…

И без никакво колебание се хвърли светкавично към възрастния бездомник. Ножът проряза студения пролетен въздух като на забавен каданс (през съзнанието на Дона прелетя споменът как гледат повторението на „Матрицата“ по някой от сателитните канали… само тя, татко и Таби…) и с ужасяващ примляскващ звук се заби в прокъсаното палто на Говорещия.

Писъкът, който разкъса вечерната тишина, по традиция обгръщаща Бъкстаун след пет часа следобед, бе нечовешки. Сякаш всичката болка, мъка и смърт на този свят се бяха вкопчили в нереално силна прегръдка и звукът от трошащите им се кости се преплиташе с вопъла на страдание, бликащ от всяка фибра на астралните им тела, придружавайки последния дъх на умиращия…

Не, не човек.

Коте.

Дона усети как всяко косъмче по ръцете, краката и лицето ѝ настръхва – също като онзи път, когато бяха излезли на пикник край високоволтовите далекопроводи и електроцентралата в Милинокет[30] бе пуснала по погрешка по-силен ток. По неволно прехапаната ѝ устна потече тънка струйка кръв. Слабините ѝ пулсираха от някаква чудовищна пародия на единствения ѝ оргазъм досега (на скаутския лагер с мистър ван Сторн преди три-четири години). Сравнително късо подрязаните ѝ нокти се бяха впили в дланите с такава сила, че според едногодишната ѝ практика като сервитьорка щяха да минат поне две седмици, преди да е в състояние да сервира нещо по-голямо от чаша чай и кроасан.

Всичко това премина пред очите ѝ за броени секунди. Виждаше как Тревър бавно отстъпва назад, стискайки окървавения нож, оглеждайки се наплашено като натикано в ъгъл диво животно. Долавяше мудните движения на Лойд, който отчаяно се мъчеше да прибере миризливата си мъжественост обратно в гащите и се бореше с ципа като индус-змиеукротител. Джона и Хари бяха потънали в сенките и най-вероятно се опитваха да избягат – двамата винаги следяха екшъна от последния възможен ред и се включваха само тогава, когато никаква опасност не грозеше скъпоценните им физиономии.

Говорещия с котки измъкна ръката си изпод палтото. Внимателно остави трите писанчета върху капака на контейнера. Идеално изпънатите редици на котките-воини около Дона за миг трепнаха. От строя се отделиха две женски, които се втурнаха към плачещите топчици, за да ги успокоят… и за да почистят козинката им от кръвта на братчето или сестричето им. Останалите веднага се прегрупираха, за да не оставят пролуки в отбраната.

Говорещия разтвори шепи и впи поглед в наръганото преди секунди коте. Човек не трябваше да е ветеринар, за да разбере, че миговете на животинката са преброени. Ножът бе разсякъл все още твърде крехкия му череп и бе продължил безмилостно, за да се спре чак в коремчето му. Челюстта се държеше на мястото си единствено благодарение на божията милост, а вътрешностите, които се подаваха от страховития разрез, подсказваха, че надали този път малкото пухче ще може да разчита на прословутите си девет живота.

Бездомникът надигна глава. От очите му бликаше чиста, неподправена, кондензирана ярост. Скърцането на зъбите му напомни на Дона за бавно отместван надгробен камък, който стърже по обрамчващия гроба гранит.

Той я погледна и кимна към умиращото коте. Без да се замисля, тя пристъпи напред и пое животинчето в ръце. В близките няколко години неведнъж щеше да се буди с писъци посред нощ, усещайки как кръвта на невинното бебе се стича по дланите ѝ отново и отново.

Говорещия изтри устни с опакото на ръката си и докосна с върховете на пръстите си телцето на котето. Този път Дона не бе на 14 години, затова нямаше как да припише гледката на алените потоци, които бавно запълзяха от козината на малкото кълбенце към ръцете на стареца, на тийнейджърското си въображение. Не след дълго кожухчето на раненото мъниче отново възвърна огненорижия си цвят, а кървавите пръски попиха в кожата на Говорещия, без да оставят и следа.

Също като Таби.

Също както преди десетина години.

Дребосъчето надигна главица, погледна Дона с все още неизбистрилите си се напълно очи и замърка. Девойката смаяно опипа коремчето и главичката му. Нито следа от страховитата рана, която само преди миг бе изглеждала нелечима.

„Четиримата Дебили“ наблюдаваха случващото се, не по-малко ошашавени от самата нея.

По жилите ѝ се разтече вълна от сляп и първичен гняв. Внимателно остави пухчето върху контейнера при братчетата и сестричетата му, където една от котараните веднага се зае да го ближе и успокоява, и се обърна към хулиганите с една-единствена мисъл.

Убий.

Говорещия с котки обаче я изпревари. Той изпъна ръце напред, преплете пръсти в някакъв странен жест (отстрани изглеждаше така, сякаш се опитва да покаже на хлапетиите среден пръст, докато лови автостоп и същевременно намеква за подкуп или бакшиш) и за втори път тази вечер изкрещя нещо на езика, който очевидно единствено писaните владееха. Колкото и невероятно да изглеждаше, но яростта в очите му се усилваше – Дона до ден днешен не бе предполагала, че погледът на човек може да побере толкова ненавист и жажда за мъст.

Крясъкът на Говорещия накара всички електрически крушки в уличката да избухнат едновременно в залп от стъклено-волфрамови сълзи. Последното нещо, което девойката успя да съзре, бе армията котки, които нарушиха защитната си подредба и се прегрупираха в познатата на всички още от времето на Спарта насам атакуваща формация.

Не може да се каже, че изпусна кой знае какво, понеже писъците, хрущенето на кости и сухожилия, отчетливо донасящите се мляскащо-дъвчещи звуци, които намекваха за отхапани части от тялото

(пръсти, боже, дано да са пръсти)

успяха да обрисуват в и без това болезнено пулсиращия ѝ мозък картина, с която нямаше да се справи нито един психоаналитик на света.

А, и, разбира се, кръвта.

Гъстият метален аромат на щедро леещ се хемоглобин, който гъделичкаше ноздрите и полепваше нахално по устните ѝ.

Тишината, която изведнъж удари с юмрук по масата и прогони от раз цялата какофония от звуци и миризми, я свари неподготвена. Когато очите ѝ попривикнаха с полумрака в уличката, от четиримата побойници нямаше и следа. Единственото, което намекваше за събитията отпреди миг, бяха черните като гарванови пера локви по земята, но съдейки по жадно лочещата и ближеща армада четирилапи щурмоваци, на сутринта дори Темперанс Бренан[31] нямаше да съумее да разгадае разигралата се за броени секунди драма.

Чувстваше, че ще повърне.

Бе решила, че може да си позволи лукса да припадне, когато видя Говорещия с котки да се приближава към нея. От библейската ярост в очите му нямаше и следа. Отново изглеждаше стар като света, уязвим и беззащитен. Палтото му беше все така раздърпано и прокъсано, а бръчките по лицето му разказваха истории за дълъг и нелек живот, както и за мъдрост, граничеща с магия.

В ръцете си Говорещия държеше рижото коте, което живееше втория от деветте си живота. Близката среща със смъртта явно изобщо не му се бе отразила по никакъв начин, понеже се бе разиграло и вършеше едновременно две взаимно изключващи се неща – мъркаше и дъвчеше настървено палеца на стария бездомник.

Говорещия погледна Дона, усмихна се и проговори за пръв път от 7000 години:

– Искаш ли котенце?

Драконът Тодор

Драконът Тодор унило се бе излегнал в градинката зад „Зелената котка“ и къркаше 70-градусова джуджешка скоросмъртница. Понеже нямаше как да влезе и да седне на маса като всички останали от постоянните клиенти, бе помолил навремето Рей Макгавърн да измайстори някакви система, която да му позволява да задоволява дребните си пороци. Рей се бе почесал по главата, бе извикал Тери Сторн, Инженера Джордж и Пепи Върколака и със съвместни усилия бяха успели да сглобят необходимата инсталация, която включваше десеттонна цистерна, заровена в мазето на „Котката“, сложна конструкция от три-четири улука и бригада от няколкостотин джуджета, които да зареждат машинарията с пукница два пъти седмично. Тъй като Тодор много обичаше да се налива, а джуджешката ракия можеше да се пие само с предварителна резервация на линейка и изготвено поне три дни преди това завещание, можеше да се каже, че това бе ситуация, в която всички оставаха доволни.

Тодор обаче не се чувстваше истински щастлив. Беше прекарал по-голямата част от живота си, сменяйки един вид депресия с друг, но меланхолията, която го бе обзела напоследък, направо си бе колосална дори по неговите мерки. Работата не беше в това, че трудно се сприятеляваше заради огромните си размери. Не беше проблем и фактът, че заради твърде тривиалното му име никога не го взимаха за спътник, когато изникнеше някое приключение. Дори това, че никога не попадаше в класацията „Десетте най-добре изглеждащи дракона под 3000-годишна възраст“ на списание „Wizards Illustrated“ (независимо че в Обединените Светове бяха останали само той и шест негови събратя и посестрими…), не бе причината за отчаянието му.

Проблемът бе, че Тодор беше обратен.

Никога не го бяха привличали ефектните розови люспи на Тара Мактавиш – драконката, прочула се с ролята си във филма „Шрек“, колкото и да въздишаха по нея останалите по време на сбирките на клана. Това не го притесняваше до момента, в който не изгледа втората серия на „Хобит“ и не откри, че не може да спре да мисли за стегнатото и безупречно изваяно тяло на Смог. Незнайно как бе успял да запази това в абсолютна тайна – като се има предвид астрономическото количество клюки, които ежедневно се разменяха в „Котката“, направо си беше постижение. Секретната му сексуалност обаче го раздираше отвътре денем и нощем. Често мечтаеше как преплита мощните си нокти с друг мъжкар, докато той нежно го гали по люспите с изящните си крила, как литват заедно в синевата на безкрайните небеса, дълго се носят по топлите въздушни течения, а най-накрая се сгушват в недрата на някой вулкан и се отдават на греховната си страст.

Колкото и красиво да бе всичко в представите му, тази мечта обаче бе обречена да остане несбъдната вовеки веков. Шансът някой от далечните му побратими да се окаже също с нестандартна сексуална ориентация клонеше към нещо, по-дребно и незабележимо от самата нула. Именно комбинацията между красивите блянове и жестоката статистически подплатена действителност караше Тодор с всеки изминал ден да потъва все по-надълбоко в дебрите на депресията.

Започващият да ръждясва тук-таме улук издаде онзи характерен дразнещо-сърбащ звук, който сигнализираше, че скоросмъртницата в цистерната е привършила. Тодор плю раздразнено, без да обръща внимание на възмутените вопли на селяните, чийто сарай бе подпалил с този си жест на безсилие. Знаеше, че не може да разчита на нова доставка по-рано от следващия вторник.

Вероятно това бе и последната капка (о, ирония…), която преля чашата с търпението на Тодор. Може би бунтарският плам в него щеше да лумне и без външна намеса, търпеливо чакал своя звезден миг дълги години – не ни е писано да разберем това. Важното е, че именно в този момент нашият герой с нежна душа реши да стане човек. В истинския смисъл на думата – с две ръце, два крака и всички останали екстри, които вървят с обикновеното, лишено от люспи и криле човешко тяло. По този начин и хората щяха да го приемат по-лесно, и името му нямаше да бъде вече пречка (беше се наслушал на десетки истории за били Зеленчука и Клуба на Отчаяните Съпрузи, докато самотно слухтеше през комина на „Зелената котка“, внимавайки да не опърли косъмчетата в ушите си), и вероятността да намери партньор в живота и любовта изглеждаше доста по-голяма.

Речено-сторено. Въпросът бе към кого по-точно да се обърне с молбата да извърши сложната метаморфоза. Алкохолната Троица отпадаше на секундата – Тери Сторн не си падаше по трансформации на огнедишащи рептилии в хора (по-скоро специалитетът му бяха любовно-сантименталните и социално обременени магии), Били предпочиташе да обръща одушевени лица в неодушевени предмети (маргаритки, моркови, праз и прочие), а Джонатан нямаше да мръдне нито един от деветте си пръста, образно казано, ако в цялата ситуация нямаше поне капчица криминален привкус. Не му се искаше да се замесва с Акълдаващите – щяха да му свършат работа, но пък щяха да го заробят с някое недотам приятно условие, като например да яде патладжани и леща до края на живота си, да им ремонтира копторите или да е принуден да изслушва през вечер интригите и клюките, които бяха събрали с пълни шепи от нищо неподозиращите хорица наоколо. Можеше да помоли Смъртта да подмени досието му с това на някой по-незначителен човек, който нямаше да липсва на никого, но според ширещите се из „Котката“ приказки девойката все още била крайно раздразнена от факта, че Вечният човек продължавал да не ѝ се обажда, така че едва ли щеше да прокопса и там.

Тъкмо усещаше как от мислене започва да изтрезнява, когато изведнъж се сети: трябваше да отиде при Абдулла. Беше добряк по душа, така че надали щеше да му откаже, а и шансовете да го прецака с плащането или с друг подобен ситен шрифт в условията беше минимален. Окуражен от собствената си съобразителност, Тодор разпери крила и полетя към най-близкия портал до Западен Истанбул, без изобщо да му пука, че е сериозно подпийнал и че ако Безгрешната Милиция го заловеше да лети в нетрезво състояние, щеше да се разкарва поне месец с ограничителни скоби и GPS-пръстен на лапата.

