Питър Мей

Човекът от остров Луис

(книга 2 от "Трилогия за остров Луис")

В памет на баща ми

Там живеят те:

не тук и сега, а където всичко някога се случи.

Из Старите глупци

От Филип Ларкин

Пролог

Малкото почва, съществуваща на този брулен от ветровете остров, на три часа път от северозападния бряг на Шотландия, дава на хората храна и топлина. Също така приема мъртвите им. И в много редки случаи, като например днес, връща по някой от тях обратно.

Рязането на торф е социално събитие. Роднини, съседи, деца, всички са се събрали на полето. Духа мек югозападен вятър, който изсушава тревите и прогонва хапливите мушици. Аннаг е едва петгодишна. Това е първото ѝ рязане на торф и тя ще го запомни за цял живот.

Прекарала е сутринта с баба си в кухнята, наблюдавайки как се варят яйцата на старата печка, запалена с последния миналогодишен торф. Сега жените са се упътили през полето, с кошници в ръце. Аннаг е боса и кафеникавата вода от мочурливата почва жвака между пръстите на краката ѝ, докато подтичва сред бодливите пирени, носена от възбудата на деня.

Небето изпълва взора ѝ. Небе, накъсано на ивици от вятъра. Небе, хвърлящо оскъдни лъчи светлина над мъртвите треви. Сега вятърът си играе единствено с пухчетата блатен памук, но само след няколко дни дивите цветя на пролетта и ранното лято ще обагрят задрямалата, кафеникава зимна пустош в пурпурно и жълто.

В далечината се виждат силуетите на половин дузина мъже в работни дрехи и платнени шапки. Зад тях отблясъците на океана, блъскащ вълните си в скалите от черен, упорит гнайс, са ослепителни и Аннаг заслонява очите си с длан. Мъжете ту изправят гърбове, ту ги превиват отново и правите лопати, наречени „тараскер“, се впиват в мекия, черен торф, за да го извадят на прогизнали, квадратни късове. Земята е белязана от цели поколения, извършвали тази дейност. Траншеи, по трийсет-четирийсет сантиметра дълбоки, по краищата на които се редят прясно изрязаните чимове, за да изсъхнат от едната страна, а после и от другата. По-късно резачите ще се върнат отново, за да издигнат от тях малки триъгълни купчини, позволявайки на вятъра да духа между тях и да довърши сушенето.

След време те ще се натоварят на ремаркета и ще се откарат по къщите вече във вид на трошливи кирпичи, които ще се складират на камари по дворовете, за да предоставят гориво на семействата през цялата следваща зима — за отопление и за приготвяне на храната, която ще пълни стомасите им.

Така хората от остров Луис, най-северния в шотландския Хебридски архипелаг, са оцелявали в продължение на векове. И сега, във времената на финансова несигурност и покачващи се цени на горивата, онези, които имат подходящи печки и огнища, масово се връщат към традицията на предците. Защото този способ не изисква друг разход освен собствения им труд и упованието в Бога.

Но за Аннаг всичко е просто едно приключение сред бруленото от топлия вятър поле. Тя се смее с пълно гърло и тича към баща си и дядо си, без да обръща внимание на гласовете на своите майка и баба, викащи някъде отзад. Не си дава сметка за напрежението, обхванало малката група работници пред нея. Краткият жизнен опит не ѝ позволява да разчете езика на жестовете им, докато клечат покрай малък отрязък от изкопа, пропаднал под нозете им.

Баща ѝ я вижда и извиква да спре, но е твърде късно. Тя не успява да преодолее инерцията си, да откликне на паниката в неговия тон. Мъжете се изправят отведнъж, обръщат се към нея и тя зърва лицето на брат си, бледо като ленено платно, проснато да съхне навън.

Проследява погледа му надолу, към прясната траншея, където една просната ръка се протяга към нея. Кафеникавата кожа прилича на овехтял пергамент, пръстите са свити, като че ли държат невидима топка. Единият крак е преметнат връз другия, главата е килната към пръстта сякаш в търсене на изгубения си живот, а на мястото на очите зеят черни дупки. За миг тя е изгубена в море от объркване, преди осъзнаването да я облее като вълна и да изтръгне от устата ѝ писък, понесен от вятъра.

Първа глава

Гън забеляза още отдалеч колите, паркирани край пътя. Небето изглеждаше ниско, навъсено и синкавочерно, сякаш контузено, докато чистачките размазваха първите пръски дъжд по предното стъкло. Оловната повърхност на океана в далечината бе набраздена от белите гребени на вълни, по два-три метра високи. Необятността на пейзажа караше синята проблясваща светлина на полицейския автомобил, спрян до линейката, да изглежда жалка и незначителна.

Белите къщи на Сиадер се гушеха отстрани, настръхнали срещу суровото време, но привикнали на неговите безмилостни атаки. Нито едно дърво не нарушаваше линията на хоризонта. Само редиците от гнили колове на оградите, зад които, в запуснати дворове, ръждясваха останките на трактори и коли. Посърнали живи плетове храбро пускаха нови зелени филизи, впили упорито корени в тънката почва в очакване на по-добри дни.

Гън паркира до патрулката и излезе навън, приведен от силата на вятъра, който начаса разроши гъстата черна коса, падаща над челото му. Той се загърна по-плътно в подплатеното яке и се наруга наум, задето не е взел гумени ботуши. Още след първите няколко крачки през прогизналото поле усети как студената вода пропива обувките и чорапите му.

Достигна първата траншея и тръгна покрай нея, заобикаляйки купчините съхнещ торф. Сцената на местопрестъплението бе обозначена с метални колчета, забити в меката почва, с опъната помежду им синьо-бяла полицейска лента, която трептеше, свистейки тихо на вятъра. До ноздрите му долиташе мирис на дим от комините на най-близките къщи, намиращи се на половин километър по посока на брега.

Група мъже бяха наобиколили тялото — санитари в яркожълти мушами, чакащи да го качат в линейката, и униформени полицаи, смятащи, че са виждали всичко в своята практика. Досега.

Те отстъпиха мълчаливо, за да го пропуснат да мине, и Гън доближи приклекналия над трупа съдебен лекар, който тъкмо махаше от него трошици полепнала пръст с облечената си в латексова ръкавица ръка. Веднага му направи впечатление кафявата, съсухрена кожа и той попита:

— Да не е бил… цветнокож?

— Оцветяването се дължи единствено на почвата — извърна глава другият. — Иначе е бил бял, също като теб и мен. Доста млад при това, навярно двайсетинагодишен. Класически случай на торфена консервация.

— Значи си я виждал и преди?

— Не, никога, но съм чел за нея. Солта, която вятърът носи от океана, позволява на торфения мъх да вирее по тези места. А гниенето на корените му произвежда киселина. Тя съхранява тялото, подобно на саламура. Вътрешните органи би трябвало да са практически непокътнати.

Гън изгледа с неподправено любопитство почти мумифицираните останки.

— Каква е била причината за смъртта, Мърдо?

— Насилствена, както по всичко личи. Има няколко прободни рани в областта на гърдите, а гърлото е прерязано. Но за окончателно заключение ще трябва да изчакаме доклада на патоанатома. — Той се изправи и свали ръкавиците. — А сега по-добре го вдигайте оттук, преди да е заваляло, Джордж.

Гън кимна, но още не можеше да откъсне очи от лицето на младия мъж, пленен в торфената прегръдка. Макар чертите му да бяха сбръчкани, те щяха да са достатъчно различими за всеки, познавал го приживе. Единствено меката, незащитена тъкан на очите се бе разложила.

— Колко време е престоял в земята?

Вятърът бързо отнесе краткия смях на Мърдо.

— Кой знае? Стотици години, може би хиляди. Ще трябва експерт, за да ти каже.

Втора глава

Няма нужда да поглеждам будилника, за да разбера колко е часът. Странно как кафявото петно на тавана изсветлява с настъпването на утрото. Кристалчетата плесен, следващи пукнатината през него, изглеждат почти бели. Странно е също как винаги се събуждам по едно и също време. Не може да се дължи на светлината, процеждаща се през пролуката между завесите, защото нощите са различно дълги през сезоните. Трябва да е някакъв вътрешен часовник. Толкова години ставане призори за доене на кравите и за всички останали неща, запълващи дните. Сега това вече е минало.

Обичам да гледам това петно на тавана. Не знам защо, но сутрин ми прилича на хубав кон, оседлан и чакащ да ме отнесе към по-светло бъдеще. Докато вечер, когато се смрачи, добива различен вид. На рогато, изправено на задни крака създание, готово да ме грабне и потопи в мрака.

Чувам вратата да се отваря и щом се обръщам, виждам застанала на прага жена. Изглежда ми позната, но не мога да се сетя откъде, докато не заговаря.

— О, Тормод…

Разбира се. Това е Мери. Бих познал гласа ѝ навсякъде. Чудя се защо изглежда толкова тъжна. Освен тъга, и нещо друго сбръчква ъгълчетата на устата ѝ. Нещо, подобно на отвращение. Знам, че навремето ме обичаше, макар и да не съм сигурен дали аз някога съм я обичал.

— Какво има, Мери?

— Пак си изцапал леглото.

Сега изведнъж и аз усещам миризмата. Почти задушаваща. Как не съм я забелязал по-рано?

— Не можа ли да станеш, а? Не можа ли?

Не знам защо ме вини. Не съм го направил нарочно. Никога не го правя нарочно. Щом ме отвива, вонята става още по-нетърпима и тя закрива устата си с длан.

— Ставай — казва. — Ще трябва да сменя чаршафите. Хвърляй пижамата за пране и върви да се изкъпеш.

Спускам крака на пода и я изчаквам да ми помогне да стана. Преди не беше така. Аз винаги съм бил по-силният. Помня как веднъж си изкълчи глезена край старата кошара, докато събирахме овцете за стригане. Не можеше да ходи и трябваше да я отнеса до дома. Към три километра разстояние. Ръцете ми отекоха, но стиснах зъби и издържах. Нима не помни това? Нима не разбира колко е унизително всичко? Извръщам глава, за да не види напиращите в очите ми сълзи. Примигвам няколко пъти, за да ги прогоня, и си поемам дълбоко дъх.

— Патока Доналд.

— Патока Доналд?

Поглеждам я и се присвивам от гнева в нейния поглед. Наистина ли съм казал това? Патока Доналд? Навярно съм имал предвид нещо друго, но сега ми е трудно да се сетя какво, затова повтарям още веднъж, по-твърдо:

— Да, патока Доналд.

Тя ме изправя, почти грубо, и ме бутва към вратата.

— Хайде, изчезвай оттук.

Защо се гневи толкова?

Поемам с неуверени стъпки към банята и събличам пижамата. Къде трябваше да я оставя? Пускам я на пода и се поглеждам в огледалото. Оттам наднича старец с оредели кичури бяла коса и воднисти, бледосини очи. За момент се чудя кой е, после се обръщам и зарейвам взор през прозореца, към полето и брега отвъд. Виждам как вятърът роши тежките зимни руна на овцете, пасящи сладката солена трева, но не мога да го чуя. Както не чувам и шума на прибоя, разбиващ се в скалите. Прекрасната, пенеща се морска вода, пълна с пясък и ярост.

Трябва да е от новите дограми. Във фермата нямахме такива. Там човек разбираше, че е жив — вятърът свиреше в черчеветата, връщаше дим обратно през комина. Но имаше простор, дишаше се по-леко. Тук стаите са толкова малки, запечатани от външния свят. Сякаш си затворен в мехур.

Старецът отново ме гледа от огледалото. Усмихвам се и той ми се усмихва в отговор. Разбира се, през цялото време съм знаел, че това съм аз. И се питам как ли я кара Питър напоследък.

Трета глава

Когато Фин най-сетне угаси лампата, навън вече беше съвсем тъмно, но настъпилият мрак не му донесе бягство. Думите оставаха като отпечатани върху ретините му.

Освен Мона, показания бяха дали още двама свидетели. Никой от тях не бе запазил достатъчно присъствие на духа, за да запомни номера на колата. В това, че самата Мона не го бе видяла, нямаше нищо учудващо. Ударът я бе подхвърлил върху капака и предното стъкло, преди да я запрати с ужасяваща сила встрани върху асфалтирания път, където се бе претърколила няколко пъти. По някакво чудо се бе разминала без по-сериозни травми.

Роби от своя страна, поради по-ниския си център на тежестта, бе отишъл право под колелата.

Всеки път щом прочетеше напечатания текст, си представяше, че е там, че вижда всичко с очите си, и стомахът му се свиваше от гадене. Сцената изникваше в съзнанието му толкова ярка, сякаш бе негов собствен спомен. Както и описанието на Мона за лицето, видяно зад волана в краткия миг на сблъсъка. Мъж на средна възраст, с въздълга коса в миши цвят. Лице, небръснато от два или три дни. Как е могла да забележи всичко това? И все пак бе толкова сигурна, че той дори се погрижи да изготвят полицейски портрет. Лице, останало в преписката по случая, лице, което дори и сега, девет месеца по-късно, продължаваше да преследва сънищата му.

Фин се обърна настрани и затвори очи в напразен опит да се унесе в сън. Зад завесите прозорецът на хотелската стая бе открехнат, за да влиза въздух, но през него нахлуваше също и шумът от трафика по Принсес Стрийт. С колене, присвити към гърдите, той долепи лакти до хълбоците си и сключи длани, подобно на молещ се ембрион.

Утрешният ден щеше да сложи край на всичко, изпълвало повечето му съзнателен живот. Всичко, което бе станал и имаше шанс някога да стане. Чувстваше се както в онзи момент, преди толкова години, когато бе узнал от леля си, че родителите му са мъртви, и за първи път в невръстното си съществуване бе изпитал пълна и безвъзвратна самота.

Разсъмването не му донесе облекчение, а само тиха решимост да изживее деня. Откъм моста за стария град полъхваше топъл ветрец, а слънцето хвърляше игриви петна върху градините под замъка. Той си запробива път през шумната навалица, издокарана в леки пролетни тоалети. Едно поколение, забравило поуките на старите да не хвърля топлите дрехи, докато не се изтърколи месец май. За сетен път му се стори несправедливо, че хората продължават живота си както преди. Но кой би отгатнал болката, криеща се зад неговата маска на нормалност? Кой можеше да знае за терзанията, стаени зад фасадите на хорските лица?

Той се отби в един копирен център на Никълсън Стрийт и пъхна няколко страници в кожената си чанта, преди да продължи на изток към Сейнт Ленърд Стрийт и централния полицейски участък, където бе работил последните десет години. Прощалното му парти вече се бе състояло две вечери по-рано, с шепа колеги в един бар на Лотиън Роуд. Доста скромно, протекло в атмосфера най-вече на съжаления и спомени, но също и на известна доза неподправена топлота.

Докато минаваше по коридора, неколцина души му кимнаха, други се здрависаха с него. Отне му само няколко минути да разчисти бюрото си. Останките, наслоени от един неспокоен професионален живот, лесно се събраха в обикновен кашон.

— Аз ще ти взема полицейската карта, Фин — разнесе се зад гърба му гласът на старши инспектор Блак.

Доскорошният му началник винаги му бе напомнял на лешояд със зоркото си, гладно изражение. Той кимна и му подаде картата си.

— Съжалявам, че се разделяме — рече Блак, но не личеше да съжалява.

Той никога не се бе съмнявал в способностите на Фин, а само в неговата мотивация. Знаеше, че макар да е добро ченге, това не е неговото призвание. И едва сега, след всички изминали години и след смъртта на Роби, Фин бе готов да признае правотата му.

— От архива казват, че преди три седмици си взел досието за инцидента със сина си. — Блак направи пауза, изчаквайки отговор. Щом не го получи, добави: — Няма да е зле да го върнеш.

— Разбира се. — Фин извади папката от чантата си и я пусна върху бюрото. — Не че има особен шанс някой да го отвори отново.

— Вероятно не. — Блак се поколеба секунда, преди да продължи. — Време е и ти да го затвориш, синко. Иначе ще те изяде отвътре и ще отрови остатъка от живота ти. Просто забрави, става ли?

— Не мога — отвърна кратко Фин, безсилен да срещне погледа му.

Щом излезе навън, заобиколи сградата, отвори капака на големия зелен контейнер за смет и изпразни вътре съдържанието на кашона, след което натика вътре и самия него. Тези неща не му трябваха повече.

Остана за кратко загледан нагоре към прозореца, през който толкова често бе гледал слънцето, дъжда и снега на фона на скалистите хълмове Солсбъри Крагс. Сезон след сезон, през всичките тези пропилени години. После свърна по Сейнт Ленърд Стрийт, за да хване такси.

Таксито го остави в стария град, в подножието на катедралата „Сейнт Джайлс“ и той завари Мона да го чака на Площада на парламента. Беше още облечена в сивкави зимни дрехи, почти изгубена сред класическата архитектура на тази Атина на севера — масивни сгради от пясъчник, потъмнели от времето и дима. Фин предположи, че дрехите са в тон с настроението ѝ, но тя не бе потисната, а по-скоро развълнувана.

— Закъсня.

— Съжалявам. — Той я улови под ръка и двамата поеха забързано през пустия площад, през арките под извисяващите се колони. За миг се запита дали закъснението му не е умишлен подсъзнателен акт — не толкова от нежелание да се раздели с миналото, колкото от страх да напусне безопасността на едно удобно съжителство и да се изправи сам пред неизвестното бъдеще.

Хвърли крадешком поглед към Мона, докато преминаваха портала. В същата тази сграда някога бе заседавал шотландският парламент. Докато преди три века търговците и земевладелците, представляващи народа, не се бяха поддали на подкупите на англичаните и не бяха вкарали същия този народ в един нежелан от него съюз. Съюзът на Фин и Мона също бе основан на интерес. Без любов, подгряван понякога от секса и крепен единствено от споделената обич към сина им. А сега, без Роби, той приключваше тук, в гражданския съд. Развод по взаимно съгласие. Къс хартия, затварящ една глава от техните животи, чието написване бе отнело шестнайсет години.

Той зърна болката в лицето ѝ и всички минали угризения отново впиха нокти в него. В крайна сметка изпращането на брака им на бунището на историята отне само няколко минути. Добрите и лошите моменти. Борбите, смеховете, кавгите. После излязоха отново под ярката слънчева светлина, обляла паважа, сред суматохата и шума, долитащи откъм Кралската миля. Животите на другите хора продължаваха да текат покрай тях, докато техните собствени бяха поставени на пауза. Всичко наоколо се движеше на ускорен каданс, а те стояха като истукани.

След шестнайсет години отново се бяха оказали двама непознати, незнаещи какво друго да си кажат, освен може би „сбогом“, но боящи се да изрекат тази дума на глас. Защото какво друго щеше да им остане след нея? Фин отвори чантата си, за да пъхне вътре бракоразводните книжа, при което бежовата папка с копията от полицейското досие се изплъзна и листата се пръснаха около краката му. Той започна припряно да ги събира, а Мона се наведе да му помогне.

В един момент главата ѝ се извърна към него. Вероятно от пръв поглед ѝ бе станало ясно какво съдържат. Собствените ѝ показания също бяха сред тях. Няколкостотин думи, съдържащи един отнет живот и едно разбито семейство. Скицата на лицето, направена по нейно описание. Манията, обсебила Фин. Но не каза нищо. Само се изправи, подаде му ги и изчака, докато той ги прибере в чантата.

Щом стигнаха улицата и мигът на раздялата не можеше повече да бъде отлаган, го попита:

— Ще поддържаме ли връзка?

— Има ли смисъл?

— Предполагам, че не.