Не след дълго вече стоеше пред скромния дом на Абдулла и хлопаше по портата с един от дългите си закривени нокти.

– Идвам де, идвам, не бързай да събаряш къщата… – дочу се отвътре недоволно мърморене. След доста проточило се дрънчене и пробване на ключове най-сетне нужният бе уцелен и вратата се отвори широко.

Пътищата на Тодор на няколко пъти се бяха кръстосвали с тези на Абдулла Менахем[32], но всеки път драконът оставаше поразен от вида на старчето. Абдулла бе магьосник-политеист[33], беше изкарал курсовете за ходжа, равин и бокор[34] и изглеждаше така, сякаш е посветил поне по хиляда години на всяка от магиите.

– О, нямаш никакви проблеми – ухили се широко той, щом чу молбата на Тодор. Зъбите му бяха имали крещяща нужда от стоматолог още при първия мандат на Сатанаил. – Ще го уредим за нула време. След това, ако искаш, ще ти запиша час другата седмица за обрязване. Миналата година си изкарах сертификат и за това. Ще се учудиш колко много народ си мисли, че щом съм вещ в магиите на мохамеданството и юдаизма, непременно трябва да съм добър и в касаплъка. Е, връщах ги, връщах ги, ама си викам „Парите са си пари“ и…

– Благодаря, ще си помисля, но засега искам само да придобия човешка форма – измънка Тодор. Не беше много сигурен какво точно означава „обрязване“, но беглите подмятания в „Котката“, които бе долавял оттук-оттам, някак си не го изпълваха с надежда.

– Сигурен ли си? Чувал съм, че във вашата… хм… каста това се харчело като топъл хляб – измърмори вехтият магьосник, но реши да не настоява. – Изчакай за малко тук, за да си приготвя всичко необходимо.

Той изчезна в дълбините на дома си и след десетина минути се появи отново, мъкнейки купища пожълтели пергаменти, прахолясали книги и бутилки с доста съмнително съдържание, част от които опитният пияч Тодор веднага идентифицира като шнапс, гюлова ракия и кайсиево бренди.

За щастие обаче цялата процедура по дращене на мистериозни символи, редене на талисмани и артефакти и изливане на течности в накладения не без помощта на самия дракон огън премина без особени инциденти. След порядъчно количество кълбета дим и разноцветни искри, когато Тодор най-сетне успя да си поеме въздух, усети как вече се взира в Абдулла като равен по ръст, а не отгоре надолу. Тежестта в раменете му, дело на постоянното напрежение в крилете, също бе изчезнала. Най-интересно обаче бе онова, което усещаше в новопридобитите си ръце и крака. Нямаше ги ноктите, които караха лапите му да се пълнят с пръст при всяка крачка, лекотата, с която се свиваха в ставите, бе умопомрачителна, а петте пръста… красота!

– Ето ти прочитна литература за домашно – тикна Абдулла в ръцете му копие от трактата „За особеностите на човешкото тяло и трудностите при овладяването му“, излязъл изпод перото на живата легенда на VIII век от основаването на Алианса, демона Асгарот, който според преданията бе успял да обсеби 1379 тела, включително и на една от Акълдаващите.

Тодор обеща да го прочете непременно въпреки че обемистата книга му се стори твърде непосилно предизвикателство.

Абдулла не само че не спомена и думичка за плащане, но и благодушно сподели част от гардероба си с бившия дракон. Навикът на хората да се навличат с по 3-4 ката дрехи винаги бе будел недоумение у Тодор, но след като се постъкми, усети как полека-лека започва да проумява необходимостта от всичкото това обличане. Наистина, доста по-удобно бе да се разхождаш наоколо с наметало, ватирана фланела и ботуши, особено ако тялото ти вместо с добрите, доказали се във времето люспи е покрито с подобна меко и неприятно розовееща кожа.

Прясно очовеченият дракон благодари на магьосника и закрачи из Обединените Светове, твърдо решен да открие веднъж завинаги половинката си. С всеки един портал, през който преминаваше обаче, надеждите му се сриваха все по-ниско и по-ниско, докато най-накрая не заораха в прахта на върховното отчаяние. Колкото и абсурдно да звучеше, но очевидно хората с нестандартна сексуална ориентация бяха по-малко и от драконите. Е, от време на време се срещаха и такива, но за Тодорово огромно съжаление отдавна бяха заети и щастливо се чифтосваха с партньорите си без дори най-дребен намек за раздор, изневяра или раздяла. На моменти дори се улавяше, че започва да се чуди дали да не се върне при Абдулла и да го помоли да го прехвърли обратно в старото му тяло. Регулярното му къркане, последващото спиртосване на организма и жлезите, изпускащи огън, поне бяха някаква предпоставка за бърза и безболезнена смърт, съответно и за избавление от душевните и плътски терзания…

Потънал в невесели мисли, Тодор дори не усети как преминава през поредния – стотен, а може и хиляден – портал. Студеният въздух наоколо, който се впи в измъченото от всички физически и психически премеждия тяло, го накара да се сепне и да се огледа наоколо. Бе попаднал в подножието на планина – толкова огромна, че върхът ѝ не се виждаше заради облаците, които грижливо го бяха скътали далеч от погледите на натрапниците.

Наоколо не се забелязваха никакви признаци на живот. Единствено в далечината се бледнееше някаква къщурка – грубо измазана, небоядисана, аскетична, без грам украса по себе си. Около нея също нямаше абсолютно нищо – нито градинка, която да свидетелства за естетичната натура на собственика си, нито лехи със зеленчуци, които пък да подсказват, че живеещият тук има прагматичен поглед върху живота.

Драконът все пак реши да рискува и да похлопа на вратата. Нямаше представа кой ще му отвори, но нуждата му от храна, вода и сън го караше да пренебрегва вродения на неговото (вече бивше) племе инстинкт да не се доверяваш на непознати.

– Кой е? – дочу се раздразнен глас от вътрешността на къщата.

– Казвам се Тодор, уважаеми страннико… Прост? нахалството ми, но се заблудих, обикаляйки из Световете не съм слагал залък в устата си от дни, а последният път, когато спах, без вятърът да брули тялото ми, бе преди месеци… Дали ще мога да злоупотребя с гостоприемството ти, дори да е само за час-два?

Резето изщрака и вратата се отвори със жалостиво скърцане. Срещу Тодор се изправи мъж на средна възраст, със жълтеникава кожа и странно издължени в посока към бакенбардите очи. Екс-драконът никога не се бе сблъсквал с подобна раса, въпреки цялото си обикаляне насам-натам и в този, и в предишния си образ.

– Заповядай, пътнико – поклони се непознатият. Благодарение на това Тодор успя да забележи меча със странна форма, който бе запасан зад гърба му. – Един ронин[35] никога не ще остави някого да гладува и студува пред портите на дома си. Колкото и отшелнически да живея, все ще се намери залък хляб и паничка вино като за теб… а така като гледам, и топла баня ще ти бъде от полза – добави той, след като дискретно вдиша част от букета аромати, донасящи се от тялото на неканения гост.

Тодор още не бе успял да стигне до главата „Поддръжка и хигиена“ на трактата, но благодарение на домакина си успя бързо да навакса. Фактът, че забрави да преметне хавлията през слабините си на излизане от банята, както и набързо предприетата инициатива от страна на ронина пък съумя да го накара да се запознае с пасажа „Плътски желания и потребности“ в резюме.

– Добре дошъл в планината Броукнек[36], Тодор-сан – целуна го нежно по ухото домакинът, след като бурните страсти вече бяха отшумели. – Името ми е Шиготури – волен самурай, прокуден от събратята си заради особеностите на изпитваната от мен любов. Виждам, че и на теб не са ти чужди моите щения…

– Именно заради това се превърнах в човек, уважаеми Шиготури – поклони се Тодор. – Сигурно имаш бегла представа, но, уверявам те, животът на дракон с обратна резба е изпълнен с, меко казано, адски разочарования…

Преди зяпналият от изумление азиатец да успее да реагира по някакъв начин на последното изречение, някой задумка с все сила по вратата. Ронинът се загърна с чаршафа, все още мълчейки, отиде да провери кой е натрапникът, върна се в спалнята и сухо съобщи:

– Теб търсят.

Пред къщата на Шиготури нервно се разхождаше Били Зеленчука. Щом видя Тодор, веднага викна:

– Друже, ако знаеш от колко време те издирвам! Спешно трябва да те върна при Абдулла, докато не е станало нещо ужасно!

– Чакай малко, за какво говориш…!?

– Старият пръдльо е объркал едно от заклинанията. Колко пъти му повтарям, че тая негова мешавица от еврейски йероглифи, арабски писмена̀ и вевета[37] ще му докара беля на главата… Според астралните следи на извършената от него над теб магия тялото ти не е напълно преобразено в човешко. Черният ти дроб все още е драконовски…

– Чудесно, тъкмо е свикнал на повече пиене.

– Структурата на ноктите ти не е променена…

– Е, ще ги режа по-често и това е.

– И най-важното: жлезите ти, които изпускат огън, все още функционират! Представяш ли си какво ще стане, ако се активират при… хм… една от онези работи, по които така си падате?

Тодор замислено се почеса по бузата. Ноктите му наистина бяха израснали доста.

– Извинявай, Били, ама не искам отново да съм дракон – проговори той след дълго мълчание. – Харесвам си се такъв, какъвто съм сега, а и точно намерих сродна душа. Кажи на Абдулла, че ако имам проблем, ще го потърся. Или ще се обърна към теб. Но не вярвам да се стигне до това.

Той трясна вратата пред ошашавения поглед на младия магьосник и се върна в спалнята. Шиготури го очакваше в леглото. В погледа му се четяха милиарди незададени въпроси.

– Сигурен съм, че дълго време си страдал от това, че хората не те приемат такъв, какъвто си – вместо отговор промълви Тодор. – Би ли ме приел, без значение какъв съм бил преди?

Ронинът кимна, без да откъсва очи от неговите.

– Чудесно. А сега кажи – да ти се намира цигара? Не, няма нужда от запалка. Иска ми се да ти покажа един номер…

Младоженците

Когато Брад Льофевр се ожени, нямаше човек в Гъл Лейк, който да не бе потресен от новината. В градче, в което всички 900 и кусур жители се познават като семейство, надали някой щеше да се впечатли, ако ще и президентът на Щатите да се бе изтърсил по CNN и да бе обявил, че след два часа ядрени бойни глави ще завалят над мирното население на Квебек в чест на Деня на благодарността. Най-много мосю Антоан, местният кръчмар, щеше да се почеше по оредяващото теме и да сподели замислено, че май ще се наложи да зареди допълнително пиячка. Жителите на Гъл Лейк от край време си бяха такива – невпечатлителни.

Когато обаче Брад се върна от Онтарио, водейки за ръка смутената и мълчалива Полин и я представи като новата г-жа Льофевр, всички останаха като гръмнати. Старата мадам Буало веднага побърза да увери всички на висок глас, че в цялата работа имало нещо нередно, само дето не можела да се обоснове като хората. Близнаците Жофроа пък хукнаха да врънкат полицейския шеф да ходи да проверява момата в базите данни на Интерпол. „Сто процента е някаква бяла робиня, бегълка или бог знае какво още!“, нареждаха двамата в хор с абсолютно сериозни лица. „Ако искаш, и отпечатъците ѝ ще ти изнамерим, само я пусни из вашите компютри – от опит глава не боли…“.

Марсел не се върза на простотиите им, баба Буало така и успя да се обоснове, а останалите лека-полека посвикнаха с течение на времето с новоизпечената мадам Льофевр. Всъщност, не може да се каже, че „свикнаха“ с нея в пълния смисъл на думата – дните и вечерите, в които Полин дръзваше да си подаде носа извън спретнатата къщурка на Брад, бяха по-малко на брой и от зъбите в устата на Вехтия Стю. Според някои женичката, прясно чукнала двадесетина лазарника, била толкова ненаситна в леглото, че ставала от постелята само колкото да се замие и после пак рипвала като разгонена козичка сред завивките. Най-върлите привърженици на тази теория бяха Николa и Сандрин Матийо – съдържателите на местния хотел, препитаващи се изключително и само с клюки и сплетни. В поддръжка на хипотезата си изтъкваха факта, че Брад също престана да се появява вечер в „Червената къща“, въпреки че преди това бе бил повече от редовен клиент. В случаите, когато все пак се дотътреше, изглеждаше посърнал, бузите му бяха хлътнали като на онази прословута снимка на Фреди Меркюри[38], а и вместо обичайната си пинта бира си заръчваше джинджифилов ейл[39], изпиваше го почти на екс и изхвърчаше от кръчмата, сякаш всички призраци на удавилите се през годините в езерото го гонеха по петите.

Немалка част от местните клюкари обаче бе на съвсем различно мнение. Според тях младата жена водела след себе си доста разходи – обувчици, перденца и прочие женски простотийки. Ето защо, твърдяха те с пяна на уста, Брад сигурно се е видял принуден да се хване на втора работа, тъй като едва ли със скромните си приходи като градски дърводелец щял да съумее да осигури необходимите за малката златотърсачка консумативи. „Компютър, джиесем и жена – само харчове и ядове!“, мъчеше се да привлече слушателите на своя страна отец Мор?с. Тъй като преподобният имаше зад гърба си осем развода, благодарение на които в момента си броеше стотинките и вечно врънкаше някой да го черпи чаша вино, солидна част от жителите на Гъл Лейк не можеха да не се съгласят с аргументите му.