И с тези няколко слова всички неща, споделяни помежду им в годините — изживяванията, насладите, болките, — се стопиха завинаги, като снежинки в река.

— Какво ще правиш, щом продадем къщата? — погледна я той.

— Ще се върна в Глазгоу. Ще остана известно време при баща ми. А ти?

— Не знам.

— Напротив, знаеш. — Тонът ѝ бе почти обвинителен. — Ще се върнеш обратно на острова.

— Мона, та аз бягам от това през целия си съзнателен живот.

Тя поклати глава.

— И все пак ще го направиш. Знаеш го. Никога не можеш да скъсаш с него. През всички тези години сянката му стоеше между нас, пречеше ни да бъдем заедно. Като нещо, което не можем да споделим.

Фин си пое дълбоко дъх и вдигна лице към небето, усещайки топлината на слънцето върху кожата си. После отново сведе очи към нея.

— Имаше сянка, да. Но тя не беше островът.

Естествено, тя бе права. Нямаше къде другаде да отиде, освен обратно в утробата. В мястото, което го бе закърмило, а после отчуждило, прогонило от себе си. Единственото място, което познаваше и където имаше шанс да открие отново себе си. Сред своите хора, говорещи неговия език.

Той стоеше на палубата на ферибота и наблюдаваше плавното издигане и спускане на носа, порещ необичайно спокойните води на пролива Минч. Планините на Шотландия отдавна се бяха изгубили зад гърба им и корабната сирена отекваше скръбно в гъстата пролетна мъгла, обгърнала източното крайбрежие на острова.

Фин се взря напрегнато през сивкавите валма, усещайки влагата им върху лицето си, докато накрая не зърна смътни очертания в далечината. Неясна сянка на изгубен хоризонт, злокобна и вечна, подобна на призрак от миналото, завърнал се, за да го преследва.

Докато островът постепенно добиваше очертания, той усети как космите на тила му настръхват и бе залят от всепоглъщащото чувство, че се прибира у дома.

Четвърта глава

Гън седеше на бюрото си, присвил очи срещу компютърния екран. Съзнанието му машинално регистрира звука на сирената за мъгла, раздал се откъм пролива Минч — знак, че фериботът скоро ще пристигне.

Той делеше офиса на първия етаж на участъка с още двама колеги и през прозореца му се разкриваше гледка към благотворителния магазин на отсрещната страна на Чърч Стрийт. Християнска грижа за тялото и душата, гласеше рекламата. Ако проточеше леко врат, можеше да зърне и индийския ресторант „Бангла“, известен с разноцветните си люти сосове и неустоимия пържен ориз с чесън. Но точно сега текстът върху екрана изместваше от ума му всякакви мисли за храна.

Телата, откривани в блатата, известни още като „блатни хора“, гласеше текстът в Уикипедия, са човешки останки, запазени в торфените равнини на Северна Европа, Великобритания и Ирландия. Киселинността на водата, ниските температури и липсата на кислород се съчетават, консервирайки кожата и органите до степен, при която в определени случаи могат да се вземат дори отпечатъци от пръсти.

Той се зачуди дали сега, след като бе извадено от торфа и преместено в хладилната камера на болничната морга, тялото нямаше да започне да се разлага. Превъртя страницата по-надолу и огледа фотографията на глава на мъж, изкопан преди шейсет години от торфено мочурище в Дания. Чертите на шоколадовокафявото лице бяха удивително добре запазени. Едната буза бе леко притисната към носа от лежането, а по челюстта и горната устна ясно личеше наболата рижава брада.

— А, да, човекът от Толунд.

Той се извърна и видя приведената зад себе си висока фигура. Изпитото лице, взиращо се през рамото му в монитора, бе обрамчено от ореол тъмна, оредяваща коса.

— Според радиовъглеродния анализ, е живял около четири века преди новата ера. Идиотите, извършвали аутопсията, отрязали главата и изхвърлили останалата част от тялото му. С изключение на краката и един пръст, които още се пазят във формалин. — Той се ухили и протегна ръка. — Професор Колин Мългрю.

Гън остана удивен от силата на ръкостискането, някак несъответстваща на слабото телосложение на новодошлия. Другият сякаш долови това по примигването му и добави с едва доловим ирландски акцент:

— На патолозите им трябват здрави ръце, сержант. За да режат кости и да разфасоват скелетни структури. Ще се учудите колко сила е нужна за това. — Професорът се обърна отново към екрана. — Удивително, нали? След две хиляди и четиристотин години все още можем да установим, че е бил обесен и че последната му храна е била каша от зърна и семена.

— Да не сте участвали в изследванията?

— По дяволите, не. Било е много преди моето време. Но участвах в тези на човека от Кроган, открит в Ирландия през 2003-та. Той също беше почти толкова стар. Положително над 2000 години. Близо два метра на ръст, представяте ли си? Същински гигант за онова време. — Той се почеса по тила. — Е, как ще наречем вашия? Човекът от Луис?

Гън се отдръпна от бюрото и посочи на професора един свободен стол, но той само махна с ръка.

— Не, не, цял ден съм седял. А и полетите дотук не предлагат кой знае колко място за краката.

Гън кимна. Той самият беше по-нисък от патолога и никога не се бе сблъсквал с този проблем.

— Между другото — попита — как е умрял човекът от Кроган?

— Бил е изтезаван, а после убит. Има дълбоки порязвания под зърната на двете гърди. След изтезанията са го промушили, обезглавили, а накрая са разсекли тялото му надве. — Професорът отиде до прозореца и се загледа разсеяно през улицата. — Цялата работа е леко загадъчна, защото не си е изкарвал прехраната с труд — ноктите му бяха чудесно поддържани. Диетата му без съмнение е съдържала месо, но за последно е ял пшеничена каша с мътеница. Нед Кели, мой стар приятел от Националния музей на Ирландия, смята, че са го принесли в жертва, за да осигурят добър добив на жито и мляко за кралските земи наоколо. — Той се обърна отново към стаята. — Впрочем как готвят в онзи индийски ресторант отсреща?

Гън сви рамене.

— Не е зле.

— Чудесно. Вече не помня откога не съм хапвал свястно къри. Е, къде е нашият човек сега?

— В хладилна камера в моргата.

Професор Мългрю потри ръце.

— Да му хвърлим едно око, преди да е започнал да се разлага. А после предлагам да се отбием да обядваме. Направо умирам от глад.

Тялото, проснато върху масата за аутопсия, макар и добре сложено, бе сбръчкано и някак смалено. Имаше кафеникав цвят и приличаше на отлято от пластмаса.

Професор Мългрю носеше син гащеризон под хирургическия си халат, а устата и носът му се закриваха от яркожълта маска. Защитните очила, надянати върху челото, бяха огромни и му придаваха карикатурен вид на богомолка. Той обаче, явно безразличен към това колко абсурдно изглежда, се движеше чевръсто наоколо в белите си маратонки със зелени найлонови калцуни върху тях.

След като направи първоначалните измервания, отиде до бялата дъска и надраска върху нея няколко цифри, говорейки непрестанно през скърцането на маркера.

— Съвсем е измършавял, горкият. Само четирийсет и един килограма тегло при ръст от 173 сантиметра.

— Да не е бил болен? — предположи Гън.

— Не непременно. Вярно, че е добре запазен, но е изгубил много течност, докато е лежал в земята. На първо четене ми се струва съвсем здрав екземпляр.

— А възрастта?

— Осемнайсет-двайсет години, бих казал.

— Не, имам предвид откога датират останките.

Професор Мългрю му хвърли язвителен поглед.

— Малко търпение, сержант. Да ви приличам случайно на уред за радиовъглероден анализ?

Той се върна при тялото и като го обърна по корем, забърса малко полепнал по кожата зеленикавокафяв мъх.

— Беше ли облечен, когато го намерихте?

— Не. — Гън приближи, за да види какво е привлякло вниманието на патолога. — Разкопахме цялата местност наоколо, но не открихме дрехи, нито някакви предмети.

— Хм. В такъв случай вероятно е бил увит в нещо като одеяло, преди да го заровят. И е престоял в него доста часове.

Гън повдигна удивено вежди.

— Как разбирате това?

— Много просто. След настъпване на смъртта кръвта се оттича към ниските части на тялото, причинявайки характерен цвят на кожата. Наричаме го посмъртно посиняване. Ако се вгледате внимателно, ще го откриете по гърба, седалището и бедрата. Същевременно обаче в него се забелязват и по-светли участъци.

— Тоест?

— Тоест, след като е умрял, нашият човек е лежал поне осем или десет часа по гръб, увит в груба тъкан, която е оставила шарките си по кожата му. Щом го почистим, дори ще можете да фотографирате фрагментите и да накарате някой художник да възпроизведе цялостния мотив.

С помощта на пинсети той отдели няколко влакна.

— Прилича на вълна — измърмори. — Във всички случаи, няма да е трудно да се установи.

Гън кимна, въздържайки се да попита какъв е смисълът да се установява материалът или шарката на одеяло, тъкано преди стотици или дори хиляди години. Патологът междувременно пристъпи към огледа на главата.

— От очите не е останало почти нищо, тъй че е невъзможно да се определи какъв цвят са били ирисите. Кафеникавото оцветяване на косата също не е индикация каква е била приживе, защото е причинено от торфа, подобно на това на кожата. Но това тук е интересно — той бръкна в ноздрите и огледа върховете на облечените си в латексова ръкавица пръсти. — Значително количество ситен сребрист пясък в носа. Същият като този, който откриваме в охлузванията на коленете и горната част на стъпалата. — Той премина към челото и внимателно почисти малко мръсотия от лявото слепоочие и косата над него.

— По дяволите!

— Какво?

— Има белег в предната лява част на скалпа. С извита форма, около десет сантиметра на дължина.

— От рана?

Професорът поклати замислено глава.

— Не, прилича по-скоро на хирургичен. Като че ли нашият млад приятел в даден момент от живота си е претърпял операция на главата.

— Но това означава, че трупът е много по-скорошен, отколкото предполагахме — рече потресено Гън.

— Зависи какво разбирате под „скорошен“, сержант — усмихна се Мългрю с вид на доброжелателно превъзходство. — Мозъчната хирургия е една от най-старите медицински интервенции. Съществуват множество археологични доказателства, че е практикувана още през неолита. — Той направи пауза и добави като пояснение за своя събеседник: — Ще рече, през каменната ера.

Вниманието му сега се насочи към шията и големия разрез, който я пресичаше. Дължината му се оказа цели 18,4 сантиметра.

— Това ли го е убило? — попита Гън.

— Смея да предположа, че не сте присъствали на много аутопсии досега — отвърна с въздишка Мългрю.

— Вярно, не са много — изчерви се Гън. Не му се искаше да признае, че всъщност бройката се свежда до една.

— Почти невъзможно е да се определи причината за смъртта, докато не се отвори трупът. А дори и тогава няма гаранция. Гърлото му е прерязано, да. Но има също няколко прободни рани в областта на гърдите, както и една под дясната лопатка. Около врата има протривания, които навеждат на мисълта за въже, идентични с тези около китките и глезените.

— Значи ръцете и краката му са били вързани?

— Именно. Може да е бил обесен, а може и да са го влачили по корем през плажа със същото това въже, откъдето се е насъбрал пясъкът в драскотините по коленете и горната част на стъпалата. Във всички случаи възможностите са много и е още рано да правим заключения.

Професорът премина към ръцете и като взе една гъба от мивката от неръждаема стомана зад гърба си, се зае да търка едно по-тъмно петно върху дясната предмишница.

— Да пукна дано! — възкликна след секунда.

— Какво има? — проточи шия Гън, мъчейки се да види по-добре.

Мългрю се обърна и го изгледа продължително.

— Защо толкова се интересувахте откога датира трупът?

— Просто за да знам, че съм приключил с него, и да го предам на археолозите.

— Е, боя се, че няма да можете да го сторите.

— Защо?

— Защото е престоял в торфа не повече от петдесет и шест години. Максимум.

— Но нали само допреди десет минути ми обяснявахте, че не сте уред за радиовъглероден анализ — възрази негодуващо Гън.

— Вярно е, не съм — усмихна се Мългрю. — Но погледнете това тук, сержант. Вярвам, ще се съгласите, че е грубо татуиран портрет на Елвис Пресли, съпроводен от надпис „Хотел на разбитите сърца“. Като негов заклет фен мога да ви уверя не само че Елвис не е пял преди новата ера, но и че тази песен излиза и става хит номер едно през 1956 година.

Пета глава

Довършването на аутопсията отне на професор Мългрю още близо два часа, след прекъсване за обяд в индийския ресторант, състоящ се от бхаджи с лук, агнешко бхуна и сладолед кулфи. Джордж Гън хапна сандвич със сирене в участъка, но имаше затруднения да задържи дори него в стомаха си.

Спечената като гьон кожа правеше невъзможно отварянето на гръдния кош с обикновен скалпел, затова патологът в крайна сметка прибягна до помощта на чифт масивни ножици, след което с по-фини инструменти отстрани оставащите тъкани и мускули.

Когато тялото вече наподобяваше нещо, което може да се види окачено на ченгел в касапница, вътрешните органи бяха извадени и нарязани на филийки, потвърждавайки първоначалната версия на патолога, че жертвата е била млад и здрав мъж, а смъртта му е могла да настъпи единствено в резултат на брутално убийство. Убийство, чийто извършител имаше вероятност да е още жив.

— Страшно интересен труп, сержант. — Въпреки избилите по бръчките на челото му капчици пот, професор Мългрю явно бе в стихията си. — Е, последното му ядене е било по-скромно от моя обяд. Останки от меко месо и съвсем дребни полупрозрачни частици, подобни на рибешки кости. Риба и пържени картофи, предполагам. Във всички случаи, вярвам ще сте доволен да чуете хипотезата ми за това как е умрял.

Гън го изгледа в лека почуда. Доколкото знаеше, патолозите крайно неохотно се ангажираха с каквито и да било заключения. Но Мългрю явно бе човек, питаещ непоклатима увереност в собствените си способности. Той затвори гръдния кош и придърпа отгърнатите встрани тъкани и кожа към централния разрез. Сетне посочи раните със скалпела си.

— Бил е намушкан четири пъти в гърдите. Посоката на ударите е надолу, от което следва, че нападателят или е бил много по-висок от него, или жертвата е стояла на колене. Склонен съм да мисля по-скоро второто, но ще стигнем и дотам. Раните са причинени от дълъг, тънък, двуостър нож. Нещо като „Феърбеърн Сайкс“[1] или друг подобен кинжал. Входното отверстие на тази рана например — посочи той най-горната — е около два сантиметра на дължина и изтънява в краищата, което е сигурна индикация за двуостро оръжие. Дълбока е тринайсет сантиметра, като преминава през върха на левия дроб, дясното предсърдие и вентрикуларната преграда. Силата и посоката са типични и за останалите три рани.

— Значи те са го убили?

— Всяка от тях почти със сигурност би довела до смърт в разстояние на няколко минути, но подозирам, че непосредствената причина е било ето това тук. — Той вдигна очи и с многозначителна усмивка посочи дълбокия разрез на гърлото. — Дължината е над осемнайсет сантиметра, от мастоидната издатина зад лявото ухо чак до сухожилията под дясното. Напълно разрязва лявата югуларна вена, пресича лявата каротидна артерия и закача дясната югуларна. В най-дълбокото си място достига седем сантиметра, като засяга дори гръбначния стълб.

— Това показателно ли е?

— По мое мнение ъгълът и дълбочината на разреза предполагат, че е бил направен изотзад, при това най-вероятно с различно оръжие. Което допълнително се потвърждава и от прободната рана под лопатката. Нейното отверстие е над три сантиметра, квадратно в горния край и изострено в долния. Свидетелство за масивен нож с едно острие, по-добре пригоден да се вреже толкова дълбоко в шията.

— Малко ми е трудно да схвана картината, професоре — смръщи чело Гън. — Да не искате да кажете, че убиецът е използвал два ножа, намушкал го е в гърдите с единия, а после е минал зад гърба му и го е заклал?

Очите зад абсурдно големите защитни очила примигнаха търпеливо и снизходително.

— Не, сержант, това, което казвам, е, че нападателите са били двама. Единият го е държал изотзад, принуждавайки го да падне на колене, докато другият го е пронизвал в гърдите. Раната на гърба вероятно е случайна, нанесена, докато първият нападател се е готвел да пререже гърлото му.

Той заобиколи масата, заставайки откъм главата на мъртвия, направи първоначален разрез и започна да обелва кожата от темето на черепа.

— Съветвам ви да си представите следната картина. Жертвата е била с вързани ръце и крака и с примка на шията. Не обесена, забележете, защото иначе протриването щеше да има наклон нагоре, към точката на окачване. Въжето е било използвано да го влачат по плажа, откъдето се е събрал ситният, сребрист пясък в ноздрите и устата, както и в охлузванията по коленете и горната част на стъпалата. В даден момент са го принудили да коленичи и неколкократно са го намушкали, преди да му прережат гърлото.

Картината, обрисувана от патолога, изведнъж изникна ярко в съзнанието на Гън. По някаква причина той си представи действието да се развива нощем, на фона на фосфоресциращи морски вълни, разбиващи се в сбития, огрян от луната пясък. С потръпване си представи как бялата пяна се обагря в розово, но още по-ужасяваща бе мисълта, че бруталната разправа се е случила тук, на остров Луис, където за последните сто години имаше само две убийства.

— Дали ще е възможно да вземем пръстови отпечатъци? — попита. — Ще трябва да се опитаме да идентифицираме този човек.

Професор Мългрю не отговори веднага. Беше съсредоточен върху задачата да отдели кожата на скалпа, без да я разкъса.

— Ама че се е спекла — измърмори. — Сякаш е лакирана. — Той вдигна очи. — Върховете на пръстите са леко сбръчкани от дехидратацията, но мога да им инжектирам формалин и тогава ще получите съвсем прилични отпечатъци. — Няма да е зле да вземете и ДНК проба.

— Да, съдебният лекар вече изпрати образци в лабораторията за анализ.

— О, нима? — Професор Мългрю не изглеждаше доволен, че някой се е сетил преди него. — Надали ще научим нещо повече от тях, но знае ли човек… Виж ти! — Вниманието му внезапно бе привлечено от черепа, най-сетне разкрил се под обелената кожа. — Много интересно.

— Кое? — приближи се неохотно Гън.

— Под хирургическия белег на нашия приятел… има метална пластина. — Гън видя сивкавата правоъгълна метална плочка, дълга около пет сантиметра и прикрепена за черепа с метални шевове, преминаващи през дупчици в костта. — Явно е преживял някаква травма. Вероятно съпроводена с леко мозъчно увреждане.

По молба на Мългрю той трябваше да излезе в коридора и да наблюдава оттам през прозореца как патологът отстранява капака на черепа с помощта на вибрационния трион. Когато се върна, мозъкът вече бе изваден и лежеше в купа от неръждаема стомана.

— Да, точно както предполагах. — Професорът го бучна с пръста си. — Кистозна енцефаломалация на левия фронтален лоб.

— Което ще рече?

— Ще рече, че хич не е имал късмет, бедният. Наранил си е главата по начин, който го е оставил… как да кажа… леко слабоумен.

Той се върна към металната плочка и с внимателни движения на скалпела започна да остъргва покриващия я тънък слой засъхнала тъкан.