Така или иначе градчето изповядваше с пълна сила Единадесетата Божа Заповед – „Всяко чудо – за три дни“. Булката на Брад изчезна от съзнанията на хората приблизително 15 секунди след като Тиери, малкият син на вдовицата Сент-Клер, се втурна в кръчмата с току-що уловената от него риба с пет очи. След това пък в градчето плъзнаха слухове, че синьото сирене в магазина на мосю Жак било заразено с някаква причиняваща импотентност европейска плесен. Не след дълго дойдоха и клюките за извънбрачното дете на мадам Ед?т (което, между впрочем, се оказа неин племенник, дошъл на гости за лятото…). Не бяха минали и три седмици, когато цялото население на Гъл Лейк вече бе успяло да забрави за странната мълчалива женица, спотайваща се в къщата на Льофевр.

Когато започнаха мистериозните изчезвания, напълно в реда на нещата бе никой да не се сети за Брад и благоверната му. Редовните посетители на „Червената къща“, естествено, не пропускаха вечер, без да се отдадат на разгорещени спорове кой от всички близо 900 жители на градчето ни е виновен за това. Беше ясно, че е един от нас – в онова модерно заведение, наречено гръмко „Битс О’Хевън“[40], разположено току до Трансканадската магистрала, не стъпваха други, освен шофьори на камиони и заблудени стопаджии… а в крайна сметка, именно те и изчезваха. Шефчетата от големия град, които напъплиха Гъл Лейк като гъгрици овесена каша, явно също бяха стигнали до този извод, понеже месец и горница разпитваха всички, дори дъртите пръдльовци като мен, с упоритостта на кутре, отчаяно помпащо крака на стопанката си, въпреки че знае, че от тази любов едва ли ще излезе нещо положително. Както и можеше да се предположи, не успяха да открият нищо – както се изрази мадам Буало, „тия и на любовника на жена си щяха да избършат оная работа и да му налеят чаша бира, без дори да заподозрат, че им слагат рога“. Изнизаха се като попарени и, за да останат все пак с чувството, че са свършили нещо полезно, ни предупредиха да бъдем внимателни, да се оглеждаме наоколо за каквото и да било подозрително и в мига, в който го забележим, да се юрнем към телефона и да ги повикаме. Кимахме усърдно, усмихвахме се така, че после две седмици ни боляха челюстите, и приветливо им махахме за довиждане. Какво друго можеше да направим – да им заявим в очите, че са некадърници ли? О, не, благодаря. При куките от големия град подобни приказки не вървят. Нашият Марсел се бе наслушал сигурно на хиляди неща от този род, откак се бе заселил в местното полицейско управление. Да кажа, че хич не го бе еня, би било недостатъчно – нашият Марсел бе издигнал непукизма в култ. Големците обаче със сигурност щяха да се засегнат.

След месец-два хората от Гъл Лейк спряха да обръщат внимание дори на новините, по които през ден журналистите дуднеха за поредния потънал вдън земя, забелязан за последно в „Битс О’Хевън“. А и защо да се тревожеха? Досега нямаше случай някой да изчезне от „Червената къща“. Плюс това всички липсващи бяха непознати – просто шепа преминаващи туристи или загубеняци, които нямаха работа в тихия ни, прашасал от скука град.

Мен обаче не спираше да ме човърка. Откак жена ми бе починала, единственото ми развлечение бяха сериалите по телевизията – „От местопрестъплението“ (ръцете му да изсъхнат на тоя, който дръпна шалтера на „Маями“ и „Ню Йорк“ дано!), „Криминални досиета“, „Кости“ и така нататък – все от този род. Криминалетата, така да се каже, ми бяха влезли под кожата. Имаше моменти, в които си въобразявах, че съм супердетектив от рода на Хорейшо[41] или д-р Спенсър Рийд[42], та с едно помръдване на веждата бих могъл да разкрия кой написа нецензурната дума на оградата на кметството или кой е свалячът, който забремени голямата щерка на вдовицата Сент-Клер. Старческа изкуфялост, ще кажете вие… и ще сгрешите. Паметта ми може да не е като едно време, но досега съм нямал случай, в който да се чудя накъде съм тръгнал, къде живея или как се казвам.

Няма да ви лъжа, че прозрението ме озари изневиделица. Знам, че умирате да прочетете как една сутрин съм се събудил, почесал съм се по лявата топка и ненадейно истината се е стоварила върху мен като тиган върху главата на прибиращо се по ранни зори у дома пиянде. Нищо подобно. Винаги съм бил човек, който си пада по постепенните разсъждения, наблюдения и анализи. Така бе и в конкретния случай. Първо си спомних как някой бе споменал, че май засякъл Брад Льофевр да излиза крадешком от „Битс О’Хевън“. Което бе повече от странно, имайки предвид, че не му бяхме виждали очите в „Червената къща“ повече от месец. След това се сетих, че семейството не се бе вясвало и в магазина – иначе все щях да ги забележа, тъй като прекарвах доста голяма част от времето си на пейката пред него, мъчейки се да победя на шах Вехтия Стю. Започнах да подпитвам този и онзи и се оказа, че почти няма човек в целия град, който да знае къде и защо са се покрили Полин и Брад. Така съмнението полека-лека се загнезди в мислите ми. Нямаше обаче как да споделя подозренията си, тъй като надали някой (освен може би Стю) щеше да ми повярва. Трябваше ми някакво подобие на доказателство.

Изрових от килера едно кепе и стар като света шлифер, който не бях носил от времената, когато киноактьорчето се разпореждаше в Белия дом при комшиите[43], и почнах два-три пъти седмично да се навъртам около „Битс О’Хевън“. Чат-пат дори влизах вътре, забивах се в едно от най-закътаните сепарета и зяла вечер кърках безбожно скъпата и отвратително топла бира, която барманът ми наливаше с изражение, сякаш ми прави върховна услуга. Един дявол знае на какво количество пияни тираджии, проститутки и дървосекачи се нагледах… но Брад Льофевр не се появи нито веднъж в цялата картинка.

Миналата вечер обаче късметът ми се усмихна. Тъкмо се чудех дали да не рискувам и да опитам така наречения „специалитет на заведението“ – бъркани яйца с бекон, гъби и „тайната подправка на Мама Жаклин“ – когато вратата на крайпътното заведение се отвори рязко и дърводелецът на Гъл Лейк влезе, олюлявайки се, вътре. Отначало едва го разпознах, понеже приликата му с някой от ходещите трупове във филмите на Ромеро[44] и Карпентър[45] се бе увеличила неимоверно за времето, през което го бе хванала липсата. Надали имаше повече от 50 кила, очите му бяха още по-хлътнали навътре в черепа, което при оскъдната светлина в кръчмата си бе направо зловещо, а коженото му яке се вееше върху скелетоподобния му торс като знамето пред кметството в по-ветровит ден. Нахлупих кепето над очите си, небрежно повдигнах яката на шлифера и започнах да се моля да не ме разпознае. Неочакваната ми поява тук щеше да предизвика доста въпроси, а като го гледах в какво състояние е, надали щеше да е настроен изслушващо и разумно.

За мое щастие не ме позна, въпреки че погледът му обходи почти цялата кръчма. Очевидно не се интересуваше от дъртаци като мен, понеже се заглеждаше повече в посетителите, които бяха на видима възраст между 25 и 40 години. Такива тази вечер се намираха в изобилие – по всяка вероятност дървосекачи-волнонаемници, които обикаляха насам-натам в търсене на работа, понеже бяха прекалено грубовати за шофьори на камиони, а и паркингът пред „Битс О’Хевън“ бе почти празен. Брад ги огледа внимателно, докато не си хареса един от тях – мускулест русоляв мъжага с карирана риза, чиито ръкави бяха небрежно навити така, че да предоставят възможно най-красноречива гледка върху мощните му предмишници. Беше се затикал като мен в едно от най-отдалечените от врявата сепарета и обръщаше с лекота халба след халба. Брад се запъти решително към него, потупа го по рамото и след като размениха две-три приказки, седна до непознатия и махна на бармана за още две бири. И да исках, нямаше как да чуя за какво си говорят, понеже шумотевицата бе неописуема, но нямаше нужда – кристално ясно успях да видя как дърводелецът пуска скришом някаква таблетка в чашата на новия си познайник. Ако до него седеше жена, щях да се закълна, че това е „руфи“[46], но сега бях объркан: Брад никога не бе проявявал хомосексуални наклонности – защо тепърва ще изявява щения към непознати дървари?

Оказа се, че съм бил прав в предположенията си, понеже не мина кой знае колко време и русокосият здравеняк започна да се олюлява, а погледът му стана пуст и отвеян. Брад услужливо му помогна да стане и двамата заедно се заклатушкаха към изхода. Никой от посетителите не им обърна внимание. Абсолютно нормална гледка – човекът не преценил колко точно пиене може да носи и сега добър приятел му помага да си замъкне задника до дома или до мотела, в който бе отседнал.

Оставих недопитата бира и, раздиран от твърде противоречиви чувства, ги последвах. От една страна си умирах от любопитство и желание да се правя на Фил Марлоу[47], но от друга си нямах ни най-малка представа какво, по дяволите, щях да мънкам, ако Брад се обърнеше и ме видеше как се промъквам като бит помияр след тях.

Слава богу, че късметът ми очевидно тази вечер бе решил да се раздава без задръжки. Льофевр бе прекалено зает да насочва дрогирания дървар в правилната посока и да внимава да не го отърве в някоя канавка, понеже не погледна назад нито веднъж. Предположих, че не му е за пръв път, защото самоувереността, с която смело крачеше напред, без да се притеснява дали някой не го е проследил, бе плашеща.

Когато стигнахме пред къщата на Брад, побързах да се скрия зад живия плет на съседите му. Напразно, както се оказа, тъй като дърводелецът явно наскоро бе опериран от параноя – с добре отработено движение прехвърли тежестта на надрусания си спътник в лявата си ръка, с дясната бръкна в джоба си, извади връзка ключове, отключи, натика мъжагата вътре и затръшна вратата зад себе си. Напрегнах слух, но не чух звука от изщракването на ключалка или резе от вътрешната страна. Поколебах се накратко, но изкушението бе твърде голямо, за да мога да се съпротивлявам. На прибежки се приближих до верандата и зачаках. Нямах представа какво точно ще се случи и какво щяха да доловят ушите ми. Въображението ми рисуваше картини, изпълнени с писъци, молби, отчаян рев и звуци от моторна резачка, кълцане с брадви и прочие не твърде лицеприятни сцени, сякаш извадени директно от снощния епизод на „Декстър“[48].

С други думи, бях подготвен за всичко друго, но не и за това, което последва. От един от прозорците на втория етаж (очевидно там бе спалнята на младоженците) се разнесоха недвусмислени пъшкания, охкания и стенания като в някой от филмите, които често засичах посред нощ по телевизията, украсени с голяма и сочна червена точка, предупреждаваща „18+!!!“. Аха! Елементарно, драги ми Уотсън, обади се вечно дремещият в мислите ми Шерлок Холмс. Младата женица на мосю Брад е решила да внесе пикантерийка в семейното ложе и затова кара съпруга си да издирва непознати (за да не берат срама, гледайки съгражданите си в очите на следващия ден) и да ги води посред нощ у дома за тройки и други извращения.

Всичко е страхотно, драги ми Холмс, но великолепната Ви теория не обяснява къде изчезват след това сексуално използваните жертви, възразих аз мислено. Пред очите ми заплува весела картинка: великият детектив замислено се чеше по главата, дъвчейки мундщука на лулата си. Не можех да го упрекна – и на мен ми се искаше да направя същото, понеже, меко казано, бях озадачен.

А, съдейки по звуците, които продължаваха да скандализират неколцината сови, накацали по клоните на дърветата пред къщата на Льофевр, оргията над мен набираше доста сериозна скорост. Към виковете на дървосекача се присъедини и тежкото дишане на Брад (познаваше се от километри заради хриповете, които изскачаха на бял свят винаги щом се развълнуваше). Двамата полови атлети извиваха гласове в такъв перфектен дует, че всяка музикална душа би пуснала сълза при вида на хармонията между тях.

Изведнъж ми хрумна какво не бе наред в цялата тази порнография. Полин, която очевидно бе онождана по начини, които не биха се присънили и на илюстраторите на „Кама Сутра“, не бе изохкала нито веднъж. Не че помнех много-много от въпросните среднощни филми, но едно ми се бе набило в главата: ако си жена и два челика порят вътрешностите ти с темпото на средностатистическа сенокосачка, все трябва от време на време да покажеш, че ти е приятно, поне с леко изпъшкване. Младата жена обаче или се владееше перфектно, или и двамата ѝ любовници не вършеха кой знае колко задоволителна (по нейните мерки) работа…

Реших, че само със слушане няма да стане. Сега сигурно ви изглеждам като дърт развратник, но, повярвайте ми, в цялата работа нямаше и капчица сексапил или еротика, за да кажете, че съм хукнал да шпионирам само за да имам материал за мокри сънища на следващата вечер. Напротив – беше гнусно. Никога не съм си падал по тройки, групов секс или тем подобни, не съм и воайорствал… просто трябваше да видя със собствените си очи какво, по дяволите, се вихри на втория етаж.

Бутнах дръжката на входната врата съвсем леко. Искрено се надявах, че все пак Брад е заключил, без да го чуя – тогава щях да имам перфектното извинение да се врътна, да се завлека до „Червената къща“, да изпия халба леденостудена бира и да подметна на градските клюкарки, че съм успял да разгадая мистерията на изчезванията от „Битс О’Хевън“, след което да ги оставя да се чудят и да ме разпитват до късна доба, без да им кажа нищо повече.

Не беше заключено.

Колкото се може по-безшумно се заизкачвах по стълбите, водещи към горния етаж, като мислено стисках палци някой от проклетите ми стари кокали да не изпука предателски в най-неподходящото време и да развали цялата конспирация. Успях да стигна без особени премеждия до открехнатата врата на спалнята на младото семейство. Избърсах потта от челото си и се заканих, че утре първата ми работа ще бъде да си купя билет от лотарията, а после да отида на църква. Късметът ми явно бе в серия.

Когато надникнах през пролуката и видях онова, което ставаше в стаята, изведнъж спрях да мисля за лотарийни билети, бири, църкви и въобще за каквото и да било. Сякаш някой изведнъж улови целулоидната филмова лента, която сетивата прожектираха услужливо пред очите ми, и рязко я разкъса, оставяйки ослепително бялата мъртвешка светлина от прожекционния апарат болезнено да танцува върху очните ми нерви. Не знам как успях да запазя разсъдъка си сравнително невредим. Очевидно в старата поговорка – че господ пази децата, пияниците и дъртите пръдльовци – все пак имаше нещо вярно.

Първата ми работа, щом надзърнах в спалнята, бе да потърся с поглед леглото. Легло обаче нямаше. Дори и да имаше, съмнявам се, че щеше да е способно да издържи тежестта на мадам Полин Льофевр.

Или по-точно, на онова, в което се бе превърнала.

Дори художник би се затруднил, опитвайки се да опише видяното от мен онази вечер. От симпатичната млада женица с покрито с лунички и обрамчено с рижави къдрици миниатюрно личице, която бяхме видели преди време

(боже, сякаш бе преди хилядолетия!)

не бе останало почти нищо. Да твърдим, че Полин бе затлъстяла, би било все едно да кажем, че в Канада чат-пат има горички и езерца. Директно на земята, въргаляща се в проядения от вагинална слуз и литри семенна течност килим, бе легнала безформена буца сивкавозеленикава лой с общо тегло най-вероятно доста над 400 килограма. Огромните ѝ крака, покрити с пулсиращи като живи вени, бяха качени върху два дървени стола, които очевидно с последни усилия издържаха колосалния напор на плътта. Гърдите ѝ, всяка от които с размер на чувал въглища, бяха грижливо разпрострени встрани от туловището, за да не се сринат случайно върху лицето ѝ по време на безкрайните сексуални маратони и да я задушат до смърт. Върху вагината ѝ със сигурност имаше повече косми, отколкото върху главата ѝ, въпреки че и двете места изглеждаха по един и същи начин – подгизнали, слепнати и сплъстени – заради потта и останалите жизнени сокове, които изглежда бликаха от всяко едно нейно отверстие.

Първоначално не успях да забележа нищо друго, запленен и същевременно отвратен от разплулата се на пода амебоподобна маса. Когато очите ми попривикнаха с цялата гнусотия, съумях с доста труд да различа дрогирания дървосекач, който се бе заровил сред бухналите като прясна мая бедра и добросъвестно изпълняваше задължението си за тази вечер – помпаше ненаситната дебелана, издавайки грухтящи и примляскващи стонове от удоволствие, сякаш се наслаждаваше на ласките на Дженифър Анистън. Младежът ръчкаше здравата – виждаше се как търбухът на женището подскача и се мята насам-натам, заплашвайки всеки момент да избухне и да окъпе нещастника с потоци изпражнения, мъзга, менструален секрет и на всичко останало, което вероятно се криеше в бездънните ѝ недра. Независимо от усилията му обаче свинеликото създание не издаваше нито звук. През съзнанието ми премина мисълта, че за да задоволиш такъв обем плът, най-вероятно трябва да разполагаш с чеп с размерите на Хотел „Тръмп“[49]… и тогава пак не се знаеше кой кого.

Докато обезумелият ми поглед се чудеше накъде да се извърне, за да си спести гледката на животински оножданото женище, забелязах Брад, свит в ъгъла на стаята, който наблюдаваше с благоговение как чукат съпругата му. Грубите му работни панталони и пожълтелите му слипове бяха свлечени до глезените. Беше сграбчил скромното си (в сравнение с размерите на вагината, която трябваше да задоволява) пишле с лявата си ръка и бясно го драпаше напред-назад, сякаш гонеше норма във фабриката за дървени трупи. От ъгълчето на устата му се бе проточила кървавочервена лига – вероятно екстазът го бе накарал да си прехапе езика – която заплашваше всеки момент да стигне до топките му, но, увлечен в чудовищното порно, което се разиграваше на живо пред очите му, той не ѝ обръщаше грам внимание.

Движенията на здравеняка постепенно се ускоряваха. Явно приближаваше кулминацията. Още десетина-двадесет отчаяни тласъка, и младежът рухна безсилен върху продължаващото да се люлее по инерция туловище. Брад свърши почти едновременно с него – учудващо обилния поток сперма, изригнал от протърканото му парче, обля част от подпухналото бедро на Полин, като няколко капки се стекоха и по голия задник на дървосекача. Без да си дава труда да си вдигне гащите, с няколко подскока се приближи до 900-паундовата купчина сланина, легна върху едната от гърдите ѝ (при добро желание материалът щеше да му стигне и да се завие с нея…) и нежно зацелува зърното ѝ с размери на средно голяма купа за супа.

Очевидно това се оказа необходимият стимул за благоверната му да достигне до оргазъм на свой ред. Затлъстялите ѝ бърни се отлепиха едва-едва, за да изпуснат почти недоловима въздишка на задоволство. Набъбналите ѝ до краен предел срамни устни се разтвориха като крила на пеперуда и бавно започнаха да обгръщат безименния дървосекач, който бе толкова изтощен от лудешкия секс, че нямаше сили дори да изохка. Едва когато белезникавата слуз, стичаща се от вулвата на дебеланата, докосна кожата му и я загриза безмилостно с ужасяващо съскане, той се опита да издаде нещо като писък на агония. От изтерзаните му гласни струни обаче успя да се изтръгне само нещо като шепот, който бързо заглъхна в секундата, в която мъзгата на разгонената харпия достигна до гърлото му и нежно като целувка се вля във вътрешностите му. Тялото му продължи да поддържа човешката си форма още минута-две (нищо, че на мен ми се сториха като цяла вечност), но в крайна сметка не издържа на смесената атака отвътре и отвън и се разтече като ледена скулптурка в горещ летен ден. Остатъците от онова, което някога бе обикаляло из Канада, бе сваляло мадами с външността на манекенки, бе къркало бира и бе поваляло могъщи дървета с няколко удара на брадвата си, тихо се разля върху огромния пулсиращ клитор на Полин и безропотно се смеси с останалите локвички по пода на съпружеската спалня.

Честно казано, не помня как съм си тръгнал от къщата на Льофевр. Не помня и как съм стигнал до „Червената къща“. Освестих се чак от плесниците и виковете на останалите в кръчмата – явно съм се довлякъл дотам, изпил съм три чаши бърбън една след друга на екс и съм се сринал в безпаметство на земята. Станах, отръсках праха от дрехите си и се прибрах у дома. Там седнах и написах това, което четете в момента. Искрено се надявам да не сметнете всичко за шега или за несвързани старчески брътвежи. Не искам да търся сензация или нещо от този род. Напротив – ще допиша последния ред, ще сложа ръкописа в плик, ще го запечатам и ще го пусна в пощенската кутия, след което ще изляза на Трансканадската магистрала и ще се помъча да хвана стоп. Поне до Томпсън. Ако имам късмет – и до Ванкувър[50].

Пликът, адресиран до Кралската Полиция, лежи на масата и се взира укорително в мен.

Съжалявам, но не виждам какво друго мога да направя. За съжаление, открих, че не съм герой като тези от любимите ми сериали. Те вероятно биха могли да унищожат чудовището. Аз обаче не съм способен на това.

А в случай, че полицията не приеме думите ми на сериозно или просто този ръкопис попадне не в тези ръце, за които е предназначен, ми се иска да предупредя и вас.

В никакъв, ама никакъв случай не припарвайте дори в близост до Гъл Лейк или „Битс О’Хевън“.

Там все още броди изнурен мъж, чиято жена има убийствен сексуален апетит.

Коледна украса

– Бен, няма ли най-накрая да дойдеш да украсим елхата? Къде се мотаеш още? Господи, това дете ще ме побърка…

Хуанита спря в средата на къщата, избърса потта от челото си и за пореден път се примоли на всички богове – езически, православни, католически и прочие – за които можеше да се сети. Денят обещаваше да бъде един от най-отвратителните в живота ѝ – почистването бе зациклило, защото прахосмукачката гръмна още сутринта, а гламавият ѝ братовчед Марсело вече шести час не идваше, за да я оправи; котката на стопанката бе избягала в неизвестна посока, когато отвориха прозорците, за да изтупат на ръка част от чергите, и сега Хесус и Антонио я търсеха из цял Лас Агуилас[51]; майка ѝ бе звъннала от село, за да реве, че баща ѝ май имал любовница и сега само се правел, че ходи по командировки, а всъщност изневерявал с пълна сила и по всички познати на Кама Сутра начини; от болницата, където наместваха ченето на брат ѝ, всеизвестен в цял Мадрид футболен хулиган, бяха казали, че имат съмнение за сътресение на мозъка, което означаваше поне още стотина кинта към сметката, непокрита от здравните осигуровки…

А на всичкото отгоре и малкият келеш – детето на работодателката ѝ, което според заръките трябваше „да изпита радостта от украсата на коледната елха, защото това ще е един от най-скъпите спомени в живота му“ – се беше затикало някъде и не искаше да излезе. А до Коледа оставаха по-малко от шест часа.

– В името на Пресветата Дева, Бен, ела тук! Не се ли вълнуваш – това ще е първата Коледа в новия ви дом? Слез долу, niño[52], иначе Papa? Noel… м-м-м… Дядо Коледа няма да ти донесе подарък…

Хлапето обаче явно бе решило днес да изкара цялата лошотия, на която бе способно, и упорито отказваше да се появи. Хуанита изреди наум всички ругатни, които майка ѝ си мислеше, че не знае, и реши да се съсредоточи върху чистенето и останалите домакински работи. А ако госпожата се появеше и направеше проблем за неукрасената елха… ами пък да си беше възпитала детето по-добре. В крайна сметка не беше Диего де Алкала[53], та да има чудотворно влияние върху непослушни дечурлига, така де…

* * *

Когато Хуанита си тръгна, Бен излезе от дрешника, където се бе крил през цялото време, и се запъти към кухнята. Играта на криеница беше забавна, спор няма… но как се огладняваше от нея само! Дано Хуанита и другите, които ѝ помагаха, да се бе сетила да зареди хладилника, иначе доста щеше да го закъса. Майка му и баща му трябваше да пристигнат едва утре вечер и по стар техен обичай не му бяха оставили и пукната стотинка. „На децата не им се полагат джобни, когато за тях се грижат от сутрин до здрач“, постоянно повтаряше баща му. „Когато всичко ти е осигурено, ако имаш пари, ги харчиш за глупости“, включваше се тук майка му. Честно, беше научил репертоара им наизуст. Понякога си мислеше, че ако някой запише компактдиск с репликите им и му го пуска през точно определени интервали от време, сигурно изобщо няма да забележи разликата. Или пък липсата им. Двамата му родители бяха скарани от над пет години, което бе малко повече от половината от целия му живот. Беше свикнал и на лошите им настроения, и на кавгите, и на мълчанието, което понякога заливаше къщите, в които живееха, като кален порой, изтъкан от омраза.

Местеха се много – понякога по два-три пъти на година. Това беше част от плана за спасение на брака им (или глупава идея на психоаналитика им, който само гледаше как да изтръгне някой долар от изглеждащите бездънни джобове на фамилията). Бяха обиколили половината свят – от родния Лос Анджелис бяха заминали за Египет, оттам за Австралия, после Русия, Дания, Бразилия… Сега бяха в Испания – една от най-слънчевите страни, които Бен бе виждал – както откъм хора, така и откъм време – но нещо му подсказваше, че едва ли ще се задържат достатъчно дълго и тук. Може би от благоприличие щяха да изчакат поне до Великден. А може би не.

По пътя за кухнята мина покрай огромната елха, която се извисяваше самотно в центъра на хола. Имаше нещо много красиво в образа на вечнозеления гигант, който бе изправил снага, неомърсена от произведени в Китай играчки и гирлянди, и сипеше с пълни шепи около себе си аромата на гора. Бен се спря и вдиша дълбоко. Обичаше тази миризма. Напомняше му на онази зима, когато майка му и баща му бяха решили да си купят вила в Канада. Това бяха едни от най-добрите му спомени от детските години: там беше пълно с братята и сестрите на красавицата, която сега кротуваше в поредната им къща, там човек можеше да играе на снежни топки едва ли не по цяла година, там заведенията бяха пълни с огромни мъжаги, които му се радваха като на свой собствен син и постоянно настояваха да го черпят с бонбони и нещо странно, което наричаха „кленов сироп“…

И най-важното – там родителите му все още не се караха.

Не помнеше кога всъщност бе разбрал, че Дядо Коледа не съществува. Вероятно не беше кой знае колко след „канадското приключение“, както го наричаше Бен. Беше подслушал един от скандалите между майка си и баща си, в които всеки от двамата спореше колко повече подаръци е взел за „детето“ (мразеше да го наричат така – това го караше да се усеща като неодушевен предмет) и кой има повече право да се назовава „родител“. Всъщност, „подслушване“ не беше точната дума. Дори изобщо не се доближаваше до истината. По-скоро терминът бе просто „слушане“, защото Бен, както и всеки един от съседите им в радиус от три километра, трябваше да се напряга, за да не чува скандала.