— Ако не греша, това е тантал. Високоустойчив на корозия метал. Навлиза в черепната пластика през първата половина на двайсети век и масово се използва при рани от шрапнели през Втората световна война. — Мългрю се наведе, разглеждайки внимателно пластината. — Имал е добра биосъвместимост, но е причинявал ужасни главоболия. Нещо, свързано с електропроводимостта. Развитието на пластмасите през шейсетте постепенно го изважда от употреба. Сега намира приложение главно в електрониката. Аха!

— Какво?

Гън преодоля вътрешната си съпротива и пристъпи по-близо, но професор Мългрю просто му обърна гръб и отиде до комплекта инструменти, наредени на плота до мивката. Върна се оттам с увеличително стъкло, уловено между палеца и показалеца му.

— Така си и мислех — рече след малко с тържествуваща нотка в гласа. — Производителите на тези пластини често са гравирали върху тях серийни номера. А в нашия случай има дори и дата. — Сетне се отдръпна назад, приканвайки Гън да погледне сам.

Сержантът взе увеличителното стъкло и с лека гримаса на погнуса се приведе над черепа. Под серийния номер с римски цифри бе изписано MCMLIV.

— Това, в случай че не можете да го разчетете, прави 1954-та — поясни сияещо патологът. — Около две години преди да си направи татуировката с Елвис. И съдейки по тъканните нараствания около пластината, три или четири години преди да го убият на плажа.

Шеста глава

Отначало Фин беше напълно дезориентиран. В ушите му, надделявайки над шума на вятъра и водата, се разнасяше непрестанно бумтене. Беше му задушно и се обливаше в пот, макар че лицето и ръцете му бяха студени. Щом отвори очи, в първия миг бе заслепен от странна, синкава светлина. Отне му половин минута, докато си спомни къде се намира, вторачен в плата на палатката, който се раздуваше и спускаше над главата му като гръдния кош на запъхтян бегач на дълги разстояния. Около него цареше пълна бъркотия — разхвърляни дрехи, полуразопакован багаж, лаптоп, пръснати книжа.

Предната вечер по здрач бе избрал място, което му се бе сторило относително равно, за да разпъне двуместната си палатка. Едва сега си даваше сметка, че то е наклонено по посока на крайбрежните скали и морето отвъд. Той приседна, вслушвайки се в свистенето на вятъра във въжетата на палатката, сетне се измъкна от спалния чувал и навлече чисти дрехи.

Когато спусна ципа на входа и излезе навън, го очакваше ярко утро. През нощта бе валяло, но вятърът вече беше изсушил тревата. Фин седна бос сред нея и докато обуваше чорапите си, примижа от отражението на слънцето в океана — блестящ кръг, който изчезна, щом пролуката в облаците се затвори, сякаш някой бе угасил електрическа крушка. Той присви колене към гърдите си и опря лакти върху тях, вдишвайки соления въздух, примесен с мирис на торфен дим и влажна пръст. Вятърът разрошваше късите му руси къдрици, пощипваше го по лицето и изпълваше гърдите му с възхитителното чувство, че просто е жив.

Надзърна през лявото си рамо и видя запустялата къща на родителите си. Зад нея личаха руините на старата, „черна къща“, приютявала предците му столетия наред. Като дете бе играл в нея, безгрижен и щастлив, без дори да подозира какво му готви бъдещето.

Отвъд хълма пътят се спускаше надолу към шепа разхвърляни къщи и дворове, съставляващи селото Кробост. Пристройки за тъкачници с червени ламаринени покриви, къщи с бяла или розова мазилка, огради с разкривени колове, бодлива тел със снопчета вълна, развявани от вятъра. Тесни парцели, спускащи се към брега, някои култивирани за ниви и зеленчукови градини, а други просто оставени за паша на овцете. Разхвърляни скелети на трактори и комбайни, ръждясващи символи на някогашни надежди за просперитет.

Зад билото стърчеше тъмният покрив на кробостката църква, доминираща както над хоризонта, така и над съществуването на хората, живеещи в нейната сянка. Пред долепения за нея дом на свещеника бе простряно пране и белите чаршафи плющяха неистово на вятъра като обезумели сигнални флагчета, приканващи към възхвала и страх от бога.

Фин презираше църквата и всичко, свързано с нея, но в познатата гледка имаше нещо успокояващо. Все пак тук бе родното му място и това повдигаше духа му.

Чу някой да го вика по име, нахлузи обувките и се изправи на крака. До колата му, паркирана пред външната порта, стоеше младеж, който, щом го видя, прекоси тревясалия двор с неуверена усмивка на лице. Беше към осемнайсетгодишен, почти наполовина на неговата собствена възраст. Със светла коса, оформена на гребен с помощта на гел, и теменуженосини очи, толкова поразително напомнящи тези на майка му, че при вида им по кожата на Фин полазиха тръпки. За момент двамата се гледаха в неловко мълчание, преди Фин пръв да протегне ръка.

— Здравей, Фионлах.

Момчето я стисна кратко и силно, сетне кимна по посока на палатката.

— Там ли спиш?

— Само докато се поуредя.

— Дълго време мина.

— Вярно.

— Девет месеца — рече Фионлах с укор в гласа.

— Доста неща имах да приключа.

Младежът леко наклони глава встрани.

— Това значи ли, че си дошъл за постоянно?

— Може би. — Фин хвърли поглед към къщата. — Все пак тук е моят дом. Мястото, където се връщаш, когато няма къде другаде да отидеш. А дали ще остана или не… зависи. — Той обърна зелените си очи обратно към момчето. — Хората знаят ли?

Последвалите секунди мълчание тегнеха от съзнанието за историята, която ги свързваше.

— Знаят само, че баща ми е загинал на Скер миналия август, по време на лова на гуга.

— Е, така вероятно е най-добре.

Двамата се упътиха по обраслата пътека към входа на старата „бяла къща“. Вратата отдавна липсваше, бяха останали само няколко парчета от касата. От лилавата боя, с която баща му навремето щедро бе боядисвал всяка дървена повърхност, включително и подовете, личаха избледнели, олющени петна. Керемидите на покрива още стояха, но гредите бяха прогнили и по всички стени се стичаше влага. Дюшемето бе вдигнато почти напълно, с изключение на няколко по-упорити дъски. Цялото място представляваше една куха черупка, без следа от любовта, сгрявала го някога.

— Смятам да доизтърбуша всичко тук и да го построя наново — подхвърли Фин. — Може би ще искаш да ми помогнеш през лятната ваканция?

— Може би — сви неопределено рамене Фионлах.

— Ще постъпваш ли в университета наесен?

— Не.

— Защо?

— Трябва да си намеря работа. Имам отговорности, нали сега съм баща.

Фин кимна.

— Как е детето?

— Добре, благодаря, че попита.

Той игнорира сарказма.

— А Дона?

— Живее у тях, с родителите си и дъщеря ни.

— Ами ти? — намръщи се Фин.

— Мама и аз още сме заедно. — Той кимна разсеяно по посока на къщата, която Маршели бе наследила от Артър. — Преподобният Мъри не ме пуска да ходя у тях.

— Че защо? — възкликна невярващо Фин. — Нали си баща на внучката му, за бога.

— Без средства да издържам нито нея, нито майка ѝ. Дона понякога успява да се измъкне и да дойде у дома. Но по-често се срещаме в града.

Фин преглътна гнева си. Нямаше смисъл да го излива пред Фионлах. За това си имаше друго време и място.

— Какво прави майка ти? — Невинен наглед въпрос, за който и двамата знаеха, че е натоварен с вътрешен смисъл.

— Държи приемни изпити за университета в Глазгоу. — Младежът забеляза изненадата му и додаде: — Не ти ли е казвала?

— Не, не сме се чували.

— А, така ли. — Фионлах зарея взор надолу по хълма. — Винаги съм мислел, че двамата един ден ще се съберете отново.

Усмивката на Фин бе пропита от съжаление и тъга.

— Преди толкова години не успяхме. Кое ще е по-различното сега? — Той се поколеба за секунда. — Тя още ли е в Глазгоу?

— Не, прибира се днес, със сутрешния полет. Семейни проблеми.

Седма глава

Мога да ги чуя как разговарят в антрето така, сякаш съм глух или отсъствам. Сякаш съм умрял. Понякога ми се иска наистина да бях.

Не знам защо трябва да нося палто. В къщата е топло. Няма нужда от палто. Нито от шапка. Хубавата ми, стара мека шапка, пазила главата ми от студ толкова години.

Напоследък никога не съм сигурен, щом изляза от спалнята, коя Мери ще заваря. Понякога е добрата Мери. Друг път лошата. Изглеждат еднакво, но са две различни жени. Тази сутрин беше лошата Мери. Онази, която вика и ми казва какво да правя. Накара ме да облека палтото, да седна тук и да чакам. Какво да чакам?

А също, какво има в куфара? Нещата ми, казва тя. Кои неща? Ако е имала предвид дрехите, аз имам цял гардероб и той никога няма да се събере в него. Нито пък книжата ми. Сметки от години назад, снимки, какво ли още не. Положително няма да влязат в куфар с подобни размери. Вероятно просто отиваме на почивка.

Сега чувам гласа на Маршели.

— Мамо, това не е честно.

Мамо. Разбира се. Все забравям, че Мери ѝ е майка. А Мери отвръща, на английски, разбира се, защото така и не се научи да говори келтски:

— Честно? А за мен честно ли е, Маршели? Вече съм на седемдесет години. Не издържам повече. Той се изхожда в леглото поне по два пъти на седмица. Ако излезе сам навън, се запилява като куче и съседите трябва да го връщат обратно. И не може да му се има вяра за нищо. Ако аз кажа „бяло“, той казва „черно“ и обратното.

Какви ги говори тя? Никога не е ставало дума за черно или бяло. Да, това определено е лошата Мери.

— Мамо, та вие сте женени вече четирийсет и осем години. — Отново гласът на Маршели.

— Това не е човекът, за когото се омъжих, Маршели. Живея с един непознат. Всяко нещо се превръща в спор. Не иска да приеме, че е склерозирал, че вече нищо не помни. Върши неща, а после ги отрича и изкарва мен виновна. Онзи ден взел чук и строшил прозореца на кухнята. Заяви ми, че трябвало да пусне кучето да влезе, а ние не сме имали куче, откак напуснахме фермата. Пет минути по-късно ме пита кой е счупил прозореца, а щом му казах, че е той, не повярва и каза, че трябва да съм била аз. Аз! Не мога, до гуша ми дойде вече.

— Ами центърът за дневни грижи? Нали сега го посещава по три дни в седмицата. Защо не уредим да го приемат за пет, или шест?

— Не! — Мери вече крещи. — Това само влошава нещата. За няколко часа оставам на спокойствие, но единственото, за което мога да мисля, е, че вечерта ще се прибере отново и ще направи живота ми ад.

Тя избухва в плач. Ужасни, разтърсващи ридания. Вече не съм сигурен дали това е добрата Мери, или лошата. Не ми е приятно да я чувам как плаче. Това ме разстройва. Навеждам се да надникна в антрето, но не успявам да ги видя. Може би трябва да отида да помогна с нещо, но Мери ми е заръчала да стоя тук. Предполагам, че Маршели ще успее да я успокои. Кое ли я е натъжило толкова? Помня деня на сватбата ни. Тогава бях само на двайсет и пет, а тя — крехко, двайсет и две годишно девойче. Тогава пак плака. Хубаво момиче беше. Англичанка наистина, но не по нейна вина. Накрая плачът престава и аз се напрягам да чуя следващите ѝ думи.

— Искам да се махне оттук, Маршели.

— Мамо, но къде другаде да отиде? Аз не мога да се оправям с него, а не можем да си позволим частен старчески дом.

— Не ме интересува. — Гласът ѝ сега е твърд. Егоистичен. Пълен със самосъжаление. — Измисли нещо. Просто го искам вън от къщата. Още сега.

— Мамо…

— Решението ми е окончателно, Маршели. Куфарът му е стегнат, а той е облечен и готов. Няма да го търпя тук и минута повече.

Сега настъпва дълга тишина. За кого, по дяволите, говореха двете?

Изведнъж вдигам очи и виждам, че Маршели е застанала на прага и ме гледа. Изобщо не съм я чул да влиза. Малкото ми момиченце. Обичам я повече от всичко друго на света. Някой ден трябва да ѝ го кажа. Но сега изглежда бледичка и уморена, а лицето ѝ е мокро от сълзи.

— Недей да плачеш — казвам ѝ. — Аз отивам на почивка. Няма да отсъствам дълго.

Осма глава

Фин стоеше и съзерцаваше творението си. Беше решил да започне, като махне цялата гнила дървения, и сега тя бе струпана на огромна камара на двора, между къщата и старата каменна барака, покрита с ръждиви ламаринени листове. Ако още няколко дни не валеше, вятърът щеше да я изсуши. Тогава щеше да я покрие и да я запази за ноемврийските клади.[2]

Стените и основите бяха достатъчно здрави, но щеше да се наложи да махне целия покрив и да го изгради наново, за да спре течовете и да пристъпи към вътрешността на сградата. Като за начало трябваше да свали и подреди всички керемиди, но за целта му бе нужна стълба.

Вятърът прилепваше към тялото му синия работен комбинезон и карираната риза и изсушаваше потта по лицето му. Почти бе забравил колко упорито може да духа тукашният вятър. Ако човек живееше на островите, му обръщаше внимание единствено когато престанеше. Той отправи поглед надолу по хълма, към къщата на Маршели. Колата отпред я нямаше, значи още не се беше прибрала. Фионлах вероятно бе на училище в Сторноуей. По-късно щеше да отскочи дотам и да поиска стълба.

Времето засега бе меко и топло, но далеч на хоризонта се събираха мрачни облаци, предвещаващи дъжд. Техните тъмни, настъпващи маси контрастираха рязко с огрения от слънцето бряг. Звукът на автомобилен мотор го накара да се обърне. Маршели бе спряла край пътя със стария „Воксхол Астра“ на Артър и го гледаше от билото на хълма. В колата при нея имаше още някой.

Стори му се, че мина доста време, преди тя да отвори вратата и да тръгне по пътеката към него. Вятърът развяваше дългата ѝ руса коса на безразборни кичури. Изглеждаше по-слаба от преди. Когато го доближи съвсем, той забеляза, че лицето ѝ е лишено от всякакъв грим, изпито и неестествено бледо под непрощаващата дневна светлина.

— Не знаех, че ще идваш — рече Маршели след кратко мълчание.

— И аз не знаех допреди два дни. Взех решението чак след развода.

Тя се загърна по-плътно в якето си, като че ли ѝ беше студено, и скръсти ръце на гърдите си.

— Смяташ ли да останеш?

— Още не знам. Ще постегна малко къщата, а после ще видим.

— Ами работата ти?

— Напуснах полицията.

Тя остана изненадана.

— И с какво ще се занимаваш сега?

— Не знам.

Маршели се усмихна с така добре познатата му сардонична усмивка.

— Тук почива Фин Маклауд. Мъжът, който не знаеше.

— Е, вече си взех дипломата по програмиране.

— Виж ти — повдигна вежда тя. — Най-търсената професия в цял Кробост.

Фин се изсмя.

— Да, вярно. — Тя открай време имаше способността да го разсмива. — Все ще измисля нещо. Може да отида във фабриката в Арниш, като баща ми. И като Артър.

При споменаването на Артър лицето ѝ помрачня. Заплащането във фабриката не беше лошо, но по някаква причина местните мъже постъпваха там само в краен случай, ако не успееха да си намерят работа на рибарски кораб, да постъпят в университет или изобщо да избягат от острова.

— Никога няма да направиш това.

— Права си, няма.

— Тогава недей да говориш глупости. Бездруго достатъчно ги дрънкаше на младини.

— Добре, обещавам. — Той кимна към колата. — Кого возиш там?

— Баща ми.

— А, как е той?

Въпросът бе напълно невинен, но предизвика у нея неочаквана реакция. Устните ѝ се свиха, а от очите ѝ бликнаха сълзи.

— Какво има? — попита притеснено Фин.

— Мама го изрита от вкъщи — отвърна прегракнало тя. — Каза, че не може да го търпи повече и че вече е моя отговорност.

— Но защо?

— Защото е склерозирал, затова. Когато го видя последния път, все още не беше толкова зле, но оттогава се влошава с всеки изминал ден. — Маршели се извърна към колата и сълзите рукнаха свободно по бузите ѝ. — А аз не мога да се грижа за него. Не мога! Тъкмо си върнах свободата след двайсет години с Артър. И с неговата майка. Имам да държа още изпити, трябва да мисля и за бъдещето на Фионлах… Боже, звуча ужасно, нали? Като пълен егоист.

Прииска му се да я вземе в прегръдките си, да я притисне към себе си. Но бе изминало твърде дълго време.

— Разбира се, че не — успя да каже само.

— Той е мой баща! — Гласът ѝ бе пропит от болка и вина.

— Сигурен съм, че социалните служби ще успеят да измислят нещо, поне временно. Опитахте ли в старчески дом?

— Не можем да си го позволим. Фермата не беше наша, а под наем. — Тя избърса лице с опакото на ръката си и положи видимо усилие да се успокои. — Обадих се на социалните, обясних им всичко, но те казаха, че трябвало да отида да разговаряме на място. Затова сега просто ще го оставя в центъра за дневни грижи, докато обмисля какво да правя. — Тя поклати глава, на ръба да се разплаче отново. — Наистина съм в безизходица.

— Виж, ще отида да се преоблека и ще дойда с вас до града — рече Фин. — Тримата ще хапнем в някоя кръчма, а после ще оставим баща ти в центъра, докато ние се срещнем със социалните грижи.

Тя го изгледа продължително с влажните си сини очи.

— Защо правиш това, Фин?

Той се ухили.

— Защото ми трябва малко почивка, а и една биричка ще ми дойде добре.

Хотел „Краун“ бе разположен върху ивицата земя, наречена Саут Бийч, разделяща вътрешното и външното пристанище на Сторноуей, а от лоби бара на първия му етаж се разкриваше гледка и към двете. Рибарските съдове бяха закотвени край кея и се поклащаха леко върху вълните на настъпващия прилив — ръждиви и многократно пребоядисвани в ярки цветове, подобни на възрастни дами, напразно стараещи се да прикрият пораженията на времето.

Тормод беше объркан. Отначало изобщо не успяваше да познае Фин, докато последният не му заговори за отминалите години, когато като момче бе посещавал Маршели във фермата. Вече влюбен в нея и полагащ пътя за предстоящата болка. Тогава лицето на стареца отведнъж се озари. Споменът за младия Фин очевидно се бе запечатал ясно в съзнанието му.

— Много си пораснал, момче — рече и разроши косата му като на петгодишно хлапе. — Как са вашите?

— Престани, татко — скастри го смутено Маршели. — Родителите му загинаха в катастрофа преди повече от трийсет години.

Тормод остана поразен. Бледосините му очи зад кръглите стъкла на очилата бяха обзети от печал и Фин за миг съзря в тях дъщеря му и нейния син. Три поколения, изгубени в гаснещата му памет.

— Съжалявам да го чуя, синко.

Фин ги настани на маса до прозореца и отиде до бара, за да вземе менюта и да поръча напитките. Когато се върна, Тормод ровеше усилено в джоба на панталоните си, мъчейки се да измъкне нещо оттам.

— Отново е започнал да пуши — поясни Маршели в отговор на въпросителния му поглед. — След като двайсет години не е слагал цигара в уста!

— Ако ви се пуши, ще трябва да излезете отвън, господин Макдоналд — рече Фин.

— Навън вали — измърмори възрастният мъж.

— Не, още не е започнало. Ако искате, и аз ще дойда да ви правя компания.

— Не мога да извадя проклетия пакет от джоба си! — Гласът сега се извиси почти до вик. Барът постепенно се изпълваше с местни хора и туристи и неколцина глави се извърнаха към тях.

— Татко, няма нужда да крещиш — намеси се като сценичен суфльор Маршели. — Чакай, аз ще ти помогна.

— Няма нужда, мога и сам!

Още обърнати глави.

Сервитьорът пристигна с напитките. Двайсет и няколко годишен мъж, с полски акцент.

— Да имаш огънче, момче? — подвикна му Тормод.

— Няма проблем, ние ще се оправим — рече Маршели. — Решил е да пуши, но майка ми все му крие кибрита.

Сервитьорът само се усмихна и остави чашите на масата.

Тормод междувременно продължаваше да се боричка с ръка в джоба си.

— Тук е. Напипвам го, но не ще да излезе.

От близките маси се разнесе сподавен смях.

— Дайте да видя и аз, господин Макдоналд — рече меко Фин.

Старецът му позволи, макар само преди минута да бе отхвърлил негодуващо предложението на дъщеря си. Фин я погледна извинително, коленичи до стола на баща ѝ под любопитните погледи на посетителите и плъзна ръка в джоба на Тормод. Веднага напипа пакета цигари, но не успяваше да го улови. Имаше чувството, че се намира не в джоба, а някъде под хастара, но не си представяше как е възможно това. Накрая вдигна пуловера на стария мъж в търсене на отговор и онова, което видя, го накара въпреки волята си да се усмихне. — Господин Макдоналд, вие носите два чифта панталони.

Клиентите наоколо започнаха да се кискат.

— Така ли? — смръщи чело Тормод.

— Цигарите са в джоба на долния панталон — обърна се Фин към Маршели. — Най-добре да го заведа в тоалетната да се преоблече.

Той вкара стареца в една от кабинките, убеди го да си събуе обувките и с известен труд успя да свали горния чифт панталони. След като обувките бяха нахлузени отново, го сложи да седне върху клозетната чиния и коленичи пред него, за да завърже връзките му. Тормод му позволяваше да върши всичко без съпротива, като добре научено дете. В същото време се разсипваше от благодарности.

— Ти си добро момче, Фин. Винаги съм те харесвал, синко. Същият като баща си. — Той го погали по косата и след малко смени темата. — А сега трябва да пикая.

Фин сгъна панталона и като го изправи на крака, го отведе до писоарите.

— Вършете си спокойно работата, господин Макдоналд, аз ще изчакам.

И се обърна към умивалника, за да нагласи струята на водата с подходяща за миене температура.

— Ах, мамка ти! — разнесе се глас зад гърба му.

Очилата на стареца се бяха откачили от върха на носа му и цопнали в писоара. Този инцидент обаче не стори нищо, за да спре, нито да отклони встрани жълтата струя урина, лееща се от пикочния му мехур. Той дори сякаш нарочно се мъчеше да уцели очилата с нея. Фин въздъхна примирено и щом Тормод приключи, се наведе покрай него и с два пръста ги извади. Под внимателния поглед на възрастния мъж отиде до мивката и ги изплакна, преди и сам да се насапуниса и измие.

— А сега ръцете, господин Макдоналд — каза, като отиде до кабинката, за да откъсне малко тоалетна хартия, с която да забърше очилата. Щом Тормод изми и подсуши ръцете си, постави очилата обратно върху носа му и прикрепи дръжките зад ушите. — Друг път внимавайте по колко панталона обувате. Какво щеше да стане, ако се бяхте напикали в крачолите?

По някаква причина напикаването в крачолите се видя на събеседника му крайно комично и докато влизаха обратно в бара, той се смееше от сърце.

— Е, какво стана? — попита Маршели, усмихвайки се леко при вида на веселостта на баща си.

— Нищо — каза Фин, като го настани върху стола и ѝ подаде акуратно сгънатия панталон. — Просто не е загубил чувството си за хумор, това е всичко.

Докато сядаше, забеляза благодарния поглед в очите на Тормод. Старецът сякаш му бе признателен, задето не е разказал цялата история и му е спестил унижението. Нямаше как да се разбере какво става в главата му, доколко изобщо схваща случващото се около него. Той бе като изгубен в мъглата на собственото си съзнание. Понякога тази мъгла се разсейваше, но Фин знаеше, че навярно има моменти, когато тя се спуска плътна и тежка, забулвайки всякаква светлина и разсъдък.

Центърът за дневни грижи „Солас“ се намираше в североизточния край на Сторноуей, в „Уествю Терас“ — модерно едноетажно здание с просторни паркинги от двете страни. Непосредствено до него бе разположен стопанисваният от общината старчески дом „Дън Айсдийн“, заобиколен от дървета и равно подстригани тревни площи. Отвъд се простираше прогизналото торфено поле, стигащо чак до Еърд и Броудбей. То проблясваше като златно под кратките лъчи на следобедното слънце, в очакване на поредния дъжд. От югозапад вече се надигаха тъмни навъсени облаци, гонени от усилващия се вятър.

Докато Маршели паркираше край редицата жилищни фургони, докарани с цел да се обезпечат допълнителни места за вече препълнената институция, първите тежки капки започнаха да падат от небето. Те забързаха към входа, водейки Тормод помежду си. Тъкмо стигнаха вратата, когато тя се отвори и отвътре излезе набит тъмнокос мъж. Той отстъпи встрани, за да им стори път, и едва тогава Фин го позна.

— Джордж Гън!

Другият явно бе също толкова учуден да го види. Щом преодоля изненадата си, кимна и му подаде ръка.

— Радвам се да те видя отново на острова. Здравейте, госпожо Макинес — добави по адрес на Маршели.

— Вече съм Макдоналд. Върнах си моминското име.

— Аз също вече не съм инспектор — каза Фин. — Подадох си оставката.

— Така ли? Съжалявам да го чуя.

Възрастна жена с боядисана в бледосиньо коса приближи до тях, улови внимателно Тормод под ръка и го поведе към вътрешността на сградата.

— Здравей, Тормод. Не те очаквахме днес. Ела, ще ти направим чаша чай.

Докато те се отдалечаваха, Гън се обърна отново към Маршели.

— Всъщност, госпожо Макдоналд, тъкмо с баща ви исках да говоря.

— Че за какво, за бога, може да говорите с него? — изгледа го с широко отворени очи тя. — Той дори не помни кой е.

— Така разбрах и аз — кимна сериозно сержантът. — Вече ходих в Милънейс да се срещна с майка ви. Но след като сте тук, навярно и вие ще можете да ме осведомите по някои въпроси.

Фин улови сержанта за лакътя.

— Джордж, за какво става дума?

— Ще те помоля за малко търпение — отдръпна ръката си другият. И Фин разбра, че не става дума за рутинна процедура.

— Какви въпроси? — попита Маршели.

— Семейни.

— Например?

— Имате ли някакви чичовци, госпожо Макдоналд? Или братовчеди? Каквито и да било други родственици извън най-близкото семейство.

Маршели смръщи вежди.

— Мисля, че майка ми има далечни роднини някъде в Южна Англия.

— Интересува ме по-скоро бащината ви линия.

— Ами, като че ли не… — Тя изглеждаше все по-объркана. — Баща ми е бил единствено дете. Няма братя и сестри.

— А братовчеди?

— Не мисля. Роден е в село Шилебост, на остров Харис. Но доколкото знам, не са останали други живи членове от семейството му. Веднъж ни заведе да видим къщата, където е отрасъл. Вече запустяла, разбира се. Показа ни и местното училище, в което е учил — съвсем малко, на самия бряг, с чудна гледка към плажовете на Лъскентайър. Но и дума не е споменавал за някакви роднини.

— Хайде, Джордж, изплюй най-сетне камъчето — не се сдържа Фин въпреки молбата на Джордж да прояви търпение.

Сержантът му хвърли странно смутен поглед и прокара пръсти през черните, падащи над челото му коси.

— Преди няколко дни — рече след кратко колебание — открихме тяло, заровено в торфеното поле на западния бряг, край Сиадер. Идеално запазен труп на около двайсетгодишен мъж. Умрял от насилствена смърт. — Той направи пауза. — Отначало помислихме, че е престояло там векове, може би от времето на скандинавските нашествия. Или още по-отрано, от каменната епоха. Но една татуировка на Елвис Пресли върху дясната му ръка направи тези теории на пух и прах.

— Мога да си представя — кимна Фин.

— Както и да е, патологът установи, че най-вероятно е бил убит в края на петдесетте години на миналия век. Което означава, че убиецът му може да е още жив.

Маршели поклати неразбиращо глава.

— Но какво общо има всичко това с баща ми?

Гън си пое дълбоко дъх.

— Работата е там, госпожа Макдоналд, че около трупа нямаше облекло, нито други предмети, по които да го идентифицираме. Затова взехме ДНК проби…

— Които после сте съпоставили с базата данни — довърши изречението Фин.

Гън леко се изчерви и кимна.

— Помните, че миналата година повечето мъже в Кробост се подложиха на ДНК анализ, за да бъдат изключени като заподозрени в убийството на Ейнджъл Макричи.

— Пробите е трябвало да бъдат унищожени досега — каза Фин.

— Само по изрично искане на донора. Подписва се специален формуляр, а господин Макдоналд не го е сторил. Изглежда, не е разбрал, когато са му обяснили, или пък е забравил. — Сержантът погледна Маршели. — Както и да е, базата данни показа съвпадение. Който и да е убитият младеж, той е бил роднина на баща ви.

Девета глава

Дъждът барабани по прозореца. Ама че шум вдига! Когато си навън, на полето, никога не го чуваш, разбира се. Вятърът заглушава всичко. Затова пък го усещаш, и още как. Направо жили бузите ти, ако се вдигне истинска буря. Понякога капките летят хоризонтално. Обичах това усещане. Навън, сред пустошта — само аз, необятното небе и дъждът, шибащ в лицето ми.

Сега ме държат все затворен. Не можело да ми се има доверие да излизам сам навън, казва лошата Мери.

Седим около масата в голямото празно фоайе и всички гледат мен. Не знам какво очакват. Дали не са дошли да ме отведат у дома? Едната е Маршели, разбира се. Младият човек с къдравата руса коса също ми изглежда познат. Не ми идва наум как се казваше, но по-късно сигурно ще се сетя. Но кой е онзи другият, с кръглото лице и зализаната черна коса? Никога по-рано не съм го виждал.

Маршели се навежда към мен с думите:

— Татко, какво е станало с роднините ти? Имаш ли някакви чичовци или братовчеди, за които да не си ни казал?

Какви ги говори тя? Те отдавна са мъртви. Всеки знае това.

Фин! Точно така, Фин. Момчето с къдриците. Навремето идваше във фермата и ухажваше моята малка Маршели, когато и двамата още ходеха прави под масата. Надявам се техните да са добре. Харесвах баща му. Свестен, порядъчен човек.

Никога не съм познавал своя баща. Само са ми разправяли за него. Бил е моряк, разбира се. През ония години всеки мъж на място е бил моряк. Денят, в който мама ни събра във всекидневната, за да ни съобщи новината, бе доста мрачен. Скоро идваше Коледа и тя се бе постарала да украси къщата празнично. Нас, естествено, ни беше грижа само за подаръците, които щяхме да получим. Не че очаквахме кой знае какво. Важна беше изненадата.

На улицата имаше сняг — не много, само колкото да се разтопи и превърне в киша. Небето бе сиво-зеленикаво, както винаги щом падне сняг, а светлината, и без това трудно проникваща между сградите, бе помръкнала съвсем.

Мама бе прекрасна жена, поне от онова, което си спомням за нея. А то не е много. Само мекотата на прегръдката ѝ и мириса на нейния парфюм, одеколон, или каквото там е ползвала. И синята щампована престилка, която винаги носеше.

В онзи ден тя ни сложи да седнем един до друг на дивана и коленичи на пода пред нас. Постави ръка върху рамото ми. Лицето ѝ имаше ужасен цвят — толкова бял, че сигурно щеше да се слее със снега. И можех да позная, че е плакала.

Тогава трябва да съм бил на четири, а Питър — година по-малък от мен. Вероятно е бил заченат по време на някоя отпуска, преди последното отплаване на баща ми.

— Татко няма да се прибере, деца — каза тя, а гласът ѝ потрепна.

Останалият ден ми се губи. Онази Коледа веселие нямаше. В паметта ми всичко сивее, като овехтяла черно-бяла снимка. Мрачно и потискащо. Едва по-късно, щом поотраснах, разбрах, че корабът му е бил потопен от германска подводница. Една от онези, които постоянно нападаха конвоите в Атлантика, между Англия и Америка. И изпитах странното усещане, че също потъвам заедно с него, пропадам до безкрайност през тъмните води.

— Имате ли изобщо някакви роднини, останали на остров Харис, господин Макдоналд? — Гласът на Фин ме стряска. Той ме гледа много сериозно. Какви хубави зелени очи има. Не знам защо Маршели не се омъжи за него, а за Артър Макинес. Никога не съм харесвал онзи непрокопсаник.

Фин продължава да ме гледа и аз се мъча да се сетя въпроса му. Беше нещо за семейството ми.

— Бях с майка си в нощта, когато умря — казвам. И изведнъж усещам как се просълзявам. Защо трябваше тя да умира? Стаята бе толкова тъмна. Задушна, пропита с миризма на болест и смърт. Върху нощната масичка имаше електрическа лампа, хвърляща кошмарна, бледа светлина върху лицето ѝ в леглото.

На каква възраст съм бил тогава? Вече не помня ясно, но вероятно тринайсет-четиринайсетгодишен. Твърде малък за отговорността. И неподготвен да се впусна сам в света. Не че човек някога е подготвен за това. Свят, за който дори не подозирах. Не и тогава, когато познавах единствено сигурността на собствения си дом и майката, която ме обичаше.

Не знам къде е бил Питър онази нощ. Навярно вече е спял. Бедният Питър. Така и не се оправи след онова падане от въртележката на панаира. Колко нелепо само! Един миг невнимание, в който понечи да слезе от нея, преди да е спряла напълно, и животът му се промени завинаги.

Майка ми имаше много тъмни очи и лампата на нощната масичка се отразяваше в тях, но аз виждах как светлината постепенно гасне. Тя извърна глава към мен, а погледът ѝ бе пълен с тъга. Тъга не за нея, а за мен. Извади ръце над завивките и свали венчалната халка от безимения си пръст. Никога не съм виждал друга като нея. Сребърна, под формата на две преплетени змии. Някакъв чичо на баща ми я донесъл след плаване в чужбина оттогава се предавала в семейството. Когато мама и татко се женели, той нямал пари да ѝ купи друга, затова ѝ дал тази.

Тя я притисна в дланта ми и каза:

— Искам да се грижиш за Питър. Той няма да се справи сам на този свят. Обещай ми, Джони. Че винаги ще се грижиш за него.

Разбира се, нямах представа с каква отговорност се нагърбвам, но това бе предсмъртното ѝ желание, затова кимнах тържествено и обещах. Тогава тя се усмихна и леко стисна ръката ми.

Продължих да гледам как светлината гасне в очите ѝ, докато те не се затвориха, а ръката ѝ не пусна моята. Свещеникът дойде чак след четвърт час.

Какъв е този ужасен звън? По дяволите!

Десета глава

— Извинете — каза Маршели и взе притеснено да рови из дамската чанта за телефона си. Не че баща ѝ бе много словоохотлив или че казаното имаше особен смисъл, но съдейки по едрите мълчаливи сълзи, рукнали по лицето му след разкритието, че е бил с майка си по време на смъртта ѝ, този факт явно носеше за него силен емоционален заряд. А телефонът ѝ бе звъннал тъкмо в най-неподходящия момент.

— Какво става тук? — протестираше раздразнено старецът. — Не може ли човек да има поне минута покой в собствения си дом?

Фин се приведе напред и постави длан върху ръката му.

— Всичко е наред, господин Макдоналд. Беше просто мобилният на Маршели.

— Една секунда, ако обичате — каза тя в слушалката, сетне я прикри с длан и се обърна към останалите: — Ей сега се връщам. — И като стана от стола, забърза към другия край на голямото празно фоайе. Повечето пациенти на центъра бяха отишли на излет с автобус, тъй че освен тях други хора почти нямаше.

Гън кимна на Фин и като оставиха Тормод сам, те също се дръпнаха встрани, разговаряйки тихо помежду си. Фин забеляза, че сержантът, макар и шест-седем години по-възрастен от него, няма нито един бял косъм в косата си, и се зачуди дали случайно не я боядисва. Но това някак не се връзваше с цялостния му облик. Лицето му също бе гладко, като се изключи единствената дълбока бръчка на загриженост, прорязала челото му в момента.

— Сигурен съм, че ще пратят някой външен да оглави разследването — каза той. — Няма да поверят нещо толкова сериозно на човек от острова. Знаеш как е.

Фин кимна.

— А който и да дойде, далеч няма да е така тактичен като мен. Единственото, което знаем за самоличността на убития, е, че има родствена връзка с Тормод Макдоналд. — Той направи пауза и присви устни в нещо като извинителна физиономия. — Което директно поставя самия Тормод в кръга от заподозрени.

Маршели се върна при тях, пъхайки телефона в чантата си.

— Обадиха се от социалната служба. Очевидно имат едно свободно легло, поне за момента, в отделението за болни от алцхаймер в „Дън Айсдийн“.

Единайсета глава

Стаята тук е по-тясна от моята у дома. Но изглежда наскоро боядисана. Хубави бели стени, без петна по тавана. Прозорците също са модерен стъклопакет и не се чува нито вятърът, нито дъждът, който тропа по тях. Само се вижда как се стича, подобно на сълзи. Сълзи в дъжда. Кой би разбрал? Но ако ще плачеш, по-добре го прави сам. Притеснително е да седиш със сълзи по лицето, докато хората те гледат.

Сега нямам сълзи, макар че се чувствам тъжен. И сам не знам защо. Чудя се кога Маршели ще дойде да ме отведе у дома. Надявам се да заварим добрата Мери, щом се приберем. Харесвам добрата Мери. Тя ме гледа и понякога докосва лицето ми така, сякаш някога ме е обичала.

Вратата се отваря и влиза приятно младо момиче. Струва ми се смътно познато.

— О, господин Макдоналд — казва. — Още не сте свалили палтото и шапката си. Всъщност… мога ли да ви наричам Тормод?

— Не! — отвръщам. И се чувам как излайвам думата, подобно на куче.

Тя явно се сепва.

— Но ние всички тук сме приятели, господин Макдоналд. Хайде, нека ви помогна да се съблечете и да окачим палтото в гардероба. После ще отворим куфара и ще подредим нещата по чекмеджетата. Вие сам ще решите кое къде да сложим.

Тя приближава и се опитва да ме накара да стана. Но аз се съпротивлявам, тръсвам рамене.

— Почивката ми свърши — казвам. — Маршели ще дойде да ме отведе у дома.

— Не, господин Макдоналд, няма. Никой няма да дойде. Сега тук е вашият дом.

Дълго време седя мълчаливо. Какво иска да каже тя?

Този път я оставям да вземе шапката ми, да ме изправи на крака и да съблече палтото ми. Не мога да повярвам. Това не е моят дом. Маршели положително скоро ще дойде. Тя никога не би ме оставила тук. Не и собствената ми плът и кръв. Или пък греша?

Сядам отново. Леглото е доста твърдо. От Маршели още няма и следа. Чувствам се… Как се чувствам? Предаден. Изигран. Казаха ми, че отивам на почивка, а ме зарязаха на това място. Точно както в деня, когато попаднах в сиропиталището в Дийн.[3] То беше същински затвор, а ние — пленници в него.