Спомняше си, че тогава избяга в стаята си и плака дълго и безутешно. Едва тогава разбра защо никога желанието му не се бе сбъдвало. Всяка година преди Коледа Бен се молеше с всички сили на „добрия старец“ да не му носи подаръци. Единственото, което искаше, бе родителите му да се разбират. И да се обичат. И да спрат да крещят. Но те не спираха. Кавгите ставаха все по-разгорещени, по-злобни, по-обидни… е, вярно, с едно прекъсване – в коледната сутрин, когато трябваше да се разопаковат подаръците, които (уж) Дядо Коледа бе оставил. Сред тях обаче нямаше вълшебна пръчка, която да сложи край на скандалите. Никога не бе успял да я открие, въпреки че се молеше с всичка сила – така, както само едно уплашено и объркано дете може да се моли, когато на карта е поставено щастието му.

Оттогава не вярваше в Дядо Коледа. А и украсяването на елхата не му доставяше никакво удоволствие.

Той въздъхна дълбоко и продължи към кухнята. Дано в хладилника имаше „Сникърс“. Ако въобще в тази държава имаше такова нещо.

* * *

Дядо Коледа изскочи от комина на поредната къща и разкърши снага. В последно време димоотводите ставаха все по-тесни и неудобни за минаване. Е, вярно – да благодарим на Вси Светии, че поне на света бяха останали още няколкостотин хиляди къщи, които бяха оборудвани с тях… Манията на хората по екологично чисто отопление, грижа за ентропията и прочие беше покъртителна, но в крайна сметка човек трябваше да си изкарва хляба по някакъв начин, а как да стане това, след като няма как да стигне до работното място? Добре поне, че джуджетата бяха измислили някакъв начин за доставка, който по хитър начин заобикаляше традицията и не изискваше физическото му присъствие. Бездействието в коледната нощ обаче го убиваше. Бе разнасял подаръци на не едно и две поколения деца по стария способ, затова едно връщане към доброто старо време му действаше като глътка вода на изгубил се в пустинята бедуин. Когато погледнеше в списъка и видеше до името на някое от добрите деца „Р-К“ („Ретро-Комин“), не можеше да си мечтае за по-голямо щастие.

За късмет в този край на Земята имаше доста поводи за радост. Ето и сега – две къщи, една до друга, с комини, през които можеше да мине и кралски кортеж. Дядо Коледа се ухили, грабна чувала и с добре тренирано движение се метна през димоотвода.

Хм. Елхата не бе украсена. „Лошо дете?“, зачуди се старецът, но се сети, че списъкът никога не грешеше. Е, може би в този край така бе прието – украсяването да става на сутринта, а не на Бъдни вечер… то човек можеше ли да бъде в час с всичките нововъведения в религиозните книги?

Точно оставяше подаръците под дръвчето, когато дочу тихо скърцане. Сепна се и се озърна плахо като крадец. Не трябваше да го виждат – това не биваше да се случва за нищо на света! Великденският Заек веднъж му бе обяснявал защо точно това не е за препоръчване, но… старост-нерадост… кой да си спомня…

Когато отново се обърна към елхата, пред нея стоеше дете – момче на десетина години, което бе впило странен, немигащ, почти възрастен поглед в него. За малко да подскочи, обаче се сети, че по този начин ще развали магията на празника.

– Хо-хо-хо! – избоботи той вместо това. – Весела Коледа, хлапе!

– Ти си истински.

Това очевидно не беше въпрос, а констатация. Малкият не питаше – той любезно го информираше, че фактът вече му е известен и сега просто се чуди как да процедира по-нататък.

– Има си хас, дете… – опита се да прозвучи авторитетно, но не успя. Добре поне, че съумя да изрече това, без да заекне.

– Аз те молих за нещо – продължи с равен и спокоен тон хлапето. – Ти не го изпълни.

– Е, сега… случва се… разбери ме и ти, малчо… толкова много деца… толкова малко време…

Мънкаше като стара баба. А по-лошото бе, че го осъзнаваше, но нямаше как да направи нещо по въпроса. Малкият сякаш го бе хипнотизирал с втренчения поглед на стоманеносивите си очи и с кратките си отсечени изречения, които валяха като град покрай ушите му:

– Мислех, че не си истински. Затова не знаех кого да обвинявам, че мама и татко се карат. Сега, когато си тук, вече знам.

– Нямам представа за какво говориш, момчето ми…

Думите му рязко секнаха. Отначало не схвана защо, но после, когато сведе поглед към огромното си шкембе (то е просто част от ролята, мога да отслабна, когато си поискам…), изведнъж разбра. От разпорения червен плащ бликаше струя с цвета на коледна звезда, смело изтиквайки напред нещо, което като че ли бяха вътрешностите му. Не беше много сигурен, но май онова, което изпопада на земята с празничен плясък, бяха червата му. Шокът, който изпитваше, очевидно бе парализирал гласните му струни, защото не успя да изстиска от себе си дори стон, та камо ли крясък или вик. Едва сега забеляза автоматичния нож, наточен като бръснач, който момченцето държеше с професионален захват в лявата си ръчичка. Бърз като мълния замах… и топките му вече се търкаляха по дъбовия паркет на къщата, леко пошляпвайки като гнили и разкашкани домати, изпаднали от пазарската чанта на престаряла домакиня. Още едно движение с ножа… и ето го и лявото му око, изскочило от разрязаната заедно със скулата му орбита, а очният нерв се влачи след него и оставя кървави следи по прясно измития под. Ново замахване… и още… и още…

Успя да загуби съзнание много преди Бен да нанесе последния, фатален удар, който прониза затлъстялото му сърце и веднъж завинаги сложи точка на лъжата за Дядо Коледа.

* * *

– Бен, прибрахме се! Честита Коледа!

Джошуа и Морийн Кингсли бяха сложили маските си на добри и щастливи родители още в таксито, което ги докара от летището. А и в края на краищата всички тежки думи за развод, изневери и прочие отдавна бяха изречени; нямаше смисъл и детето да страда заради нещо, което се таеше дълбоко в тях и очевидно нямаше изкореняване. Негласното споразумение ги караше поне веднъж в годината да се преструват на нормално семейство. Такова, което се обича, не се кара и дружно разопакова подаръците под коледната елха.

Под украсената коледна елха.

Първата им мисъл, когато видяха дръвчето в центъра на хола, бе, че икономката май се бе попрестарала с украсата. Не знаеха каква е традицията за украсяване на елхи в Испания, защото за пръв път живееха тук, но… явно различията бяха доста.

Претрупана е, бе нещото, което Морийн си помисли, когато погледът ѝ се спря върху празничния символ. Собствените ѝ майка и баща не бяха големи привърженици на натруфеното и кичозното, затова слагаха по една-две гирлянди, няколко топки… а, да, звездата на върха… всъщност това беше всичко, като се замислиш.

Това, което се извисяваше в центъра на новата им къща, обаче бе прекалено. Цялото дръвче бе опасано с яркочервени гирлянди, които сякаш нямаха край. От едната страна висяха две нежнорозови топки, а от другата – играчки със странна форма, наподобяващи бобено зърно.

Нещо в украсата накара Джошуа да се замисли. Напомняше му на нещо.

На какво?

Морийн запищя. Джошуа се сепна и се извърна към нея. Зениците ѝ бяха разширени от ужас, а пръстът ѝ, който допреди малко се бе размахвал заплашително към него, бе насочен към нещо…

Върхът на елхата.

О, боже. Върхът.

Изведнъж разбра на какво му напомня останалата част от украсата.

Вратата на горния етаж изскърца. Двамата подскочиха и с труд отлепиха очи от елхата.

Бен очевидно тъкмо се събуждаше, защото изглеждаше уморен и недоспал.

Пижамката му бе покрита със засъхващи петна с керемиденочервен цвят.

– Добро утро, мамо. Добро утро, тате – промълви той, с труд прикривайки прозявката си. – Весела Коледа.

Скарабеи

Възглавницата ѝ беше пълна със скарабеи.

Криси беше абсолютно сигурна в това. Ако притаеше дъх, можеше да чуе как тъничките им крачка проскърцват заплашително под бузата ѝ. Тихото шушнене, издавано от търкащите се едно в друго безброй телца, я докарваше до полуда. Калъфката бе напълно гладка – мама изпадаше в истерия, ако видеше дори една гънка върху дреха, перде или спално бельо, затова гладеше всичко с допотопната, тежка като ръката ѝ ютия – но Криси знаеше: ако събере достатъчно смелост и надникне под хладната памучна повърхност, щеше да види светлината на уличната лампа, отразена в гръбчетата на милиони пъплещи, търсещи плячка скарабеи.

И определено нямаше да са сладури като онези във филма „Мумията“, които ядяха само цигани и в общи линии просто се мотаеха насам-натам, без сериозно да наранят когото и да било.

Тези във възглавницата ѝ бяха по-големи, по-лоши и по-гладни. Беше сигурна в това.

От близо два часа насам не можеше да заспи и се чудеше какво да прави.

Можеше например да извика мама. Само че със сигурност всичко щеше да завърши с някой от мамините шамари – от онези, специалните, които оставяха три дълги кървави белега върху лицето ѝ (за спомен от трите пръстена на дясната ѝ ръка), а след тях цяла нощ стаята се въртеше наоколо и се тресеше от тих подигравателен смях. Откакто Рик, последният ѝ приятел, се беше самоубил, мама бе изнервена до краен предел. Последното нещо, което щеше да я накара да се развесели, щеше да е новина за купища скарабеи, вдигнали среднощен купон във възглавницата на щерка ѝ.

А и най-вероятно нямаше да ги види. Както не бе видяла таласъма в нощното ѝ шкафче, огромния отровнозелен плужек в гардероба ѝ и отрязаното човешко ухо в тоалетната чиния. Мама беше учителка. Учителите не виждаха неща, в които не вярват. А в университета ги учеха да вярват само в контролните, двойките и задържането след час.

Мина ѝ през главата да провеси възглавницата през прозореца и да изтръска скарабеите в градината. Само че за целта щеше да ѝ се наложи да протегне ръка и да дръпне ципа на калъфката, а изобщо не ѝ се искаше пъплещата гмеж да надуши плътта ѝ и да се втурне смело напред в търсене на късна закуска.

Можеше и направо да изхвърли цялата възглавница на улицата. Добър сценарий, само че завършваше пак със шамарите на мама, кръвта по бузата и шеметния танц на стаята.

А като за капак ѝ се пишкаше. Можеше да слезе на пръсти по стълбите, набързо да си свърши работата, без да пуска водата (на сутринта щеше да ѝ се наложи да изтърпи крясъците на мама, но жертвата си струваше) и за нула време да се върне в стаята си. Възглавницата обаче сякаш я бе хипнотизирала. Беше се уловила, че се взира немигащо в нея, докато очите я заболят и започнат да сълзят от напрежение, след което светкавично обърсваше влагата от клепачите си с опакото на дланта си и отново се вторачваше в нежнорозовата калъфка, под която – сигурна беше – се суетяха милиони бръмбари-човекоядци.

Ех, ако Рик беше тук, със сигурност щеше да знае какво да прави.

Само че Рик го нямаше.

Това не са скарабеи, помисли си Криси. Това са просто хлебарки. Е, вярно, малко по-големички от обикновено, но какво от това? Просто хлебарки. Големи и жълтеникави, като ония от „Мъже в черно“, които издават отвратителен хрущящ звук и се пръсват като бебешко пюренце, като ги настъпиш, но все пак хлебарки. Не скарабеи. Хлебарките не ядат хора. Поне не живи хора. А са и страхливи. Ако тръгнат да ме налазват, просто ще тропна с крак и те ще се изпокрият в ъглите.

Това успя да я поуспокои. Дори спря да ѝ се пишка. Мама май беше права – не трябваше да гледа толкова много филми. Поне не такива, в които главна част от действието бяха накълцани хора, надигнали се от гробовете зомбита и буболечки с колосален апетит към човешка плът.

Трябваше да се опита да поспи.

Няма скарабеи. Няма скарабеи. Няма скарабеи.

Пое си дълбоко дъх, стисна очи и внимателно отпусна бузата си върху възглавницата.

Нищо.

Мускулите на врата ѝ, които допреди малко бяха сплетени в обтегнат, искрящ от напрежение възел, се отпуснаха с облекчение. Ама че си глупава, упрекна се тя безмълвно и тихичко се изкиска. Скарабеи! Голяма си патка…

Звукът от разкъсване на плат бе едва доловим, но ушите на Криси моментално заглъхнаха, също както онзи път, когато бяха с мама на пикник и върху онова дърво недалеч от тях бе паднал гръм. Паниката, която уж си бе отишла, без да си вземе довиждане, отново се разтече по нервите ѝ като вряща лава.

Тя отвори очи.

Крачето на скарабея стърчеше на по-малко от педя от носа ѝ.

Докато го наблюдаваше ужасено, от миниатюрната дупчица се показа и второ краче.

Опитва се да се измъкне.