Беше краят на октомври, когато пристигнахме в Дийн — Питър и аз. Изглеждаше невероятно, че са построили такова място за деца като нас. Дълго здание, кацнало върху билото на хълма, на два етажа, с централна част и две крила, завършващи с четириъгълни кули. Човек почти очакваше да види в тях камбани, но такива нямаше — само кухи каменни празнини. Над главния вход имаше триъгълен фронтон, поддържан от четири гигантски колони. А над него — огромен часовник със златни стрелки. Стрелки, които сякаш изобщо не се движеха, отброявайки времето ни там. А може би е било просто от възрастта. Докато си млад, минутите и часовете понякога се точат до безкрайност. Щом остарееш, вече са се насъбрали толкова много, че дори не забелязваш как отлитат. Потегляме от раждането си бавно, а след това се носим все по-стремглаво към смъртта.

В онзи ден пристигнахме с голяма черна кола. Нямам представа чия е била. Беше студено и от небето ръмеше ситна суграшица. Поглеждайки назад, от стъпалата можех да видя покривите на работническите квартали в ниското, сиви и пресечени от павирани улици. А отвъд тях се издигаше силуетът на града. Намирахме се само на хвърлей място от него, но бяхме заобиколени от зеленина — ливади, дървета, зеленчукова градина. Както скоро щях да узная, в тихите и ясни нощи дори се чуваше шумът от трафика и се виждаха светлините от автомобилните фарове.

Това бе последният ми поглед към свободния свят, защото, прекрачвайки прага, ние оставихме всяка човечност и утеха зад гърба си и се озовахме в мрачно място, където властваше най-тъмната страна на човешката натура.

Тази тъмна страна бе въплътена в директора. Казваше се господин Андерсън и по-брутален и жесток човек надали някога се бе раждал под слънцето. Често съм се питал как е възможно да намираш удовлетворение в тормозенето на беззащитни деца. Възпитание, го наричаше той. Щеше ми се един ден, щом порасна, да се срещна с него като с равен, да видя тогава що за мъж е.

В чекмеджето в кабинета си държеше кожен ремък с раздвоен край. Около половин метър дълъг и близо сантиметър дебел. Решеше ли да накаже някое дете, го отвеждаше по коридора до подножието на стълбището за спалните помещения. Караше го да застане на първото стъпало и да се наведе така, че ръцете му да опрат върху третото. После започваше да го шиба по задника, докато краката му не се подгънат.

В паметта ми господин Андерсън е останал като огромен мъж. За всички нас той бе гигант, макар всъщност да не беше много по-висок от икономката. С рядка пепелявосива косица, зализана назад върху тесния череп, като нарисувана отгоре му. Късо подстригани прошарени мустаци красяха горната му устна. Носеше тъмни костюми, с панталони, набръчкани над черните скърцащи обувки, които винаги известяваха приближаването му отдалеч, подобно на тиктакащия крокодил от приказката за Питър Пан. Около него вечно се носеше застоял мирис на тютюн за лула, а в ъгълчетата на устата му се събираше слюнка, ставаща все по-бяла и гъста с всяка изречена дума, колчем заговореше.

Никога не се обръщаше към нас по име. Бяхме просто „ей, момче“ или „ей, момиче“. Също постоянно използваше думи, които не разбирахме, като например „ядива“ вместо „продукти“.

За първи път го видях в кабинета, където влязохме заедно с хората, довели ни в сиропиталището. Той бе самата сладост и учтивост, докато ги уверяваше колко добре ще се чувстваме под неговите грижи. Щом обаче вратата се затвори подир тях, бързо установихме какво представляват тези грижи. Като за начало ни дръпна кратка лекция. Стояхме разтреперани върху линолеума пред голямото полирано бюро, а той седеше от другата му страна, със скръстени на гърдите ръце, в светлината на двата правоъгълни прозореца, издигащи се зад гърба му чак до тавана.

— Най-напред главните неща. Ще се обръщате към мен само със „сър“. Ясно?

— Да, сър — отвърнах.

Питър мълчеше и аз го сръчках с лакът.

— Какво? — намуси се той.

— Да, сър — подсказах му, кимвайки към господин Андерсън.

Минаха секунда-две, докато схване, сетне се усмихна.

— Да, сър.

Директорът му хвърли дълъг, студен поглед.

— Тук нямаме време да се занимаваме с паписти. Римокатолическата църква не е добре дошла. Няма да участвате заедно с останалите в пеенето на химни и четенето на Библията, а ще стоите в спалното помещение, докато молитвата не приключи. И не се настанявайте прекалено удобно, защото, ако имаме късмет, няма да останете дълго при нас. — Тук господин Андерсън се наведе напред, опрял върху бюрото свитите си юмруци, чиито кокалчета белееха в сумрака. — Но докато сте тук, помнете, че има само едно правило. — Той направи пауза за по-голям ефект и произнесе, натъртвайки върху всяка дума. — Правете. Каквото. Ви. Се. Казва. — Сетне изправи отново гръб. — Нарушите ли това правило, ще си носите последствията. Ясен ли съм?

Питър ме изгледа за потвърждение и аз едва доловимо кимнах.

— Да, сър — изрекохме в един глас.

Между нас съществуваше почти телепатична връзка. Стига аз да мислех и за двамата.

После ни пратиха в стаята на икономката. Тя бе неомъжена жена, на средна възраст и основното, което помня от нея, са намусената уста и мътните, потънали в тъмни сенки очи. Никога не се знаеше какво точно мисли и настроението ѝ се определяше по краищата на устните. Дори когато се усмихваше обаче, което бе рядко, те пак висяха надолу.

Чакахме цяла вечност, докато тя изготви досие за всеки от нас. После ни каза да се съблечем. Питър го стори без особени притеснения, но аз се боях да не получа ерекция. Не че в икономката имаше и капка сексуална привлекателност, но проклетото нещо винаги можеше да реши да щръкне от само себе си.

Тя ни огледа внимателно, предполагам, за отличителни белези, сетне прерови главите ни за гниди. Явно не откри такива, но каза, че косите ни са твърде дълги и трябва да се острижат.

После дойте ред на зъбите. Тя отвори устите ни и с късите си набити пръсти, носещи горчив вкус на дезинфектант, опипа вътрешността им. Сякаш бяхме животни, изкарани за продан на пазара.

Ясно си спомням разходката по коридора до банята. Чисто голи, притиснали свитите на топка дрехи пред себе си и подбутвани отзад да бързаме. Не знам къде са били другите деца по това време, вероятно на занятия, но съм доволен, че никой не ни видя, защото беше унизително.

Влязохме в голяма поцинкована вана, с няколко пръста топловата вода на дъното. Под бдителния взор на икономката трябваше да направим пяна с груби калъпи карболов сапун и старателно да се изтъркаме един друг. Това бе първият и последен път в Дийн, когато съм делил ваната само с още един човек. При ежеседмичното къпане обикновено влизахме по четирима наведнъж, все в същите петнайсетина сантиметра вода. Тъй че това си беше истински лукс.

Спалнята на момчетата заемаше първия етаж на източното крило. Дълго помещение, с наредени покрай стените легла. Високи сводести прозорци в двата края и по-малки, правоъгълни прозорци, опасващи външната стена. По-късно, през пролетта, през тях щеше да прониква слънце и топлина. Но днес обстановката бе унила и потискаща. Питър и аз получихме две съседни легла в дъното. Докато отивахме до тях, забелязах, че всички останали са акуратно оправени, с изпънати завивки, а под всяко има малка брезентова торба. Върху куфара ни, стоящ самотно на пода, също имаше две празни такива торби. Институцията не предлагаше гардероби, чекмеджета или нощни шкафчета. Всъщност, както скоро установихме, питомците изобщо не се насърчаваха да трупат лични вещи. Нито да поддържат връзки с миналото си.

— Можете да прехвърлите съдържанието на куфара си в предоставените ви торби — рече появилият се след нас господин Андерсън. — Те трябва да се намират по всяко време под долния край на леглата ви. Ясно?

— Да, сър.

Всичко в куфара ни се оказа систематично сгънато от някого. Аз отделих своите дрехи от тези на Питър и напълних двете торби. През това време той седеше на ръба на леглото и прелистваше единственото нещо, останало като спомен от баща ни — колекция, започната от него още преди кампанията срещу цигарените реклами. Нещо подобно на филателен албум, но върху страниците, вместо пощенски марки, бяха залепени картончета от десетки различни марки цигари. Някои носеха екзотични имена като „Джойстик“, „Пасинг Клауд“ или „Джулепс“. Ярки цветни картинки, глави на млади мъже и жени, смучещи в екстаз тютюневите тръбички, които един ден щяха да ги убият.

Питър никога не се уморяваше да ги разглежда. Предполагам, че албумът бе по-скоро мой, отколкото негов, но нямах нищо против да му го отстъпя, виждайки, че шарените картончета му дават някаква директна връзка с нашия баща.

Аз самият изпитвах далеч по-силна връзка с майка ни. Пръстенът, получен от нея, бе като символичен талисман, бдящ над моя живот. Дори Питър не знаеше, че го притежавам. Той не умееше да си държи устата затворена и спокойно можеше да избъбри тайната ми пред някого. Затова го държах скрит в чифт свити на топка чорапи. Подозирах, че тъкмо предмет като него е много вероятно да бъде конфискуван или откраднат.

Трапезарията се намираше на първия етаж и именно тук, след края на учебните занятия, видяхме за пръв път останалите деца. Общо около петдесет на брой. Момчетата обитаваха източното крило, момичетата — западното. Естествено, всички ни оглеждаха с любопитство. Те живееха тук отдавна, а ние бяхме зелени новобранци, при това католици. Не че го пишеше на челата ни, но останалите сякаш го знаеха и то ни разделяше от тях. Никой не искаше да говори с нас. Освен Катрин.

По онова време тя беше истинска мъжкарана. Късо подстригана кестенява коса, бяла блуза под тъмнозеления пуловер, сива плисирана пола, сиви чорапи, набръчкани на глезените, и тежки черни обувки. Тогава трябва да съм бил на около петнайсет, а тя — година по-малка, но помня, че вече имаше възголеми гърди, изпъващи пуловера. Като се изключат те, не притежаваше много други женствени качества. Обичаше да ругае, смееше се гръмко и не оставаше длъжна на никого, дори на по-големите момчета.

На училище се ходеше с вратовръзки, но онази първа вечер забелязах, че тя вече е свалила своята, а през разкопчаната якичка на блузата ѝ видях малък медальон на свети Кристофър, окачен на сребърна верижка.

— Вие сте паписти, нали? — попита вместо увод тя.

— Католици — поправих я.

— Все същото. Аз съм Катрин. Елате, ще ви покажа как стават нещата.

Последвахме я до един тезгях, откъдето взехме дървени табли и отидохме да се наредим на опашката пред кухненското прозорче.

— Храната е пълен отврат — рече тихо тя. — Но не се притеснявайте, аз имам леля, която ми праща колети. За да не се чувства гузна, предполагам. Голяма част от децата тук всъщност не са сираци, а само от разбити семейства. На мнозина им изпращат провизии, но трябва да се изяждат бързо, преди шибаняците да ги конфискуват. — Тя се усмихна съзаклятнически и понижи гласа си до шепот. — Среднощни пиршества на покрива!

Седнахме заедно на една маса, сред гълчавата от гласове, отекващи под високия таван на трапезарията. Катрин се оказа права за храната — рядка, блудкава зеленчукова супа и жилаво месо със зеленикави, плувнали в мазнина картофи. Засърбах унило с лъжицата, но тя побърза да ме ободри.

— Не се бой, аз също съм папистка. Тук не ни харесват, затова няма да останем дълго. — Сякаш чувах ехо от думите на господин Андерсън по-рано през деня. — Свещениците скоро ще ни потърсят.

Не знам от колко време се бе утешавала с тази мисъл, но трябваше да измине цяла година, преди инцидентът на моста най-сетне да докара в сиропиталището първия католически свещеник.

В училището на селото също не харесваха католиците. То представляваше сурова сграда от сив гранит, със стени, пронизани от високи тесни прозорци. Имаше кула с камбана, която известяваше началото на часовете. Под нея бяха издялани от камък гербът на училищното настоятелство и барелеф на мила дама в широки одежди, въвеждаща млад ученик в тайнствата на просвещението. Ученикът имаше къса коса и нещо като поличка и силно ми напомняше на Катрин, макар навярно идеята да е била да се изобрази момче от класическата епоха. Годината, изписана отдолу, бе 1875-а.

Не ни пускаха да присъстваме на сутрешната протестантска молитва. Не че аз самият изгарях от желание да слушам словото Божие. Едва доста по-късно през живота си открих своя Бог, който, по ирония на съдбата, също бе протестантски. Трябваше да стоим отвън, на двора, в студ и пек, докато започнат занятията. Неведнъж се е случвало да влезем в мразовитите класни стаи прогизнали до кости и дълго да тракаме със зъби зад чиновете. Истинско чудо е, че не сме се простудили до смърт.

Допълнително разделение пораждаше фактът, че бяхме питомци на сиропиталището. В края на деня, когато другите деца се втурваха из улиците или се прибираха по домовете, при своите родители, братя и сестри, ние се строявахме по двама под техните подвиквания и подигравки и се отправяхме обратно нагоре по хълма. Там ни предстояха още два часа, в които трябваше мълчаливо да седим и да пишем домашните си. Разполагахме с малко свобода единствено вечер, но след като се нахранехме, рано-рано ни пращаха да си лягаме в тъмните, студени спални помещения.

През зимните месеци „свободното“ ни време бе запълнено от уроците по шотландски танци на господин Андерсън. Колкото и странно да изглеждаше, те бяха неговата страст и той държеше да сме овладели перфектно различните стъпки до коледното тържество.

С наближаването на лятото започна да става твърде светло за спане. През юни не се мръкваше почти до единайсет и аз, бидейки неспокойна душа, просто не можех да лежа буден в леглото при мисълта за вълнуващия свят от приключения, очакващи ме навън.

Още в началото бях открил черно стълбище, водещо от приземния етаж в източното крило надолу към избите. Там пътят бе преграден от залостена врата, но аз се справих с нея и с кратък спринт в сумрака успявах да достигна сенките на дърветата, опасващи парка. Оттук бях свободен да продължа накъдето си ща. Не ходех особено далеч, и при това винаги бях сам. Питър нямаше проблем да заспива по всяко време, а колкото до останалите, дори да ме бяха усетили, те с нищо не го показаха.

Самотните ми експедиции обаче приключиха на третото или четвъртото излизане. Това бе нощта, в която открих гробището.

Трябва да е било доста късно, защото по времето, когато се изнизах на пръсти от спалното помещение, вече цареше пълен мрак. На прага поспрях, вслушвайки се в дишането на останалите момчета. Някой похъркваше тихо, като мъркаща котка. Друг, навярно от по-малките, говореше насън, давайки израз на тайните си страхове.

Докато се спусках по каменните стъпала, усещах излъчвания от тях хлад. В избата бе тъмно като в рог и се носеше влажен, застоял дъх. Боях се да оставам твърде дълго в нея и никога не разбрах какво държат вътре. Резето на вратата ми оказа известна съпротива, но накрая поддаде. Вече бях навън. Озърнах се като заек на всички страни и се втурнах през асфалтираната площадка към дърветата. Обикновено превалях билото на хълма и се спусках надолу, по посока на селото. Уличните лампи хвърляха отблясъци върху водата там, където някога се бяха въртели колелата на десет или повече воденици. Сега те бяха замлъкнали. Изоставени. Къщите, построени за работниците в тях, осейваха склоновете, издигащи се стръмно от двете страни на каменния мост, трийсет метра под който течеше реката. Някои от прозорците още светеха.

Тази вечер обаче аз търсех нещо различно и свърнах в друга посока. Скоро се натъкнах на метална порта във високата стена, ограждаща източната част на парка. Тя бе скрита сред високите дървета и дори не подозирах, че отвъд нея се намира гробище. Докато я отварях, се чувствах като Алиса, преминаваща от другата страна на огледалото — с единствената разлика, че аз преминавах от света на живите в света на мъртвите.

Редици надгробни камъни се простираха във всички посоки, губейки се под сенките на плачещите върби, приведени сякаш в жал по покойниците. Непосредствено вляво от мен почиваше Франсис Джефри, умрял на 26 януари 1850 г., на седемдесет и седем годишна възраст. По някаква причина тези имена са се запечатали в паметта ми така ясно, както и в камъка, върху който бяха издълбани. Даниъл Джон Къминг, съпругата му Елизабет и техният син, Алън. Стори ми се странно успокояващо, че са заедно в смъртта, така както са били и приживе. Дори им завидях. Костите на моя баща лежаха на дъното на океана, а дори не знаех къде е погребана майка ми.

Имаше цял един отрязък от стената с вградени в нея паметни плочи, добре поддържани правоъгълници трева отпред и папрат, растяща в подножието. Сега се удивлявам, че не съм изпитвал страх. Едно малко момче, само в гробището посред нощ. Навярно съм съзнавал, че трябва да се боя много повече от живите, отколкото от мъртвите. И безспорно съм бил прав.

Поех по чакълеста пътека, с надгробни камъни и кръстове, очертаващи се смътно от двете ѝ страни. Небето беше ясно и имаше луна, така че намирах пътя си без труд. Тъкмо свърнах зад един завой, когато някакъв шум в тревата ме накара да се закова на място. Беше по-скоро тупване, съпроводено от кашлящ звук.

Бях чувал, че лисицата понякога издава кашляне, наподобяващо човешкото, и за секунда се поколебах, но ето че то се разнесе отново, далеч по-силно, отколкото би могло да излезе от гърлото и на най-едрата лисица. Сърцето ми подскочи и си плюх на петите. Понесох се като вихър, заслепен от редуващите се сенки и сребриста лунна светлина. Можех да се закълна, че чувам бягащи стъпки подире си. Във въздуха внезапно повя хлад и потта изстина върху лицето ми.

Нямах идея къде се намирам, нито как да стигна обратно до портата. Препънах се и паднах, ожулвайки коленете си, но бързо скочих отново на крака. Зарязах пътеката и се впуснах сред дремещите надгробни паметници. Избрах един голям, по-висок от мен и увенчан с каменен кръст. Приклекнах и се стаих зад него, като се стараех да не издавам нито звук. Но блъскането на сърцето изпълваше ушите ми и жадните за кислород дробове ме принудиха да си поема шумно дъх и да го изпусна отново. Цялото ми тяло трепереше.

Вслушвах се напрегнато, но не чувах нищо и тъкмо започнах да се отпускам, проклинайки развинтеното си въображение, когато до ушите ми долетя тихо поскърцване на чакъла под нечии внимателни стъпки. Едва се сдържах да не изкрещя.

Надзърнах внимателно иззад укритието и видях, само на пет-шест метра разстояние, силуета на куцащ мъж, който влачеше левия си крак. Още секунда, и той се показа изпод сянката на един огромен бук. Лунната светлина обля лицето му и аз го зърнах — безкръвно и восъчнобледо, като това на майка ми в деня, когато ни съобщи за смъртта на нашия баща. Костите над очите бяха изпъкнали и караха гнездата им да изглеждат черни, като че бяха празни. Носеше съдрани панталони, парцаливо сако и мръснобяла риза, разкопчана на врата. В едната си ръка имаше малка торба. Скитник, потърсил място за нощувка сред мъртвите? Не знаех и не исках да знам.

Изчаках го да отмине и щом нощта го погълна отново, предпазливо заобиколих паметника. Едва тогава прочетох името, издълбано върху него. И всяко косъмче на главата ми настръхна.

Мери Елизабет Макбрайд.

Името на майка ми. Знаех, разбира се, че не тя е погребана отдолу. Въпросната Мери Елизабет бе лежала на същото място близо двеста години. Но не можех да се отърся от усещането, че именно майка ми ме е насочила към това скривалище. Че макар да ме е натоварила с грижата за брат ми, в същото време не е спирала да бди над мен.

Обърнах се и побягнах обратно в посоката, от която бях дошъл, а сърцето ми се мъчеше да изхвръкне от гърдите. Стигнах открехнатата порта от ковано желязо, минах през нея като призрак и се устремих към задния вход на сиропиталището. За пръв и единствен път в живота си се радвах да се озова между неговите стени.

Дълго лежах буден и треперещ в леглото, докато сънят накрая не ме надви. По някое време бях събуден от Питър. Още бе нощ и приведената му над мен фигура се очертаваше в правоъгълниците лунна светлина, падаща през прозорците.

— Джон — докосна ме по лицето той със загрижен шепот. — Джони, защо плачеш?

Ако приключението на покрива завърши печално, това бе изцяло по вина на Алекс Къри. Той беше изпечен хулиган, по-голям от повечето от нас и прекарал най-дълго време в сиропиталището. На ръст достигаше господин Андерсън и вероятно бе по-як от него. Навремето, според разказите на останалите, редовно бе ял бой с кожения ремък заради буйния си и непокорен нрав, но от две-три години насам физиката му бе укрепнала дотолкова, че дори директорът явно се боеше да го пердаши. Напоследък отказваше да подстригва гъстата си черна коса и бе пуснал прическа като на Елвис — с бухнал перчем отпред и зализана отзад на тила. Мисля, че тогава Питър и аз за пръв път узнахме за Елвис Пресли. Поначало знаехме твърде малко за нещата извън нашия собствен малък свят. Из сиропиталището се носеха слухове, че Алекс щял да напуска и да бъде пратен в общежитие. Вече бе станал твърде голям за възможностите на господин Андерсън.

Един ден Катрин дойде при нас със смигване и съзаклятническа усмивка. Каза ни, че тя и още няколко момичета са получили колети през седмицата и че следващата вечер ще се състои среднощно пиршество на покрива.

— Как да стигнем там? — попитах.

Тя ме изгледа и поклати глава, изпълнена със съжаление към моята неопитност.

— И в двете крила има стълбища, водещи към тавана. Щом се качите на най-горната площадка, ще видите врата отстрани. Тя никога не се заключва, а оттам тръгва по-тясна, дървена стълба към покрива. Той самият е плосък и напълно безопасен, стига да стоиш далеч от ръба. Единственото място, където момчетата и момичетата могат да се събират без проклетият персонал да им виси над главите. — Тя се ухили похотливо. — Може да стане интересно.

Начаса усетих възбуда, сякаш едър червей се затърчи дълбоко в слабините ми. Отдавна се бях научил да мастурбирам, но никога дори не бях целувал момиче. А изражението в очите на Катрин бе доста недвусмислено.

През целия следващ ден едва сдържах вълнението си. Часовете в училище се точеха вбесяващо бавно и в края на следобеда не помнех нито една думичка от тях. На вечеря в столовата ядохме малко, за да не развалим апетита си за предстоящия пир. Разбира се, не всички щяха да дойдат. Някои се бояха, а други бяха твърде малки. Мен обаче не можеха да ме удържат дори с въже, а Питър поначало нямаше страх.

Малко преди полунощ общо десетина момчета се измъкнахме от спалното помещение. Алекс Къри водеше групата. По неведом за мен начин бе успял да се сдобие с дузина бутилки бира, които разпредели помежду ни, за да ги носим.

Никога няма да забравя усещането, което изпитах, излизайки от тъмното стълбище върху просторния, облян от лунната светлина покрив. Това бе бягство, освобождаване, далеч надхвърлящо дори тайните ми разходки напоследък. Идеше ми да вирна лице към небето и да извикам. Естествено, не го направих.

Събрахме се по средата, зад фронтона с часовника и леко встрани от големия оберлихт, осветяващ горния етаж. Момичетата носеха храната, момчетата — бирата и всички насядахме в рехав кръг, като се тъпчехме с курабии, сирена, сладкиши и топяхме пръсти в буркани с конфитюр. Отначало говорехме шепнешком, но след като бирата накваси гърлата ни, станахме дръзки и безгрижни. Аз за първи път в живота си опитвах алкохол и ми се нравеше усещането от пенливата горчива течност, която се вливаше така леко в гърлото и сваляше всички задръжки.

По някакъв начин се озовах седнал редом с Катрин и раменете ни се докосваха. Можех да усетя нейната топлина през пуловера, да подуша аромата, който ми се щеше да вдишвам до безкрай. Нямам представа какъв беше, но винаги витаеше около нея. Леко тръпчив, вероятно някакъв парфюм или тоалетен сапун, получен от леля ѝ. Но неизменно ме възбуждаше.

Леко замаян от бирата, добих кураж, на какъвто и сам не знаех, че съм способен. Протегнах ръка и я прегърнах, а тя се прислони до мен.

— Какво се е случило с вашите? — попитах. Това бе въпрос, който рядко се задаваше. В сиропиталището не ни поощряваха особено да мислим за миналото си.

— Майка ми умря — каза тя след продължителна пауза.

— А баща ти?

— Бързо успя да си намери друга жена. Такава, която да му народи куп хлапета, като добра католичка. Мама получила усложнения при раждането ми и не е могла да има повече деца.

— Не разбирам — рекох объркано. — Защо не си останала да живееш при тях?

— Тя не ме искаше.

Усетих жегване от болката в гласа ѝ. Едно беше да изгубиш родителите си, а съвсем друго — собственият ти баща да те прогони, защото не си желан. Погледнах я крадешком и останах потресен от сребристите сълзи, които се стичаха по бузите ѝ под лунната светлина. Бедната, смела Катрин. Възбудата, която бях изпитвал допреди минута се стопи и сега исках единствено да я утеша, да знае, че е желана от някого на този свят.

В същия момент откъм отсрещната страна на оберлихта настъпи оживление. Няколко момчета бяха взели още неотворената бутилка бира на Питър и я подхвърляха помежду си, като го дразнеха и караха да тича наоколо в напразни опити да я улови. Алекс Къри явно бе инициаторът, съдейки по това как подвикваше и насърчаваше останалите. Всеки знаеше, че на Питър леко му хлопа дъската и че е лесна жертва, ако не съм аз да го защитя.

Разбира се, не можех да меря сили с Алекс Къри, но станеше ли дума за Питър, бях готов да се опълча на всекиго. Бях дал обещание на майка си и нямах намерение да го нарушавам.

— Ей! — извиках почти с пълен глас, ставайки от мястото си. Играта моментално спря и от всички страни ми зашъткаха. — Зарежете тая простотия — казах в застиналия нощен въздух. Забелязах, че звуча доста по-храбро, отколкото се чувствах.

— И кой ще ни накара, ти ли? — попита Алекс.

— Да, и ако не вярваш, ще ти сритам задника.

Нямах съмнение чий задник щеше да бъде сритан в крайна сметка, но съдбата бе решила иначе. Преди Къри да успее да отвърне, Питър се метна към него, за да вземе бирата си, но успя само да я избие от ръката му. Тя се превъртя няколко пъти и падна право върху оберлихта, като го строши. В следващия миг тишината бе взривена от звучна експлозия. Бутилката падна върху пода на залата отдолу като пенеста бомба, последвана от същински дъжд от стъкло.

— Света Богородице, Майко Божия — чух Катрин да шепти. Последва невъобразима суматоха, в която всички бяха на крака, а сенки на момчета и момичета се стрелкаха в паника към източното и западното крило, зарязвайки бира и храна на покрива.

В тъмнината на тясното стълбище всеки блъскаше с лакти останалите, мъчейки се да си пробие път към долната площадка. Накрая се изсипахме като торба подплашени плъхове в спалното помещение и се устремихме по посока на своите легла.

Когато вратите се разтвориха и лампите светнаха, всеки вече се беше завил презглава и се правеше на заспал. Това, естествено, нямаше как да заблуди господин Андерсън. Той застана на прага с мораво от гняв лице, а черните му очи хвърляха мълнии. Няколко секунди остана мълчалив, изчаквайки разчорлените глави да се надигнат от възглавниците, а престорено сънените физиономии да се извърнат към него. Щом заговори, гласът му бе овладян, почти спокоен, което го правеше още по-застрашителен.

— Знам, разбира се, че не всички сте участвали в това. Затова призовавам онези, които не са виновни, да се разграничат сега, освен ако не искат да споделят наказанието на останалите.

Разсилният се появи зад гърба му, все още по чехли и пижама. От целия персонал на заведението той се държеше най-добре с нас, но сега лицето му бе пребледняло, а очите му сновяха плахо. Господин Андерсън се приведе към него и той прошепна няколко думи в ухото му, твърде тихо, за да ги чуем. Директорът кимна и го освободи, след което отново се обърна към нас.

— Храна и алкохол на покрива! Глупави момчета! Как очаквахте да ви се размине? Хайде, онези, които не са били там, да вдигнат ръце.

Той зачака и ето че тук и там из помещението колебливо започнаха да се вдигат ръце, обозначавайки виновниците на принципа на изключването.

— Така — кимна мрачно господин Андерсън. — А кой беше отговорен за набавянето на алкохола?

Мъртва тишина.

— По-живо! — прогърмя гласът му в нощта. — Издайте го, инак ще си изпатите наравно с него.

— Моля, господине, Алекс Къри донесе бирата — произнесе треперливо Томи Джак, един от най-малките сред нас.

Щеше да се чуе, ако някъде в Англия бе паднала карфица. Директорът се извърна към нарушителя, който бе седнал в леглото, опрял лакти върху коленете си.

— И какво ще направите сега? — попита предизвикателно Къри. — Ще ме нашибате с каиша ли? Само опитайте!

По устните на господин Андерсън пробяга злобна малка усмивчица.

— Ще видиш какво ще направя — отвърна само той. После пристъпи към малкия Томи и презрително процеди: — Никой не харесва момчетата, които портят приятелите си. Сигурен съм, че това е урок, който ще усвоиш добре тази вечер.

После угаси лампите, излезе и затвори вратата. След малко в мрака се разнесе уплашеният гласец на Томи:

— Аз без да искам, честна дума.

И ръмженето на Алекс Къри:

— Ах, ти, шибано копеленце!

Преди нощта да изтече, Томи наистина изпита върху собствения си гръб истината, че понякога да си държиш езика зад зъбите е най-разумното поведение. Повечето от онези, които вдигнаха ръце, също получиха подобни уроци.

Останалите с трепет очаквахме възмездието, което господин Андерсън бе подготвил за нас на сутринта.

За наше удивление, не се случи нищо. Напрежението по време на закуска беше осезаемо — обичайно шумната столова бе смълчана, сякаш и питомци, и персонал бяха твърде уплашени, за да говорят. После, когато тръгнахме строени в колона по двама надолу по хълма към училището, безпокойството ни започна лека-полека да се разсейва. До вечерта почти бяхме забравили за инцидента.

Прибрахме се по обичайното време и всичко изглеждаше наред, с изключение на факта, че Алекс Къри го нямаше. Бе напуснал сиропиталището завинаги. Едва когато се качихме в спалното помещение, видяхме, че торбите с вещите ни са изчезнали. Всички до една. Изпаднах в паника. В моята беше пръстенът на майка ми. Втурнах се надолу по стълбите, пламнал от гняв и възмущение, и в коридора на първия етаж се сблъсках с разсилния.

— Къде са ни нещата? — извиках насреща му. — Какво сте направили с тях?

Лицето му бе с цвят на пепел, почти зеленикаво, а очите — пълни с безпокойство и вина.

— Никога не съм го виждал такъв, Джони — отвърна, а челюстта му леко потреперваше. — Щом тръгнахте за училище, изскочи от кабинета си като обезумял. Повика мен и още неколцина души да му помагаме и събра всички торби изпод леглата ви. Отнесохме ги в котелното помещение и аз трябваше да държа вратата на пещта отворена, докато той ги хвърляше вътре една по една. Всичките отидоха, станаха на пепел.

Усетих как яростта ме заслепява. Единствената вещ, останала от майка ми, бе изгубена. Пръстенът с преплетените змии. Изчезнал завинаги. Също и албумът с цигарени картончета на Питър. Последните ни връзки с миналото бяха прерязани. Изгорени заради дребнавата мъст на господин Андерсън. Ако можех, щях да убия този човек, без да изпитам нито капка угризение.

Дванайсета глава

Фин се чувстваше леко конфузно. Беше странно да се озове отново в този дом, навяващ толкова много спомени от детството му. Тук двамата с Артър бяха обучавани от господин Макинес. Тук си бяха играли като малки — първи приятели още от мига, в който бяха проходили. Къща, изпълнена с мрачните тайни, пазени по негласен обет дълбоко в сърцата им.

За Маршели това бе просто мястото, където бе живяла последните двайсет години. Години, прекарани в един брак без любов, в грижи за болната майка на нейния съпруг и в отглеждане на техния син.

След завръщането им от Сторноуей, тя бе поканила Фин да вечеря заедно с нея и Фионлах и той бе приел с благодарност. Другата алтернатива бе да се задоволи с кутия консервирана супа, която да стопли на малкия газов котлон в палатката си.

Денят още не бе приключил, но навън цареше сумрак заради ниските, плътни облаци, настъпващи откъм океана. Вятърът свиреше свирепо във всяка фуга, запращаше неспирни талази от дъжд срещу стъклата на прозорците и връщаше дима от камината обратно през комина, изпълвайки всекидневната с лютив мирис на тлеещ торф.

Маршели приготвяше храната в мълчание и Фин предположи, че в съзнанието ѝ тегне чувство на вина, задето е изоставила баща си на чуждо място, сред непознати хора.

— Ти се справяш добре с него — рече тя изведнъж, без да се обръща от къкрещата върху котлона тенджера.

— Моля? — сепна се Фин, който седеше на масата с чаша бира пред себе си.

— Имам предвид с баща ми. Сякаш имаш опит с възрастни хора.

— Майката на Мона отрано разви алцхаймер. — Той отпи от бирата си. — На първо време не беше толкова зле, но после падна и си счупи тазобедрената става. Настаниха я в болница „Виктория“ в Глазгоу, в старческо отделение.

Маршели сбръчка нос.

— Обзалагам се, че не ѝ е било много забавно.

— Беше отвратително. — Емоцията в гласа му я накара да се обърне. — Сякаш извадено от роман на Дикенс. Воня на изпражнения и урина. Човешки писъци, носещи се в нощта. Персонал, седящ по леглата на пациентите и зяпащ сапунените сериали, за които те си плащат, докато колостомните им торбички преливат.

— О, боже. — Върху лицето на Маршели се изписа неподправен ужас.

— Нямаше начин да я оставим там. Затова една вечер просто отидохме, взехме ѝ багажа и я прибрахме при нас. Половин година живя вкъщи и аз плащах за частна медицинска сестра. — Фин отново надигна чашата, унесен в спомена. — Трябваше да се науча как да се справям. Да не споря, да избягвам противоречията. Да разбера, че безпомощността и забравянето са тези, които я правят раздразнителна и проклета. — Той поклати глава. — Краткосрочната ѝ памет почти липсваше, затова пък можеше с кристална яснота да си спомни неща от своето детство. Прекарвахме заедно по цели часове, говорейки за миналото. Свястна жена беше.

— Защо се разделихте двамата с Мона? — попита Маршели и след кратко колебание добави: — Само заради инцидента със сина ти ли?

Фин поклати глава.

— Това беше просто точката на пречупване… след дълги години, прекарани в удобна заблуда. Ако не беше Роби, вероятно много по-рано всеки щеше да хване своя път. Бяхме приятели и не мога да кажа, че не сме имали хубави моменти, но всъщност никога не съм я обичал.

— Защо тогава се ожени за нея?

Той я погледна в очите и се замисли, насилвайки се навярно за пръв път да се изправи пред истината.

— Вероятно по същата причина, по която и ти се омъжи за Артър.

В мълчанието, което последва, тегнеха всички пропилени години, оставени да се изплъзнат между пръстите им. Маршели се обърна отново към печката, неспособна да понесе напрежението.

— Не можеш да ме виниш за това. Ти бе този, който ме прогони.

Външната врата се отвори, пропускайки за кратко вятъра и дъжда. Фионлах се появи на прага с порозовяло лице, мокри дрехи и полепнала по гумените ботуши кал. Изглеждаше учуден да завари Фин на кухненската маса.

— Събличай се и сядай — рече майка му. — Вечерята е готова.

Младежът събу ботушите, окачи якето си на закачалката и отвори хладилника за бутилка бира.

— Е, какво стана с дядо?

— Баба ти не го иска повече у тях. — Маршели отметна кичур коса от лицето си и постави на масата три чинии с чили кон карне[4], сервирано върху подложки от варен ориз. — Трябваше да го оставим в старческия дом „Дън Айсдийн“, докато реша какво да правя с него.

Фионлах се залови да тъпче устата си с храна.

— А защо не го доведохте тук?

Маршели хвърли крадешком поглед към Фин и той отново долови в него нотка на вина.

— Защото сега се нуждае от професионални грижи. Както физически, така и умствено.

Момчето обаче нямаше намерение да я оставя на мира.

— Това не ти пречеше да се грижиш за майката на Артър. А тя дори не беше твоя плът и кръв.

— А какво ще кажеш ти да му сменяш чаршафите всеки път щом ги нацапа? — В тона ѝ звучеше цялото негодувание, сдържано в продължение на двайсет години. — Да ходиш да го търсиш из полето, щом се загуби, да го храниш с лъжичка и да го пазиш час по час да не направи някоя беля?

Вместо отговор, Фионлах само сви рамене и продължи усърдно да омита чилито си.

— Има едно малко усложнение — намеси се Фин.

— Какво? — бегло го удостои с поглед младежът.

— Преди няколко дни край Сиадер са изкопали тяло на млад мъж, приблизително на твоята възраст. Уликите сочат, че е престоял в торфа около половин век.

Вилицата на Фионлах спря на половин път до устата му.

— Е, и?

— Бил е убит.

Вилицата бавно се отпусна обратно в чинията.

— Но какво общо има това с нас?

— Изглежда, че е имал някаква роднинска връзка с дядо ти. Което ще рече, че също с майка ти и теб.

— И как са могли да узнаят? — смръщи вежди Фионлах.

— Посредством ДНК — намеси се Маршели.

Момчето примигна, преди да осъзнае смисъла на думите ѝ.

— Пробите, които дадохме миналата година!

Тя кимна.

— Знаех си! А са били длъжни да ги унищожат. Аз подписах формуляр за отказ от съхраняване в базата данни.

— Същото са сторили и другите — каза Фин. — Освен, очевидно, дядо ти. Вероятно не е разбрал.

— И просто са го вкарали в компютъра, като някакъв престъпник?

— Ако няма какво да криеш, няма и от какво да се боиш — възрази Маршели.

— Това е нарушаване на личното пространство, мамо. Как можем да сме сигурни кой ще се докопа до тази информация и какво ще направи с нея?

— Напълно резонен аргумент — рече примирително Фин. — Но тъкмо сега по-същественото е друго.

— Така ли? Кое?

— Личността на убития и неговата връзка с дядо ти.

Младежът се озърна към майка си.