Възглавницата вече се бунтуваше под бузата ѝ като морска вода в особено бурен ден. Шушненето и проскърцването вече бяха прекалено отчетливи, за да може да се преструва, че не съществуват. Тя затвори очи, за да скрие от погледа си гледката на провиращите се през дупката крачета. Голяма грешка: в мислите ѝ нахлу образ, толкова ярък и истински, че за малко не припадна от страх: безконечната орда скарабеи най-накрая успяват да се измъкнат от плена на възглавницата и погребват тялото ѝ под смолисточерния си плащ… тя се опитва да пищи, но десетина буболечки на секундата се шмугват в устата ѝ и започват лакомо да дъвчат езика ѝ… лявата ѝ ръка посяга към копчето на нощната лампа, но веднага се свлича безпомощно върху одеялото, понеже една част от бръмбарите прегризват мускулите и сухожилията ѝ… насекомите полазват и онази специална част между краката ѝ (мама веднъж я бе хванала в крачка, докато я попипва, и я бе ошамарила жестоко), като за момент я карат да изпадне в странен, непознат за нея досега екстаз… но след това болката от безмилостно дъвчещите челюсти, проправящи си път сред плътта ѝ, я кара да обезумее…

Пикочният ѝ мехур най-накрая се предаде и по бедрата ѝ потече топла струя урина. Усещаше как писъкът напира в гърдите ѝ, като единственото, което му пречеше да залее всичко наоколо от тук до Кънектикът, бяха собствените ѝ отчаяни опити да си поеме въздух.

Преди да успее да се пребори с гласните си струни, почувства как някой я милва по бузата.

Ръката беше кокалеста, леко слузеста и миришеше на риба и развалени яйца, но въпреки всичко докосването ѝ бе успокояващо. Нежно. И някак познато.

Шумоленето от крачетата на скарабеите спря.

Някак си съумя да отвори очи.

Първото нещо, което видя, бе идеално изпънатата върху възглавницата калъфка. Без дупки. И без провиращи се през плата буболечки.

Чак след няколко безкрайно дълги секунди забеляза човека, седнал на ръба на леглото ѝ.

Е, така де, човек беше силно казано… Беше Рик – същият, дето се бе самоубил преди месец и нещо, когато мама го бе изгонила, понеже се бе хванала с онзи надут пуяк Робърт. Криси бе дочула момичетата в училище да си шушукат в междучасията, че Рик се бе хвърлил в едно от дълбоките места на река Пенобскот, без да остави предсмъртно писмо или нещо от този род. Бяха успели да открият тялото му едва след седмица. Според клюките тялото било погребано в затворен гроб, щателно запечатан, но това не попречило на свещеника и тримата гробари, които го заравяли, да си изповръщат червата и дълго време след това да споменават с половин уста за некрасивата гледка, която представлявал Рик Морган по време на последното си земно пътуване.

Слуховете явно бяха верни, защото нещото до леглото ѝ бе, меко казано, нелицеприятно. Подпухналата плът, която се свличаше безразборно от прогнилия му скелет, гъмжеше от личинки, червеи и прочие гадости, едното му око бе изпаднало от орбитата си и се люлееше, увиснало на очния нерв, по черепа му личаха следи от зъби, вероятно от плъховете в канализацията, които бяха опитали да закусят с него, преди спасителите да издирят тялото му…

Най-странното обаче беше, че покритите му с тиня и кал остатъци от зъби, надничащи иззад разкапващите му се устни, се опитваха да се усмихнат.

А още по-странно бе, че тя усети как му се усмихва в отговор.

Здравей, Рик. Липсваше ми.

И ти на мен, малката, изплува гласът му в главата ѝ. Извинявай за това, но просто съм объркал стаите. Бях тръгнал към стаята на майка ти.

Подминал си я – точно до стълбите е, засмя се Криси, притиснала буза до ръката му.

Много съм глупав, поклати глава Рик. Вратните му прешлени изскърцаха приглушено от това усилие.

Няма нищо. Като свършиш, ще дойдеш ли да ми разкажеш някоя от твоите истории?

Не днес, малката. Утре може би. Или другата седмица. Обещавам.

Благодаря ти, Рик.

Нещото стана и се запъти към вратата.

До скоро, Криси.

До скоро.

Той излезе от стаята и затвори вратата зад себе си, без да издава и звук. Тя се усмихна щастливо, прозя се и се отпусна доволно върху възглавницата. Очите ѝ вече се затваряха, когато чу мама да пищи. Пищеше силно – Криси почти си представи как от напъване очите ѝ се подуват и се пръсват със звука на паднала върху тротоар диня – но това нямаше значение.

Това, което имаше значение, бе, че във възглавницата ѝ нямаше скарабеи.

Бабата

Роузи Т. Блек отвори рязко очи и се изправи стреснато в леглото.

В съседната стая внукът ѝ пищеше, та се късаше. Тя обаче бе толкова свикнала с детските истерии – все пак през ръцете ѝ бяха минали предостатъчно малки сополанковци – че със сигурност знаеше: проклетото нещо не бе причината за внезапното ѝ събуждане.

Неизвестно защо изведнъж ѝ се прииска да отиде в кухнята. Не беше гладна, понеже преди месец за пореден път я бе пернала манията за отслабване (която, разбира се, нямаше нищо общо с менопаузата, о, не, сър!), не изпитваше и жажда… тогава какво, по дяволите, щеше да търси там?

Въпреки това поривът бе толкова силен, че почти можеше да го усети физически – подобно на слаб, ала досаден сърбеж в задната част на главата ѝ. Роузи мислено изреди поне десетина от онези псувни, които пазеше само за специални случаи, с тихо пъшкане се изправи, срита чехлите под масата и като внимаваше да не вдига излишен шум, се запъти към кухнята.

Не че имаше смисъл да пази тишина, разбира се. Малкият пикльо и без това врещеше, та сигурно го чуваха чак на центъра. Щерка ѝ пък за пореден път бе забегнала нанякъде с безмозъчния си съпруг, оставяйки дребната досада във вещите ръце на майка си. Роузи, естествено, се бе опитала да помърмори по навик, но дрислата му с дрисла се изниза за секунди, без дори да ѝ отвърне. Ако не беше вечно пищящото внуче, досега щеше да е вдигнала такъв скандал, че на целия блок свят щеше да му се завие. Да, ама не. Трябваше да се прави на примерна баба и всячески да изразява – къде с пресилени усмивки, къде с изваден със скърцане на зъби финанс – подкрепата си за младата двойка.

Улисана в мисли, не усети кога бе стигнала до кухнята. Не запали лампата – в последно време още повече бе намразила светлината. Вместо това плъзна ръка по хладните извивки на чисто новото кухненско оборудване. Както винаги ѝ подейства успокояващо. Беше направила основен ремонт на цялото жилище веднага след като предишният любовник на дъщеря им бе натирен подобаващо. Ако зависеше от нея, щеше да наеме някой от онези, които обикаляха по къщите и пръскаха срещу вредители. Мамка му, ако вярваше в нещо друго, освен в банковата си сметка, сигурно щеше да повика свещеник, равин и ходжа, за да се отърват от смрадта на бунт, непокорство и свободолюбие, която се бе просмукала в бащиното ѝ огнище. Роузи по принцип мразеше всички хора, но онзи нехранимайко бе окупирал безсрочно първото място на класацията ѝ за най-непоносимите личности.

Въпреки че проклетото бебе явно се бе заело доста усърдно да го измести от там на всяка цена.

Тя заопипва нервно кухненския плот, докато най-накрая сграбчи полупразната кутия цигари, която щерка ѝ бе забравила в бързането си да се омете колкото се може по-далече от безценното си отроче. Щракна със запалката и вдиша дълбоко лютивия дим. За пред хората бе отказала пушенето - оправдаваше се с липса на пари и с възможността да навреди на бебето… но пък десетките хиляди, които бе изляла в ремонта, бяха убедили всички, освен онези идиоти данъчните, че мадам Роузи е доста далеч от просешка тояга. Що се отнася до второто извинение, дори родните ѝ сестри знаеха за пословичната липса на състрадание у нея.

Внучето ѝ продължаваше да се дере.

Тя ядосано загаси фаса в препълнения пепелник и веднага запали нова цигара. Кръвта пулсираше в слепоочията ѝ, отеквайки като ехо в кокалчетата на пръстите ѝ. Несъзнателно бе свила дясната си ръка в юмрук.

Светлината от пълната луна, която нагло зяпаше през прозореца, меко се отразяваше от големия кухненски нож, захвърлен небрежно да съхне до мивката.

Прекалено небрежно.

Писъците на бебето продължаваха да кънтят в празния апартамент.

Ножът беше толкова красив.

Някак си… изящен. Изтънчен.

Удобен.

Роузи тръсна глава. Вярно, че надали щеше да спечели награда за най-хуманен жител на планетата, но това беше прекалено. Дори за нея.

И все пак…

Тя нервно тикна полуизгорялата цигара в пепелника. Не ѝ се пушеше вече. Въпреки това обаче пръстите ѝ автоматично измъкнаха нова, поднесоха я към устните ѝ и щракнаха със запалката. Още първото дръпване я накара да се разкашля.

В съседната стая внучето ѝ, очевидно прегракнало от рев, започна да кашля на свой ред.

Малкият пикльо ти се подиграва, помисли си тя унесено.

Ножът.

Не, стига…, плахо прошепна някаква част от съзнанието ѝ.

Какво стига?!, тросна се тя, вбесена от факта, че се налага да спори със самата себе си. Върви и му дай лекарството! Дребното пале трябва да се научи!

Ножът вече бе легнал удобно в ръката ѝ. Я виж ти, китайски боклук, а колко е приятно усещането от пластмасовата ръкохватка…

Думите „stainless steel“ пробляснаха по острието под нежната милувка на лунните лъчи. И тенекия да е, пак ще свърши работа, мърмореше си Роузи, докато отваряше вратата на детската.

И наистина свърши чудесна работа.

След като се умори да кълца отдавна безжизненото телце, се върна в кухнята и все така унесено запали поредната цигара. От пръстите ѝ се стичаха гъсти капки кръв. Това е лошо, помисли си тя и се изкиска прегракнало. Щеше да съсипе чисто новата маса… и вградената фурна… и плочките… Докато облизваше несъзнателно кокалчетата на лявата си ръка, дясната уверено и методично прекарваше ножа нагоре-надолу по лицето ѝ. Нови ручейчета кръв бавно сълзяха по бузите ѝ, но вече влизаха директно в устата ѝ, без да застрашават прясно ремонтирания апартамент. А това вече не беше лошо.

Само трябваше да внимава да не изгуби прекалено много кръв. Трябваше да оцелее до пристигането на дъщеря си. Ножът щеше да издържи. Трябваше да издържи.

Не знаеше защо е толкова сигурна. Но беше.

* * *

Някъде в другия край на града, в една не чак толкова наскоро ремонтирана кухня, един не чак толкова млад човек изтри сълзите си и си наля нова щедра порция уиски.

Някои казваха, че е магьосник.

Други – че е обикновен неудачник.

А трети знаеха, че е просто тъжен.

И че сълзите му понякога сбъдват желания.

Болката

Не се плашѝ. Трудно е да ме видиш. Даже почти невъзможно. Аз съм тук, но в същото време не съм. Жив съм, но по крайниците ми вече пълзи трупното разложение. Дишам, но гърлото ми е пълно с кръв и сълзи. Аз съм този, който седи нощно време под прозореца ти. Нищо, че живееш на последния етаж. Вятърът ми е приятел и ме носи на раменете си от време на време. Не съм му в тежест – оказа се, че като махнеш от човек любовта и желанието да живее, веднага става лек като перце.

Понякога обичам да си говоря с живи хора като теб. Харесва ми как дъхът ми роши косите им, както някога разпиляваше по възглавницата косата на едно момиче. Приятно е да видиш как думите ти, макар и понякога неразбрани, всъщност достигат до съзнанията им, а не преминават през правото им черво, за да потънат безвъзвратно в канализацията на човешката омраза.

Понякога им подарявам по една мечта. Когато разбрах, че моите блянове са на път да умрат, ги откъснах внимателно от душата си и ги посадих в една малка саксийка – почти като играчка на вид. Но там им е добре. Те и без това никога не са били кой знае колко големи. Никога не съм си мечтал да стана следващия милионер, който ще започне да се държи като бог. Моите мечти бяха малки. Исках да обичам и да бъда обичан.

Смешно, нали? Виждам усмивката по устните ти. И това от време на време се случва – да накарам някого да се смее. Защото нали уж смехът е една от най-приятните свободи на този свят? Навремето, когато бях жив, разсмивах всички. Сега най-много да ги накарам да плачат заедно с мен.

Затова вместо смях им подарявам мечти. Те са малки, наистина. Но за сметка на това са истински. Някога имаше една жена, която ми каза „Ти си последният истински мечтател на този свят“. Жената я няма вече. Отдавна се ожени за поредния мухльо, народи му куп деца и прекарва цял ден в самосъзерцание в огледалото, радвайки се на собственото си измислено щастие. Мечтите, които ѝ бях подарил, увяхнаха. Тя просто не знаеше как да се грижи за тях. Малцина знаят.

По едно време бях успял да открия щастието. Чувствах се като алхимик. Защото чистото щастие е мираж, също като философския камък. Колкото и внимателно да редиш рецептите, винаги ще се намери някой или нещо, което да хвърли лъжицата катран в глиненото гърне на душата ти. Но аз го открих. И внимателно го пазех. Но и там не мина без катран. Сега в душата ми цъфтят единствено магарешки бодили.

Затова сега съм труп. Умрях почти безболезнено – слава на онзи Изрод, комуто дъртите вещици палят свещи в църквите и който по цял ден се чуди как да прецака животите ни по някакъв по-екзотичен начин. Оказа се, че умирането също е щастие – най-пълнокръвното освобождение от страха, че утре ще се провалиш, от ужаса, че може да загубиш най-скъпото си, от постоянния стрес какво точно трябва да направиш, за да угодиш на неугодимата. Душата се проваля в един тъмен кладенец и… това е. Цялата суета около теб спира и вече други са тези, които трябва да се тревожат за плътските, така мимолетни глезотии, около които се върти целият им живот. Нещо като перманентно пиянство, с тази разлика, че никога не изтрезняваш. Слава на Изрода и за това.

Единственото, което остава с теб обаче, е болката. Мислиш си: „Та аз съм мъртъв, по дяволите! Откъде извира всичката тази мъка?“. Претърсваш остатъците от душата си парченце по парченце, надявайки се да откриеш онази частичка, забила се като трън в опърпаните остатъци от сърцето ти, да я извадиш внимателно и да я хвърлиш на бунището, за което си отделил специална част в мозъка си – там, където изхвърли любовта, мечтите и надеждите си. Само че няма да я откриеш. Подлото нещо се крие много добре. По-добре, отколкото жена прикрива чувствата си.

И тогава разбираш, че дори и труп, пак си обречен да страдаш.

Защото за някои хора – такива като теб и мен – болката никога не спира. Просто се трансформира от един вид в друг, притаява се като змия в храсталаците, чакайки мига, в който си най-щастлив, за да те нападне отново, шепнейки в ухото ти като стара курва: „Мислеше, че си се отървал, нали? Спокойно, не се притеснявай – не си“. Едва ли има нещо друго, което да е по-търпеливо от болката. Затова никога не трябва си мислиш, че си щастлив, защото дори в моментите на пълно щастие трябва да знаеш, че болката, с която си роден, е там някъде в сенките. И те чака.

Горчивият вкус на миналото

Дейвид Блайт успя да се прибере благополучно до вкъщи, без да убие никого. Надали някой от хората около него имаше представа колко близо е бил до лична среща с Оная с Косата. Шефът му, който цяла сутрин му бе пилил на главата, колегите, които вече дори не го питаха, преди да го муфтят цигари, таксиметровият шофьор, който най-нагло бе закръглил сметката от 14,99 на 20 долара, магазинерката, която му бе продала вчерашен хляб… всички имаха късмет, че не се превърнаха в средство за препитание на някоя от гробарските агенции в Детройт. Имаше моменти, когато Дейв чувстваше как импулсът да разкъсва гърла със зъби, да троши кости с голи ръце и да скача върху тленните останки на някой от малоумниците напира досами гърлото му, нахлува в устата му, чука по зъбите отвътре и крещи: „Отваряй, копелдак такъв! Само ме пусни – трябват ми две минути, за да му се стъжни на тоя! Пусни ме ВЕДНАГА, леке бъзливо!“. Но Дейв устоя. Затова, вместо да прекара нощта в килията на някое полицейско управление, щеше да се наслади на гостоприемството на собствения си дом. Възнамеряваше да вземе един душ, да седне в огромния фотьойл, подарък от майка му за първото му самостоятелно жилище, да послуша малко музика… и да пийне едно. Или десет. По дяволите, след ден като този му се полагаха поне две бутилки.

Както винаги, когато масивната желязна врата се захлопна зад гърба му, всичките натрупани ядове през деня писнаха ядно и се покриха в някое от дълбоките кътчета на подсъзнанието му. Е, щяха да излязат от скривалищата си я през нощта, за да се набутат в някой от кошмарите му, я утре сутринта, за да му дадат един „хубав“ старт на следващия работен ден… но важното бе, че знаеха: стопанинът си е вкъщи. А у дома и стените помагат. В неговия случай – и в буквален смисъл.

Той хвърли папката с докладите, които трябваше да са готови за петък, на кухненската маса. Знаеше много добре, че работата няма къде да избяга, а и бе повече от сигурен, че щеше да я свърши за нула време, така че нямаше нужда да си дава много зор. Понякога му идваше да набие два шамара на шефа си, да си подаде оставката и да зареже всичко. Работата обаче му трябваше. Другата му професия – онази, която му доставяше повече удоволствие – не изкарваше почти никакви пари напоследък. Колкото и да си говорим за предимствата на техническия напредък, за ползата от електронните джаджи и така нататък, но едно бе сигурно: всички тези неща бяха прецакали из основи животите на странстващите магьосници до един.

Огледа критично стените и отбеляза наум местата, където трябваше да поднови пентаграмите и веветата. Напоследък животът бе толкова стресиращ, че магическата енергия изтичаше от тях за броени дни. Тъй като се мъчеше да понамали малко използването на вълшебства (откакто бе сам, силите му не се възстановяваха вече толкова бързо, както едно време…), една седмица се опита да мине без всякакви талисмани. След като обаче в края на шестия ден се събуди с писъци, сънувайки най-отвратителния си кошмар от 720 години насам, реши, че няма смисъл от експерименти. Оттогава насетне ги подновяваше по-редовно и от спалното си бельо.

Влезе в банята и седя под хладкия душ над половин час. Можеше да реши проблема с личната си хигиена с една елементарна татуировка на няколко келтски руни на дясното си рамо – както бе направил един известен с пословичния си мързел негов колега и приятел по чашка от „Зелената котка“ – но така обичаше усещането на водната струя, която гали кожата му, че и досега предпочиташе да продължава да плаща луди сметки на водопроводните компании.

Най-накрая с нежелание спря водата и излезе от банята. Горещият дъх на мегаполиса го посрещна с нажежена плесница още на вратата. Усети как жегата, която сякаш преследваше някаква лична вендета спрямо него, се впи в гърлото му и засмука желанието му за живот като прегладняла пиявица, нападнала заблуден в блатата турист. Главоболието, което като че ли бе поотстъпило малко от позициите си в последните няколко седмици, се завърна с подкрепления и атакува безмилостно малкото му останал здрав разум. Ако не беше дистанционното за климатика, предвидливо оставено на масичката до банята, сигурно щеше да припадне. Хладната струя от най-великото изобретение на човешкия род обаче успя да възвърне частица от силите му. Докато се преобличаше в домашни дрехи, ситуацията бе станала дори поносима. Сега на дневен ред беше вечерният му ритуал. Пийването.

Той отиде до кухнята и се спря пред огромния хладилник, изработен по поръчка, който заемаше повече от половината кухненска стена, докато се чудеше какво да пийне тази вечер. Миналата нощ бе откарал до късно с една от бутилките реколта 1992 г., но днес имаше желание за нещо с по-малък емоционален заряд. Не гореше от желание утре да повтори адския махмурлук от тази сутрин. Да, определено му трябваше нещо реколта 2002 или 2006 г. Тръпчивият букет на тези две години оставяше доста странен послевкус, но пък ароматът на ягоди и карамел бе райски. Точно това, от което се нуждаеше в момента.

Той отвори хладилника и затърси с поглед къде бяха бутилките от тези реколти. Така… 2012… 2006… 1994… 1999… а, ето и една 2002. Чудесно. Протегна ръка и извади тежката стъкленица, внимавайки да не закачи някоя от съседните. Зеленото стъкло веднага се покри с едри капки конденз. Когато забърса влагата, видя как във вътрешността скромно проблясва пламъчето на запечатания вътре спомен. Беше жълто, също като цвета на липите, които бяха разцъфтели като побъркани в лятото, когато срещна Ана. Това беше нещото, което харесваше на спомените. Миналата нощ бутилката бе пламтяла в розово, също като обеците на Джинджър, които носеше тогава, когато се бяха целунали за пръв път. Една от любимите му реколти пък беше 2008, която грееше в небесносиньо – цветът на блузката на Поли, която тя носеше в деня на запознанството им. Реколта 2001 бе резедава като нежните листа на първата от хилядите рози, която бе подарил на Стейси…

Преди да затвори вратата, за пореден път огледа огромната си колекция. Акуратно подредените бутилирани спомени заемаха почти цялото пространство във вътрешността на чудовищния уред. Оставаше съвсем малко място. Скоро едва ли щеше да има къде да складира новите си придобивки… е, в случай, че се появяха такива. В последно време предпочиташе да заседне у дома в безмълвната компания на MP3-плейъра, чашата и някоя от хилядите бутилки.

Защото само той знаеше колко труд, болка и отчаяние са необходими за производството на дори една-единствена глътчица от този деликатес.

Дейв се тръсна в мекия фотьойл, наля си глътка искрящ спомен и с наслаждение отпи. Както всеки път, горчивият вкус го блъсна с все сила в небцето, откъдето отлетя в мислите му, експлодира там с енергията на двеста атомни снаряда, след което най-накрая стигна до сърцето му, където се сля с кръвта и потече спокойно по вените му. Пред очите му изникваха една след друга картини, една от друга по-красиви и нежни, нарисувани лично от него, от четката на подсъзнанието му и боите на миналото, оживяващи постепенно като стар черно-бял филм, който малко по малко придобиваше колорит и дълбочина. Душата му пееше, омагьосана от първите нотки на симфонията, прозвучала в деня, когато целувките все още не бяха изместени от сребролюбието, любовта – от пресметливостта, а прегръдките – от покриващите сърцето на благоверната му мазоли…

Наздраве, любов моя. Дано си спомняш за мен от време на време, изпрати мисълта си към старата си любов Дейв. Да, осъзнаваше колко глупаво е това. Прекрасно знаеше колко краткотрайна е паметта на всичките му приятелки. Особено на тези, които бе обичал истински.

Няма значение. Да пием за любовта, която погубихте!

Той въздъхна, изтри сълзите си и си наля нова чаша.

Последният хорър разказ

Тази вечер мисля да напиша последния си разказ. Честно, не ми се пише повече. Омръзна ми да бъда литературната кучка на цялата четяща и критикуваща пасмина. Не искам повече да прекарвам живота си в създаване на творби, които биват зачевани с болка и страдание върху белия лист, само и само за да излязат от печатницата и да попаднат в безмилостните лапи с на шепа пъпчиви тийнейджъри, които не биха разпознали истинската магия дори лично Негово Величество Толкин да им я поднесе на митрилова тепсия. Нямам намерение да създавам фантастични герои, обречени да потънат в сивия бълвоч на създаваното от така наречените ми „колеги“ ежедневие.

Днес ще напиша хорър разказ. Такъв, какъвто не съм писал от години насам.

Колко от вас знаят, че навремето бях автор на истории на ужасите? Двама? Петима? Някой друг, освен хората до мен, които ме подкрепяха в добро и лошо, предпазваха ме да не загубя разсъдъка си, след като целият ми живот се сгромолясваше за пореден (но, за съжаление, не и последен) път?

Да, знам – няма такива. Всички свикнахте да пиша онази сладникава помия, наречена „фентъзи“. Всъщност дори ме окуражавахте да го правя. Опитвах се да избягам от това клише, което ми бяхте насадили в продължение на дълги години – пишех за кръв, разбити сърца и малоумни провинциални сервитьорки, обзети от непреодолим сърбеж в органа, който в недозрелите им представи отговаря за емоции… Безсмислено – колкото и силен да бе разказът, всички искахте мечове, магии и, ако е възможно, доброто и жените да побеждават в края на цялата история. Напразно ви убеждавах в интервюта и лични разговори, че по този начин ме превръщате в един Пол Шелдън[54] и че доброто никога не побеждава. Победители са парите, външният вид и сърбежът. Сърбежът винаги надцаква романтиката, чувствата и милиардите изречени думи, носещи любов, привързаност и безкористност.

Но вие искахте ширпотреба. Зинали с ненаситните си усти, закърмени с порнография от рода на „Хари Потър“ и „Колелото на времето“, обсаждахте всеки един мой разказ, който имаше поне частичка правдивост, убивахте го с камъни, изтръгнати от градинката на собственото ви скудоумие и ревяхте като разгонени нерези „Още фентъзи! Още фентъзи!“. Някои от вас наистина оцениха скритото между редовете послание. Други, за жалост – не.

Ето защо тази вечер ще напиша хорър разказ.

Първото нещо, което излезе изпод перото ми (всъщност, кого лъжа – изпод химикалката за 30 цента, купена от „7/11“[55]), беше хорър. Надали си го спомняте. Тогава за пръв път разбрах, че имам дарба. Знам, че звучи нескромно, но в конкретния случай това си е живата истина.

Написах нещото, когато бях на двадесет и няколко години. Тогава рискувах образованието си, за да обгрижвам две години по-голяма от мен девойка, в която бях лудо влюбен. Тя ме лъга шест години, че ще зареже съпруга си, за когото се бе омъжила, за да избяга от баща си – военен, доказващ, че всички армейски вицове на практика са правдиви на хиляда и сто процента. Когато разбрах, че съм зарязал бъдещето си заради една никаквица, се прибрах в квартирата след тежък запой, разпечатах чисто нова бутилка коняк и заседнах зад листите хартия. Да, сега на вас, новото поколение, това ще се стори архаично, но тогава все още нямаше компютри.

Разказът на практика се пишеше сам. Химикалът летеше по тетрадката, думите се строяваха в две редици, козируваха и изпълняваха всяка една моя мисъл… А усещането… о, боже, усещането за свобода, което ме изпълваше, докато описвах как измамната кучка, мъжът ѝ и детето ѝ отчаяно се борят с психопата с брадвата, който методично ги кълцаше на фини заготовки за пържени кюфтенца… неописуемо!