— Навярно му е братовчед, или нещо подобно?

Маршели поклати глава.

— Доколкото знаем, той няма роднини.

— Значи трябва да е имало някой, за когото не знаем.

— Очевидно — сви рамене тя.

— Добре, да речем, че въпросният човек е бил роднина на дядо. И какво?

— Само това — рече Фин, — че от полицейска гледна точка Тормод е най-вероятният му убиец.

Около масата настана потресена тишина.

— Наистина? — промълви Маршели, която едва сега узнаваше новината.

— Да — отвърна Фин и отпи дълга глътка от бирата си. — Вероятно ще пратят външен разследващ екип и баща ти ще бъде първото и единствено име в списъка им от заподозрени. Затова най-добре час по-скоро да си изясним кой е убитият.

— Е, вие може да се заемете с това — каза Фионлах, като довърши порцията си. — А аз си имам друга работа. — И като излезе в антрето, започна да нахлузва ботушите, от които върху плочките се посипаха бучки засъхваща кал.

— Къде отиваш? — Челото на майка му се проряза от бръчка на загриженост.

— Имам среща с Дона в клуба в Кробост.

— О, значи баща ѝ е благоволил да я пусне? — Тонът на Маршели тегнеше от ирония.

— Мамо, моля те, не започвай.

— Ако това момиче имаше капка кураж, отдавна да е пратило преподобния Мъри по дяволите. Сто пъти ти казах, че можете да живеете при мен. И тримата, заедно с бебето.

— Не познаваш баща ѝ. — Фионлах почти изплю думите.

— О, познавам го, и още как. — Тук тя хвърли мимолетен поглед към Фин. — Не забравяй, че сме отрасли заедно.

— Да, но тогава той още не се е бил докоснал до Бога, нали? С такива като него, дето са намерили правия път, няма излизане на глава. Защо им е да слушат теб или мен, след като Всевишният им говори?

Фин усети странна тръпка, сякаш чуваше самия себе си. От момента, в който родителите му бяха умрели, целият му живот представляваше непрестанна битка между вярата и гнева. Ако вярата надделееше, го обземаше гняв към Бог, който бе отговорен за катастрофата. Затова по-лесно му бе да зареже вярата и да презира онези, които я имат.

— Време е да поговориш с него като мъж с мъж — каза Маршели, но в гласа ѝ липсваше убеденост, сякаш не вярваше, че синът ѝ някога ще е способен да се опълчи на Доналд Мъри. Фионлах също долови това и се подразни още повече.

— И за какво да му говоря? За великите си перспективи? За чудесното бъдеще, което мога да осигуря на дъщеря му и внучката му? — Той вече излизаше и вятърът почти отнесе последните думи. — Що не се разкараш и не ме оставиш на мира! — Сетне външната врата се захлопна подир него.

— Съжалявам — каза Маршели, изчервена от смущение.

— Няма за какво. Той е просто едно момче, изправено пред твърде тежки отговорности за възрастта си. Трябва първо да довърши образованието си. Тогава ще може да гледа деца и семейство.

— Няма да го направи — поклати глава тя. — Бои се да не ги загуби. В края на годината смята да напусне училище и да си намери работа. Да покаже на Доналд Мъри, че приема ролята си сериозно.

— Като пропилее единствения шанс да изгради някакво бъдеще? Положително Бог не иска и той да поеме по стъпките на баща си.

Очите на Маршели припламнаха негодуващо за миг, но тя си премълча.

— Поне едно е сигурно — побърза да добави Фин. — И самият Доналд не би го уважавал, ако постъпи така.

— Много мило от твоя страна да се появиш след всички тези години и да започнеш да ни учиш как да уреждаме животите си. — Тя вдигна чиниите и ги струпа с трясък на плота до мивката. После сама опря длани върху него и обори глава. — Писна ми, Фин. Писна ми от всичко. От тормоза на Доналд Мъри и неговото набожно лицемерие. От мекушавостта на Фионлах. От това да уча на стари години и да се надявам на неща, които навярно никога няма да станат. — Тя си пое пресекливо дъх. Когато изправи гръб и се обърна отново към Фин, личеше, че е на прага да рухне. — А ето сега и баща ми. Какво ще правя с него?

Щеше да е най-лесно да отиде и да я прегърне, да я увери, че всичко ще бъде наред. Но това щеше да е заблуда. Нямаше смисъл да се преструват. Затова просто каза:

— Ела. Седни и ми разкажи всичко, което знаеш за него.

Тя се отблъсна отпаднало от плота и се отпусна върху стола. Напрегнатото ѝ лице изглеждаше бледо и изпито под ярката електрическа светлина, но все пак в чертите ѝ още личеше някогашното малко момиче. Момичето със сините панделки, което бе седнало до него в първия учебен ден и бе предложило да му превежда, защото неговите родители по някаква непонятна причина го бяха научили само на келтски. Той се пресегна през масата да отметне кичур коса от челото ѝ. За един кратък миг тя вдигна ръка и докосна неговата, преди да я пусне да падне отново. Мимолетен спомен за някогашната им близост.

— Татко е дошъл от остров Харис съвсем млад, на осемнайсет или деветнайсет години. Постъпил като ратай във фермата Милънейс. — Тя стана да вземе от шкафа полупразна бутилка червено вино и си наля една чаша. Предложи и на Фин, но той отказа. — Някъде по онова време срещнал майка ми. Нейният баща бил пазач на фара в Бът и семейството ѝ живеело там. Знам, че татко ходел всяка вечер след работа да я види, дори и за няколко минути. Независимо от времето. Седем километра във всяка посока. — Тя отпи голяма глътка от виното. — Това се казва любов, а?

— Наистина — усмихна се Фин.

— Посещавали заедно всички танцови забави. Излизали близо четири години, когато старият фермер на Милънейс внезапно умрял и трябвало да се търси нов наемател. Татко кандидатствал и го одобрили, но при условие, че се ожени.

— Добър повод за романтично предложение.

Маршели също неволно се усмихна.

— Мисля, че мама е била доволна, задето най-сетне нещо го е подтикнало да събере кураж. Оженили се в църквата в Кробост. Бащата на Доналд Мъри ги венчал и през целия си останал живот са се борили със земята, за да изкарват препитание и да отгледат мен и сестра ми. Откак се помня, баща ми нито веднъж не е напускал острова. И всъщност това е всичко, което знам за него.

Фин допи последната си останала бира.

— Тогава утре ще отидем да поговорим с майка ти. Тя трябва да разполага с повече информация от теб.

— Не ми се ще да те откъсвам от работата ти.

— Каква работа?

— Нали ремонтираш къщата на родителите си.

— Тя пустее вече от трийсет години, Маршели. Нищо няма да ѝ стане, ако изчака още ден-два.

Тринайсета глава

Мога да видя тънката ивица жълтеникава светлина, прозираща под вратата. От време на време някой минава по коридора и я засенчва, но не различавам никакви стъпки. Навярно носи обувки с гумени подметки, нарочно, за да не го чуват. Не като господин Андерсън. Неговите обувки известяват появата му отдалеч, като тиктакането на крокодила. Той иска да знаеш, че идва, да се боиш от него. И ние се бояхме.

Сега обаче не ме е страх. Цял живот съм чакал този момент. Бягство. От всички онези, които ме държат на места, където не искам да бъда. Е, да им го начукам. Ха! Колко е приятно да го кажа. Или поне да си го помисля.

— Да ви го начукам — прошепвам в мрака и се сепвам от собствения си глас.

Ако някой влезе сега, с мен е свършено. Ще видят, че съм с шапка и палто, че куфарът ми е стегнат. Вероятно ще повикат господин Андерсън и ще изям здрав пердах с каиша. Ще ми се по-скоро да угасят лампите. До сутринта трябва да съм стигнал достатъчно далеч. Надявам се останалите да не са забравили.

Не знам колко време е минало. Нима съм заспал? Светлината под вратата е изчезнала. Ослушвам се напрегнато, но не чувам нищо. Вземам чантата от леглото и полека натискам бравата. Проклятие! Трябваше първо да се изпикая. Но нищо, вече е твърде късно. Няма нито минута за губене.

Стаята на стария Екън е до моята. По-рано го зърнах в столовата и веднага го познах. Навремето той водеше келтските псалмопения в църквата. Харесвах тяхното звучене — толкова различно от католическите хорове на детството ми. Първобитно, като племенен напев. Отварям вратата, вмъквам се вътре и веднага го чувам как хърка. Светвам лампата. Върху нощното му шкафче има кафяв сак, а той се е свил под одеялото и спи като младенец.

Искам да го повикам по име, но то ми убягва. Как се казваше, дявол го взел? Но пък иначе пееше хубаво. Силен глас, ясен и пълен с вяра. Разтърсвам го за рамото. Той се обръща и аз дръпвам завивката. Поне е напълно облечен, това е добре. Вероятно просто се е уморил да чака.

— Екън! — чувам се да казвам. Да, точно това беше името. — Хайде, човече, да вървим.

— Какво става? — пита объркано той.

— Нали ще бягаме.

— Така ли?

— Разбира се. Снощи говорихме. Виж, даже си облечен.

Екън сяда и се оглежда.

— Вярно. — Спуска крака на пода, а обувките му оставят мръсни следи по чаршафа. — И къде отиваме?

— По-надалеч от Дийн.

— Какво е това Дийн?

— Ш-шт. Тихо, господин Андерсън може да ни чуе. — Улавям го под ръка и го повеждам към тъмния коридор.

— Чакай, да си взема чантата. — Той грабва сака от нощното шкафче и двамата излизаме навън. В дъното на коридора се вижда смътна светлина от кухнята и движещи се силуети. Чудя се дали някой не ни е издал. Ако е така, значи сме в капан. Усещам как Екън се държи за полите на палтото ми, докато пристъпваме предпазливо напред, стараейки се да не вдигаме шум. Вече се чуват и гласове. Мъжки гласове. Влизам рязко, за да ги изненадам. Някой ми беше казал това. Ако врагът е по-многоброен, най-доброто оръжие е изненадата.

Но те са само двама. Същите като нас, с шапки и палта, поставили багажа си върху кухненския плот. Единият ми се струва познат. Много е развълнуван и ми хвърля гневен поглед.

— Закъсня!

Откъде знае, че съм закъснял?

— Нали каза, веднага щом угасят лампите. Чакаме те от цяла вечност.

— Ние ще бягаме — обяснявам му.

— Да, знам — озъбва се той. — Но ти закъсня.

Другият само кима и мълчи, пулейки се като заек. Нямам ни най-малка представа кой е.

Екън ме побутва отзад. Какво иска пък той?

— Хайде, давай — казва.

— Кой, аз?

— Да, ти — изръмжава другият. — Идеята беше твоя, ти ще го направиш.

Мълчаливият кима ли, кима.

Озъртам се наоколо, чудейки се какво правим тук. После виждам прозореца и се сещам. Бягство! Прозорецът излиза отзад. Прескачаме стената и прекосяваме мочурището. Никога няма да ни хванат. Ще тичаме като вятъра, през асфалта и към дърветата.

— Добре, помогнете ми — казвам и придърпвам един стол към мивката. — Някой ще трябва да ми подаде куфара, щом изляза. Пръстенът на майка ми е вътре. Тя ми го е дала, за да ме пази.

Екън и кимащият ме придържат, докато се покатервам върху стола и стъпвам в мивката. Вече мога да достигна резето на прозореца. Но то, проклетото, не ще дори да помръдне. Натискам с всичка сила, докато пръстите ми побеляват.

Изведнъж коридорът зад нас светва. Чувам стъпки и гласове и в гърдите ми се надига паника. Някой все пак ни е изпортил. Мамка му!

Зад прозореца има само чернота и стичащи се капки дъжд. Трябва на всяка цена да изляза. Отвън ме чака свободата. Започвам да блъскам с юмруци, усещайки как стъклото се огъва от ударите ми.

— Спрете го! — вика някой. — Спрете го, за бога!

Най-сетне стъклото се чупи. Пръска се на парчета. Усещам болка, виждам кръвта, стичаща се по ръцете ми. Вятърът и дъждът ме блъсват в лицето и едва не ме събарят.

Някъде пищи жена.

Но аз виждам единствено кръвта. Тя пропива пясъка. Фосфоресциращата пяна на вълните се обагря в розово под лунната светлина.

Четиринайсета глава

Фин свърна с колата покрай кробосткия клуб, зад който се намираше футболното игрище. Отвъд следваха хълмовете, с пръснати по тях къщи, обърнати на югозапад, с гръб към ледения повей на арктическите ветрове. По цялата разпокъсана брегова линия морето беснееше, бучеше и се пенеше — неуморни табуни от бели коне, стоварващи се върху упоритите и неподатливи черни скали.

Слънцето ту се показваше, ту се скриваше през пролуките на гонените от вятъра облаци, хвърляйки хаотични петна от светлина върху торфените полета, където надгробни камъни, вкопани в меката почва, бележеха отминаването на поколенията. Малко встрани, на север, ясно се очертаваше горната част на фара в Бът. Фин предполагаше, че майката на Маршели е последвала някакъв първичен инстинкт, връщайки се към корените на своето детство. Към спомена за редките, изненадващо слънчеви дни, за свирепите бури, за вилнеещото море, стоварващо талазите си върху скалите в подножието на фара. От кухненския прозорец в задната част на едноетажната къща, където семейство Макдоналд се бе оттеглило на старини, се откриваше ясна гледка към скупчените бели и жълти постройки, където бе живяла някога, и към червеникавата тухлена кула на фара, устояла безброй сезони на стихиите, за да предупреждава моряците за дебнещите в морето опасности.

Докато госпожа Макдоналд им приготвяше чай, Фин надзърна през този прозорец и видя образуващата се на небето дъга, ярка и пъстроцветна на фона на мрачните облаци. Ослепителните слънчеви лъчи, докосващи на места океана, караха развълнуваната му повърхност да изглежда като кована мед.

Той забеляза, че купчината торф за горене в малкия заден двор е силно намаляла, и докато слушаше бърборенето на старата жена, развълнувана да го види отново след толкова години, се зачуди кой ли ще нареже нов. Още с влизането долови познатия аромат на рози и той отприщи в него рояк от спомени. Домашно приготвената лимонада в тъмната прохладна кухня с каменен под. Игрите сред балите сено в плевнята на фермата. Мекият, напевен английски акцент, който му се бе видял толкова странен навремето.

— Трябва ни малко информация за татко — чу Маршели да произнася. — Изискват я от старческия дом. — Двамата се бяха разбрали за момента да не разкриват истината пред майка ѝ. — Ще е добре също да взема и старите албуми със снимки. Според лекарите, ако ги разглеждаме заедно с него, това ще стимулира паметта му.

Госпожа Макдоналд с удоволствие изрови семейните фотографии и дори прояви желание сама да им ги покаже.

— Напоследък толкова рядко имаме компания — рече, сякаш прогонването на Тормод от живота ѝ никога не се беше случвало. Своеобразно отрицание. Или кодирано послание. Тема, неподлежаща на обсъждане.

Албумите бяха близо дузина, като най-новите имаха обложки на ярки цветя, а по-отдавнашните — на тъмнозелени квадрати. Най-старите пък, наследени още от нейните родители, криеха колекции от избледнели образи на отдавна починали хора, облечени по модата на една друга епоха.

— Това тук е дядо ти — посочи тя на Маршели образа на висок мъж с къдрава черна коса върху стара гланцирана фотография с пречупени краища. — А ето я и баба ти. — Дребна жена с дълга руса коса и леко иронична усмивка. — Какво ще кажеш, Фин? Същинска двойничка на Маршели.

Действително, приликата бе поразителна.

После дойде ред на снимките от собствената ѝ сватба.

Абсурдно ярки цветове от шейсетте, широки панталони, ризи на цветя с огромни яки. Дълги коси, бретони и бакенбарди. Фин се почувства почти неудобно заради тези хора и се запита как ли бъдещите поколения ще гледат на фотографиите от собствената му младост. Онова, което днес е шик, почти винаги изглежда смехотворно в ретроспекция.

Самият Тормод изглеждаше на около двайсет и пет, с гъста къдрава коса, обрамчваща лицето му. Фин никога не би го разпознал като стареца, чиито очила бе извадил от писоара предния ден, макар и да имаше известно сходство с едрия як мъж от детските му спомени от фермата, вечно облечен в син работен комбинезон и с платнено кепе, килнато на тила.

— Имате ли по-стари снимки на съпруга си? — попита.

Госпожа Макдоналд поклати глава.

— Не и отпреди сватбата. Докато се срещахме, все още нямахме фотоапарат.

— А на роднините и семейството му?

— Той не донесе нищо със себе си от остров Харис.

— Какво се е случило с родителите му?

Старата жена напълни отново чашата си от чайника, загърнат с плетено покривало, и предложи да долее и на гостите.

— Не, благодаря, госпожо Макдоналд — рече Фин.

— Щеше да ни разправяш за родителите на татко — подкани я Маршели.

Тя подуха внимателно чая си.

— Няма какво да разправям, миличка. Те са умрели още преди да се запознаем.

— Нямаше ли някой от негова страна на сватбата? — попита Фин.

— Нито един човек. Виждате ли, Тормод е бил единствено дете. Повечето, ако не и всичките му роднини са емигрирали за Канада някъде през петдесетте. Той не говореше много за тях. — Настъпи пауза, през която мислите ѝ сякаш се устремиха към някакви далечни спомени. — Странно… — рече накрая, но замлъкна отново.

— Кое е странно, мамо?

— Татко ти беше много набожен човек. Сигурно помниш — ходене на църква в неделя сутрин, четене на Библията следобед, молитва преди всяко хранене.

— Трудно бих могла да забравя — рече Маршели, хвърляйки печална усмивка към Фин.

— И много почтен. Със справедливо отношение към всички, освен…

— Към католиците, знам — прекъсна я Маршели. — Наричаше ги паписти и ги мразеше в червата.

— Никога не съм одобрявала това — поклати глава майка ѝ. — Баща ми принадлежеше към англиканската църква, която не е чак толкова различна. Освен че няма папа, разбира се. Откъде идваше тази ненавист у него към католиците, не мога да разбера.

— Понякога съм се чудила дали не ги хулеше на шега.

— О, сериозен беше, и още как.

— Та за кое казвахте, че е странно, госпожо Макдоналд? — намеси се Фин в опит да върне разговора към първоначалното му русло.

Тя го изгледа объркано за секунда, преди да се сети за какво става дума.

— А, да. Снощи прехвърлях някои от нещата му. Той е събрал купища вехтории през годините. Държеше ги в стари кутии за обувки, в шкафовете и чекмеджетата на стаята за гости. Не знам за какво му бяха, но прекарваше там по цели часове в ровене из тях. — Тя отпи от чая си. — Та на дъното на една от тези кутии открих нещо, което ми се стори… малко необичайно.

— Какво, мамо? — Маршели бе явно заинтригувана.

— Чакайте, ще ви покажа. — Майка ѝ излезе и след минута се върна, като се настани между тях на дивана. Протегна дясната си ръка над масичката за кафе и когато разтвори шепа, върху страниците на сватбения албум изпадна сребърна верижка с малък, потъмнял медальон. Те се наведоха по-близо и Маршели го вдигна, за да го разгледа.

— Свети Кристофър — каза. — Покровителят на пътешествениците.

Върху износената повърхност бе изобразен светецът, подпрян на своята тояга и пренасящ малкия Христос през бури и мътни води. Свети Кристофър, закриляй ни, бе гравирано околовръст.