Два дни, след като написах разказа, случайно прочетох в местния вестник сърцераздирателната история как малчуган от крайните квартали изведнъж превъртял, напазарувал брадва от близкия хипермаркет и с усмивка на уста насякъл мама и тате на дребни късчета, след което интелигентно се саморазфасовал с няколко умели удара в крайниците, торса и, за финал – в главата.

Съвпадение, помислих си аз и смело и безотговорно се впуснах в обятията на поредната никаквица. Когато и тя ме заряза, женейки се за най-колосалния селяндур във всички околни щати, отново седнах да пиша. Все още гледах на това като хоби и/или средство за изпускане на пaрата. Въпреки всичко обаче не може да се каже, че бях кой знае колко изненадан, когато след седмица събитията от разказа ми се превърнаха в напълно реални новини. Чак до последния детайл. Дори първият удар с бръснача, отскочил от вкоравената му, с години непрана дънкова шуба, бе попаднал в горния джоб на нещото. Точно както го бях описал.

Тогава разбрах, че наистина имам дарба. По странно стечение на обстоятелствата горе-долу по същото време от мен се заинтересуваха специализираните списания. Малко по-късно – и издателствата.

Странно е как никой не направи връзка между разказите ми и реалността. Най-вероятно, дори някой да е прекарал паралела, си е помислил, че се случва точно обратното - че действителните ужасите са повлияли моите истории. А и аз гледах да не се набивам много на очи. Внимавах и с връзките си – щом веднъж си си направил домашното и знаеш, че от жени и майките им може да очакваш единствено разочарование, установяваш, че да се влюбиш е доста по-трудно от преди.

От време на време пишех и хоръри. Все пак не съм от желязо и понякога се случваше да се оставя да бъда заслепен от прелестите на тази и онази. След неизменната раздяла (обикновено придружена от финансова и емоционална катастрофа с библейски размери) разказите се лееха един след друг. Кръвта по новините – също.

Сравнително късно открих, че в действителност ми харесва да убивам малолетни проститутки. Дори и в любимата на всички промити от женски списания мозъци Библия се казваше „Око за две, зъб за чене“… или нещо от този род. Аз просто бях възмездието, стоварващо се върху безмозъчните им глави.

Благодарение на фентъзи разказите, които ползвах за заместител (така, както наркоманите се опитват да отвикнат от хероина с метадон), успях дори да стана известен. Е, почти. В днешно време всеки пише фентъзи – дори онези, които са прочели три книги през целия си живот. Конкуренцията е, меко казано, огромна.

Но аз не се оплаквах. Поне не и досега.

Омръзна ми да пиша за магьосници и благородни девици.

Не искам да чакам поредната блудница в живота ми да се окаже вдъхновение за следващия разказ на ужасите.

Не ме разбирайте погрешно. Аз обичам да виждам как плиткоумните момиченца си плащат с лихвите за всяка извършена от тях глупост.

Просто ми омръзна да съм кучка.

Ето защо тази вечер ще напиша хорър разказ.

Последният, който някога ще прочетете.

Защото този път възнамерявам да съм главният герой в него.

Информация за текста

Издание:

Сибин Майналовски. Змии в стените

Българска. Първо издание

Колекция „Дракус“ №4

GAIANA Book&Art Studio, 2015

ISBN: 978-954-863-359-8

За връзка с автора: 0895 895-863, merlin74@gmail.com

Ако книгата Ви е допаднала, може да изразите признателността си към автора с произволна сума по Ваше усмотрение по следните банкови сметки:

Банка: Сосиете Женерал Експресбанк

IBAN: BG36TTBB94001526251185

BIC: TTBBBG22

Клиент: Сибин Симеонов Майналовски

Банка: Първа инвестиционна банка (Fibank)

IBAN: BG21FINV91501016959776

BIC: FINVBGSF

Клиент: Сибин Симеонов Майналовски

БЛАГОДАРЯ!!!

1

Джон Фогърти – основател и солист на Creedence Clearwater Revival (виж следващата бележка) (бел. авт.)

2

Creedence Clearwater Revival (Крийдънс Клиъруотър Ривайвъл) – американска суомп рок група, която достига голяма популярност по време на своето съществуване през 1967-1972 година. Основана е в Ел Серито край Сан Франсиско от Джон Фогърти (вокали, китара), Том Фогърти (китара), Стю Кук (бас китара) и Дъг Клифърд (ударни) (бел. авт.)

3

„Лошата луна“ – „Bad Moon Rising“. „Памучните плантации…“ – „Cotton Fields“. „Корабът…“ – „Proud Mary“ (песни на Creedence Clearwater Revival) (бел. авт.)

4

Става дума за „Rockin‘ All Over the World“ – песен на Джон Фогърти от втория му соло албум (1975), на която Status Quo правят кавър през 1977 (бел. авт.)

5

„Good Golly Miss Molly“ – песен на Литъл Ричард, на която Creedence Clearwater Revival правят доста успешна авторска преработка в албума Bayou Country от 1969 година (бел. авт.)

6

Става дума за една от най-известните песни на Енгелберт Хъмпърдинк – „Please Release Me (Let Me Go)“ (бел. авт.)

7

„See You Later Aligator“ – песен на Бил Хейли Енд Дъ Кометс (бел. авт.)

8

Става дума за магьосническия дуел между Питър Стенли и Гери Роксмит, описан в разказа „Да си мерим… четките“, публикуван във втората книга на автора – „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

9

Далеците и „плачещите ангели“ са герои от британския НФ-сериал „Доктор Кой“ (Doctor Who); ворлоните се появяват в сериала „Вавилон 5“ на Дж. Майкъл Стразински (бел. авт.)

10

Приключенията на Били Зеленчука в България подробно са описани в разказите „Клубът на Отчаяните Съпрузи“ и „Хан Крум и вещицата“, също публикувани в „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

11

Българските магове с елфически имена, както и появяващият се по-късно Михаил Антонов, са герои на разказа „Бира, магии и пържена цаца“, отпечатан в „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

12

Мощна магия, описана в разказа „Бира, магии и пържена цаца“ (виж предишната бележка) (бел. ред.)

13

Цитатът е от разказа „Конвентът“, публикуван в „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

14

Героиня от разказа „Хан Крум и вещицата“, публикуван в „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

15

Абсентът е напитка с високо съдържание на алкохол. Получава се от цветовете и листата на медицинското растение Artemisia absinthium (пелин). Описван като опасен и водещ до пристрастяване. До 1915 г. той вече е забранен в Съединените Щати и повечето европейски страни, с изключение на Великобритания, Швеция, Испания, Португалия, Дания и Австро-Унгария. Молекулярният му състав е много близо до този на тетрахидроканабинола – активната съставка на марихуаната (бел. ред.)

16

Авторът намеква за случката, описана в разказа „Смъртта в метрото“, публикуван в „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

17

Витек – син на самодива и човек в славянската митология (бел. авт.)

18

Витек – син на самодива и човек в славянската митология (бел. авт.)

19

Гримоар – магическа книга, даваща указания за призоваване на ангели и демони, правене на талисмани и др. (бел. ред.)

20

Цитатът е от разказа „Спасете бирата!“ от „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

21

Авторът отново намеква за разказа „Спасете бирата“, в който Били Зеленчука прекарва страстна нощ с млада девойка, която впоследствие се оказва маскирана дърта вещица (бел. ред.)

22

„Клуб 13“ – разказ от първата книга на Сибин Майналовски – „Сянката“, в който повествованието се върти около клуб на елитните серийни убийци (бел. ред.)

23

„За вкусовете не се спори“ (латинска поговорка) (бел. ред.)

24

Pro bono – латински израз, който означава, че даден специалист работи без заплащане на услугите си за хора, които нямат възможност да си платят (бел. ред.)

25

Докторе (итал.) (бел. авт.)

26

Да (итал.) (бел. авт.)

27

Девойка (итал.) (бел. авт.)

28

Добре, чудесно (итал.) (бел. авт.)

29

Джордж се появява за пръв път в разказа „Неверие“ от втората книга на автора „Усмивка в полунощ“ (бел. ред.)

30

Град в Северен Мейн (бел. авт.)

31

Д-р Темперанс Бренан – героиня от американския телевизионен сериал „Кости“ („Bones“) (бел. авт.)

32

Менахем – еврейско име, означаващо „утешителят“ (бел. авт.)

33

Политеист – привърженик/последовател на повече от една религия (бел. авт.)

34

Бокор – черен магьосник в хаитянската магия вуду (бел. авт.)

35

Ронин – самурай, загубил покровителството на своя господар или допуснал той да бъде убит, през феодалния период в Япония (1185—1868) (бел. ред.)

36

Броукнек (broke-neck – англ.) – буквално „строшѝ-врат“. Авторът намеква за американския филм „Планината Броукбек“ (broke-back – англ. – буквално „строшѝ-гръб“) от 2005 г., носител на няколко престижни награди, сред които „Златен лъв“, „Златен глобус“, 3 „Оскара“ и 4 „БАФТА“. В лентата се разказва за двама млади фермери, които се срещат случайно в малкото градче Сигнал, Уайоминг. Докато пасат заедно овцете високо в планината Броукбек, те се сприятеляват, но много скоро разбират, че чувствата, които изпитват един към друг, са повече от приятелски и отношенията им стават интимни. (бел. ред.)

37

Веве – религиозен символ, използван в хаитянското вуду (бел. ред.)

38

Става дума за една от последните фотографии на починалия от СПИН вокалист на група Queen Фреди Меркюри, на която някога гордеещият се с мускулестото си тяло занзибарец прилича на жив труп (бел. ред.)

39

Напитка, получена от сок от пресован джинджифилов корен, често в комбинация с плодови сокове (грозде, диня, мандарина, лимон) и минерална/газирана вода (бел. ред.)

40

„Битс О’Хевън“ (Bits O’Heaven) – буквално „късчета от рая“ (англ.) (бел. ред.)

41

Хорейшо Кейн (Horatio Caine) – главният герой в американския сериал „От местопрестъплението: Маями“ (CSI: Miami), изигран от Дейвид Карузо (бел. ред.)

42

Д-р Спенсър Рийд (Dr. Spencer Reid) – герой от американския сериал „Криминални досиета“ (Criminal Minds), изигран от Матю Грей Гъблър, отличаващ се с невероятно висок коефициент на интелигентност и феноменална памет (бел. ред.)

43

Авторът има предвид Роналд Рейгън (Ronald Wilson Reagan) (6 февруари 1911 – 5 юни 2004) – 40-ия президент на САЩ (1981-1989), който преди това е бил актьор и ръководител на Гилдията на киноактьорите (бел. ред.)

44

Джордж Ромеро – американски кинорежисьор, известен с работата си по култови филми на ужасите от рода на „Нощта на живите мъртви“, „Зората на мъртвите“, „Тъмната половина“ и др. (бел. ред.)

45

Джон Карпентър – американски кинорежисьор, известен с работата си по филми на ужасите като „Кристин“, „Халоуийн“, „Халоуийн 2“, „Халоуийн 3“, „Халоуийн 4“, „Халоуийн 6“, „Халоуийн 7“, „Халоуийн: Възкресението“ и др. (бел. ред.)

46

Руфи („уличното“ име на рохипнол) – упойващо вещество, използвано от изнасилвачите. От него жената изпада в ступор, става дезориентирана, податлива и беззащитна, накрая заспива и когато се събуди, не си спомня какво се е случило след като е погълнала лекарството (бел. ред.)

47

Филип Марлоу (Philip Marlowe) – частен детектив, главен герой на седем от книгите на Реймънд Чандлър (23 юли 1888 г. – 26 март 1959 г.) (бел. ред.)

48

„Декстър“ („Dexter“) – американски сериал на Showtime (1 октомври 2006 г. – 22 септември 2013 г.), чийто главен герой Декстър Морган е служител в полицията на Маями и същевременно сериен убиец, който разфасова на части и изхвърля в морето престъпниците, успели да се измъкнат от правосъдието (бел. ред.)

49

Тръмп Интернешънъл Хотел енд Тауър (Торонто) – 70-етажен небостъргач с височина 325 метра, собственост на американския милиардер Доналд Тръмп в град Торонто, Онтарио, Канада (бел. ред.)

50

Томпсън се намира сравнително близко до Гъл Лейк. Ванкувър е в другия край на Трансканадската магистрала (бел. авт.)

51

Лас Агуилас – квартал на Мадрид (бел. авт.)

52

Niño – дете (исп.) (бел. авт.)

53

Диего де Алкала – светец на католическата църква от Испания, канонизиран през 1588 година, известен със самоотвержеността си при грижата за нуждаещите се (бел. авт.)

54

Пол Шелдън – герой на Стивън Кинг от романа „Мизъри“. Пол е писател, известен със серията си сладникави женски романчета, който решава да смени амплоато си и да твори истинска литература. Вместо това обаче е отвлечен от полудяла медицинска сестра, който го държи заключен в къщата си и го насилва да пише нови и нови продължения на любимата ? поредица (бел. авт.)

55

7/11 – верига американски супермаркети (бел. ред.)

Content

Сибин Майналовски
Змии в стените

Предговор от автора

Мъчно ми е за Бенджи

Лори

Моргата

Плюшеният заек

Специален ден

Часовникът

Дъждът

Змии в стените

Състрадание

Чудовище

Кюлотите на вещицата

Охлюви

Перфектното убийство

Зъболекарска практика

Говорещия с котки

Драконът Тодор

Младоженците

Коледна украса

Скарабеи

Бабата

Болката

Горчивият вкус на миналото

Последният хорър разказ

Информация за текста

1