— Доколкото знам — сви рамене възрастната дама, — католическата църква го е деканонизирала преди около четирийсет години, но той все пак си остава част от нейната традиция. Какво търси нещо подобно у баща ти, умът ми не побира.

Фин се пресегна и взе медальона от Маршели.

— Може ли да го покажем на съпруга ви, госпожо Макдоналд? Ще бъде интересно да проверим дали ще събуди у него някакви спомени.

— Разбира се — махна с ръка тя. — Вземайте го. Задръжте го или го изхвърлете, все ми е едно. На мен не ми трябва.

С известно усилие Фин убеди Маршели, че е по-добре да я остави у тях и първо сам да поговори с Тормод. Нейното присъствие щеше да предизвика твърде много асоциации, които можеха допълнително да замъглят спомените му. Той пропусна да ѝ каже, че иска да свърши и още нещо на път за старческия дом.

След като се отдалечи достатъчно, за да не може да го види, свърна от шосето по посока на кробостката църква. Гумите на колата изтрополиха през решетката за овце[5] на входа на просторния паркинг. Църквата бе мрачно и сурово здание. Нямаше религиозни фризове и орнаменти, нямаше витражни прозорци, нито дори камбана в камбанарията. Нищо, което да разсейва преклонението пред Бога. Един бог, разглеждащ развлечението като грях, а изкуството — като идолопоклонство. Вътре липсваше орган или пиано. Само жалните песнопения на вярващите отекваха под сводовете ѝ по време на Сабат[6].

Той паркира пред дома на свещеника и изкачи стълбите до входната врата. Слънцето все още огряваше зеленикавокафявата мозайка на мочурищата, изпъстрени с плетеницата белези, оставени от резачите на торф. Тук горе бе голо и открито, мина му през ума. По-близо до Бога, като в постоянно изпитание на вярата срещу яростта на стихиите.

След като натисна звънеца, мина близо минута, преди вратата да се отвори и бледото безкръвно лице на Дона да се покаже насреща му от сумрака на коридора. Още първия път, когато я бе видял, му се бе сторило невероятно, че толкова невръстно наглед момиче може да е бременно. И сега, като майка, тя не му направи по-различно впечатление. Тъмнорусата коса, наследена от баща ѝ, бе изпъната назад върху малката главица. Не носеше никакъв грим и в тесните си джинси и бяла тениска приличаше на крехко и беззащитно дете. Единственият контраст идваше от очите. Те бяха възрастни и знаещи.

— Здравейте, господин Маклауд — каза тя след кратко мълчание.

— Здравей, Дона. Баща ти тук ли е?

— О, а аз си помислих, че сте дошли да видите бебето. — В гласа ѝ прозвуча нотка на разочарование.

Той незабавно изпита вина. Естествено, това се очакваше от него. Но тъкмо сега се чувстваше откъснат, лишен от емоции.

— Може би друг път.

Примирението се спусна като ситен прах върху детинските ѝ черти.

— Татко е в църквата. Поправя някаква дупка на покрива.

Фин почти бе преполовил стълбите, когато спря и се обърна. Дона продължаваше да гледа след него.

— Те знаят ли? — попита я.

Тя поклати глава.

Ударите на чука се чуваха още от преддверието, но източникът им можеше да се види едва от вътрешността на храма. Доналд Мъри бе кацнал на върха на стълба, опасно издигаща се от балкона към гредите върху източния скат на покрива. Беше облечен в син работен комбинезон, а косата му изглеждаше значително по-рядка и побеляла. Увлечен в коването, дори не забеляза застаналия в прохода между скамейките Фин, в чието съзнание се заредиха цяла върволица спомени от общото им минало. Случката в навечерието на нощта на Гай Фокс, разходката с червения спортен кабриолет по западния бряг, барбекюто на плажа…

Най-сетне гвоздеите на Доналд привършиха и той спря, за да потърси нови.

— Май прекарваш повече време в ремонти на тази църква, отколкото в проповядване на словото Божие — подвикна му Фин.

Преподобният така се сепна, че трябваше да се улови за една от гредите, за да не падне от стълбата. Погледна надолу, но изминаха няколко секунди, преди да разпознае новодошлия.

— Богоугодното дело може да приема различни форми — рече накрая.

— Чувал съм, че Господ не обичал да ни оставя да лентяйстваме. Може би нарочно е пробил тази дупка в покрива ти, за да те пази от съблазън.

Доналд не успя да сдържи усмивката си.

— Май не съм срещал по-голям циник от теб, Фин Маклауд.

— А аз не съм срещал по-дебелоглав човек от теб, Доналд Мъри.

— Благодаря, ще го приема като комплимент.

— Така и трябва. Бих могъл да кажа далеч по-лоши неща.

— Не се и съмнявам. — Отецът изгледа преценяващо своя посетител. — Това лично посещение ли е или професионално?

— Вече нямам професия, така че е лично, предполагам.

Доналд се намръщи озадачено, но не попита нищо. Окачи чука на примка на колана си и започна внимателно да слиза по стълбата. Докато се спусне на пода при Фин, вече бе леко запъхтян. Атлетичната фигура на някогашния строен младеж, бунтар и любимец на момичетата, бе започнала да затлъстява. Лицето му също застаряваше, кожата бе изгубила своята еластичност, а около очите я прорязваха ситни, подобни на белези бръчици.

— Е, какво мога да направя за теб? — стисна той протегнатата ръка на стария си приятел.

— Твоят баща е венчал родителите на Маршели — отвърна Фин.

Върху лицето на другия се изписа изненада. Явно не бе очаквал подобно въведение.

— Щом казваш. Той сигурно е венчал и половината население на Нес.

— Какви документи са се изисквали според теб?

Отецът помълча няколко дълги секунди.

— Това ми звучи по-скоро професионално, отколкото лично, Фин.

— Лично е, повярвай. Вече не съм в полицията.

— Добре — кимна Доналд. — Ела, ще ти покажа.

Двамата се упътиха по прохода към дъното на църквата и той отвори стаичката на канцеларията. Там отключи едно чекмедже, извади отвътре формуляр и го размаха пред Фин.

— Брачно свидетелство. За една двойка, която ще венчая идната събота. Гражданското отделение го издава само след като и двамата предоставят нужната документация.

— А тя е?

— Ти самият си семеен, нали?

— Бях.

Преподобният направи едва забележима пауза, докато възприеме информацията, сетне продължи, сякаш не беше чул.

— Значи трябва да знаеш.

— Виж, Доналд, аз се ожених набързо преди седемнайсет години. Честно казано, почти нищо не помня от процедурата.

— В общи линии това, което ти трябва, е акт за раждане, а също решение за развод, ако си бил женен преди, или смъртен акт за бившата ти половинка, ако си вдовец. Въз основа на тях се сключва граждански брак и се издава съответното удостоверение. Единственото, което прави свещеникът, е да извърши църковния обред и да се подпише върху пунктираната линия, след като церемонията приключи. Заедно с щастливите младоженци и техните кумове.

— Тоест, баща ти не е имал основание да се усъмни в самоличността на хората, които венчава?

Очите на Доналд се присвиха в недоумение.

— За какво изобщо става дума?

— Нищо, Доналд. Просто една глупава идея. Забрави, че съм повдигнал въпроса.

Другият прибра брачното свидетелство в чекмеджето и го заключи, след което се обърна и попита:

— Значи ти и Маршели отново сте заедно?

— Да не би да ревнуваш? — усмихна се Фин.

— Не ставай глупав.

— Не, не сме заедно. Върнах се да постегна къщата на родителите си. Опънах палатка на двора, за да има къде да спя, докато сменя покрива и прокарам водопровод.

— Значи се отби просто заради тази своя „глупава идея“?

Фин стисна зъби, мъчейки се да потисне огъня на гнева, който собствените му емоции раздухваха някъде дълбоко в него. Но знаеше, че няма да успее.

— Знаеш ли, Доналд, ти си един проклет лицемер.

Отецът го изгледа сепнато.

— Какви ги говориш?

— Мислиш ли, че не знам, че Катриона е била бременна, когато сте се оженили?

— Кой ти каза това?

— Вярно е, нали? Великият Доналд Мъри, волният дух, радетелят на свободната любов, се е прецакал и момичето е надуло корема.

— Няма да слушам подобен език в Божия дом.

— Защо не? Това са само думи. Бас държа, че Исус също е можел да се изразява пиперливо, ако пожелае. Ти самият рядко си мереше приказките навремето.

Доналд скръсти ръце върху гърдите си.

— Накъде биеш, Фин?

— Натам, че ти си сгафил и това не е било проблем. Не е имало никой наоколо, който да те съди. Но сега не си готов да мериш със същия аршин Фионлах и собствената си дъщеря. Защо, да не би той да не е достатъчно добър за твой зет? Интересно, какво са мислели за теб родителите на Катриона.

Лицето на преподобния доби пурпурен цвят.

— Никога не се уморяваш да съдиш другите, нали?

— Не, това е твоя работа. Твоя и на онзи там, горе. — Фин вирна показалец към тавана. — Аз съм само наблюдател.

Той понечи да си тръгне, но Доналд го улови за ръката. Силните корави пръсти се впиха над лакътя му.

— Какво, по дяволите, те засяга това?

Фин се обърна и освободи ръката си.

— По-полека с изразите, Доналд. В Божия дом сме, не забравяй. Ти поне би трябвало да знаеш, че за някои от нас дяволите и адът са напълно реални.

Петнайсета глава

В помещението беше студено. Място, подходящо за мъртвите. Санитарят в бяла престилка изтегли рафта на хладилната камера и Фин видя пред себе си кафеникавото от торфа, но инак удивително добре запазено лице на млад мъж, който, съдейки по момчешките му черти, не ще да е бил много по-възрастен от Фионлах.

Гън кимна на санитаря и той дискретно се оттегли.

— Надявам се, разбираш, че ако някой узнае за това, съм мъртвец. — Сержантът леко се смути от думата. — Ако ме извиниш за неуместния израз.

Фин го погледна.

— Напълно оценявам какво ти е струвала услугата, Джордж.

— Но това не ти попречи да я поискаш.

— Можеше и да ми откажеш.

— Вярно, можех. Но след като вече сме тук, по-добре побързай. Според патолога разлагането все повече ще се ускорява.

Фин измъкна от джоба си малък дигитален фотоапарат и направи три-четири снимки на лицето на трупа под различен ъгъл. Блясъкът на светкавицата се отразяваше от фаянсовите плочки на стените.

— Нещо друго, което ще ми е от полза да знам? — попита, след като прибра апарата обратно.

— Бил е увит в одеяло в продължение на няколко часа след смъртта. То е оставило отпечатъци по гърба, седалището, прасците и задната част на бедрата. В момента художник изработва скица, за да разберем как е изглеждала тъканта.

— Но няма с какво да я сравните?

— Не. Покрай тялото нямаше нищо. Нито одеяло, нито дрехи.

Гън почука на вратата и санитарят се върна, за да затвори рафта и да потопи непознатия млад мъж, изваден от мочурището, отново в царството на мрака.

Отвън вятърът веднага залепи саката и панталоните към телата им. Дъждът пръскаше леко, но без сериозни намерения. На билото на хълма се строеше разширение на болницата, носеше се бръмчене на дрелки и тропот на пневматични чукове, а мимолетните проблясъци на слънцето осветяваха оранжевите жилетки и бели каски на работниците.

След като човек е бил в досег със смъртта, винаги настъпва момент на вътрешно смирение. Напомняне за собствената му крехка преходност. Двамата мъже се качиха в колата на Гън, без да разменят и дума. Мина близо минута, преди Фин да отвори уста:

— Има ли някакъв шанс да ми набавиш копие от доклада на аутопсията, Джордж?

— Сега пък и това ли — изпъшка сержантът.

— Ако е прекалено трудно, просто кажи.

Другият го изгледа кръвнишки.

— Ще видя какво мога да направя. Още някакви желания? — добави иронично.

— След като питаш — усмихна се Фин, — не е зле да ми кажеш къде да принтирам снимките.

Фотоателието „Малкълм Дж. Маклауд“ представляваше измазано в бяло магазинче на Пойнт Стрийт — крайбрежната улица, където поколение след поколение тийнейджъри от острова се събираха в петък и събота вечер, за да пият, да пушат трева, да се бият и освобождават хормоните си. През две врати имаше рибен ресторант, от който се носеше мирис на пържено.

Когато изображенията на мъртвеца бяха свалени от фотоапарата на Фин и се появиха върху компютърния монитор, собственикът им хвърли любопитен поглед, но авторитетът на Гън бе достатъчно силен, за да го възпре да задава въпроси. Контрастът на снимките бе донякъде намален от светкавицата, но въпреки това чертите на лицето бяха напълно разпознаваеми. Фин избра най-добрата и почука с пръст по екрана.

— Ето тази, моля.

— Колко копия?

— Само едно.

На входа на „Дън Айсдийн“ го пресрещна млада жена с тъмна, вързана на конска опашка коса, която припряно го поведе към офиса си.

— Вие бяхте тук, когато дъщерята на Тормод Макдоналд го доведе при нас, нали, господин…

— Маклауд. Да, аз съм приятел на семейството.

— Разбирам — кимна неспокойно тя. — Цяла сутрин се опитвам да се свържа с нея, но без успех.

— Защо, да не би да е станало нещо?

— Ами, как да ви кажа… В общи линии, господин Макдоналд се опита да избяга.

— Да избяга? — повдигна удивено вежди Фин. — Че тук да не е затвор?

— Естествено, че не. Пациентите са свободни да идват и да си отиват когато пожелаят. Но това се е случило посред нощ, когато вратите са били заключени поради съображения за сигурност. Изглежда, че снощи той е успял да всее недоволство у няколко души. Общо четирима са решили да се измъкнат.

Фин не можа да сдържи усмивката си.

— Малък пенсионерски заговор, а?

— Положението не е смешно. Господин Макдоналд се е качил в кухненската мивка и е разбил прозореца с голи ръце. Получил е тежки порязвания.

Веселостта на Фин се изпари.

— Сега добре ли е?

— Трябваше спешно да го откараме в болницата. Зашиха го и сега отново е в стаята си, целият бинтован. Но се държи агресивно, вика по персонала и отказва да свали палтото и шапката си. Постоянно повтаря, че дъщеря му ще дойде да го прибере у дома. — Тя въздъхна и отвори бежовата папка, лежаща върху плота на бюрото ѝ. — Ще трябва да приложим някакво медикаментозно лечение.

— Какво по-точно?

— Боя се, че мога да го обсъждам само с членове на семейството.

— Вие искате да го упоите.

— Не става въпрос за упояване, господин Маклауд. Той е в силно възбудено състояние. Ако не преодолеем кризата, може да причини още вреди на себе си. Или на околните.

Фин прехвърли в ума си евентуалните последици от успокоителните. Те допълнително щяха да замъглят бездруго крехката и накъсана памет. Да попречат на всеки опит да се стимулира споменът за минали събития и да се установи връзката между Тормод и мъртвия. Но от друга страна, персоналът не можеше да си позволи да рискува.

— Вижте — каза накрая. — Явно ще трябва да се свържете с Маршели и да обсъдите терапията с нея. Но междувременно аз също ще се радвам да помогна. Бях дошъл с намерение да го поразходя с колата, ако вие не възразявате.

— О, това би било чудесна идея, господин Маклауд. Всичко, което ще го отвлече от представата, че се намира в затвор, е добре дошло.

Шестнайсета глава

Сега пък кой е! Няма да им играя по свирката. Да вървят по дяволите.

Вратата се отваря и се появява млад мъж. Виждал съм го някъде и преди. Да не би да работи тук?

— Здравейте, господин Макдоналд — казва и в гласа му има нещо познато, успокояващо.

— Познаваме ли се?

— Аз съм Фин.

Фин. Фин. Странно име. Да не е финландец?

— Що за име е това?

— Съкратено от Финли. Бях Фионлах, докато не тръгнах на училище, а там ме прекръстиха на Финли, по английски маниер. Маршели първа ме нарече Фин.

Той сяда на ръба на леглото и аз усещам как в гърдите ми се надига надежда.

— Маршели? Тя тук ли е?

— Не, но ме помоли да ви разходя с колата. Каза, че щяло да ви хареса.

Разочарован съм, но от друга страна, нямам нищо против да изляза. Вече от доста време седя затворен тук.

— Добре, става.

— Виждам, че вече сте облечен и готов.

— Винаги съм готов. — Усещам как по устните ми пропълзява усмивка. — Ти си добро момче, Фин. Още от малък си беше такъв. Но не биваше да идваш във фермата, след като вашите ти бяха забранили.

Сега Фин също се усмихва.

— Значи помните това, така ли?

— И още как. Майка ти беше бясна. Мери се притесни да не би да си помисли, че ние сме те насърчили. Как са вашите, между другото?

Той не отговаря. Вместо това улавя дясната ми ръка и я повдига.

— Чух, че сте се порязали, господин Макдоналд.

Поглеждам ръцете си и виждам, че са целите бинтовани. Какво, по дяволите, се е случило? Усещам убождане на страх.

— Божичко — казвам с разтреперан глас. — Много ли е зле? Защото не усещам никаква болка.

— Разбирам, че са ви зашили в болницата. Опитали сте се да избягате.

— Да избягам? — Самата дума ме кара да се чувствам по-добре.

— Да. Но всъщност не е имало нужда. Вие не сте заключен тук. Можете да излизате и да се прибирате когато пожелаете. Също като в хотел. Стига да знаят къде сте.

— Искам да си отида у дома — казвам.

— Нали знаете пословицата, господин Макдоналд. Домът е там, където е шапката ви.

— Така ли? И къде е шапката ми?

Фин се ухилва.

— На главата ви.

Вдигам ръка и за свое учудване наистина напипвам шапката там. Свалям я и я оглеждам. Добрата ми стара шапка. Служила ми е вярно толкова години.

— Вярно, прав си — засмивам се.

Той ми помага да се изправя на крака.

— Чакай — спирам го, — трябва да си взема куфара.

— Не, господин Макдоналд, по-добре е да го оставите тук. Нали пак ще ви е нужен, щом се върнете.

— Значи ще се връщам?

— Разбира се. Ще трябва да се върнете и да си окачите шапката. Нали помните, домът е там, където е шапката ви.

Поглеждам шапката, която още държа в бинтованите си ръце, засмивам се пак и я нахлупвам здраво на главата си.

— Наистина. За малко да забравя.

Обичам, когато слънцето свети над океана както сега. Веднага можеш да разбереш, че е дълбоко, защото цветът е тъмносин. В плитчините е зелен, или тюркоазен. Не и тук. Брегът е целият изрит от мъртвото вълнение. Постоянно чуваш истории за хора, удавили се тук. Най-вече посетители и туристи. Пясъкът ги подвежда, защото е ситен, мек и гладък. На местните и през ум не би им минало да влязат във водата на такова място, освен с лодка. Нали повечето от тях не умеят да плуват. Как се казваше този плаж, по дяволите?

— Далмор — обажда се Фин.

Дори не съм разбрал, че съм задал въпроса на глас. Но да, точно така. Плажът Далмор. Познах го веднага щом свърнахме по крайбрежното шосе, покрай контейнерите за смет и на път за гробището. Бедните покойници, които лежат тук. Морето постоянно подяжда почвата, мъчи се да стигне до тях.

Проклетият чакъл е едър, трудно се ходи по него. Щом стигаме пясъка, става по-леко. Фин ми помага да събуя обувките и чорапите си и аз го усещам между пръстите си. Мек и затоплен от слънцето.

— Напомня ми за Плажа на Чарли — казвам.

Фин спира и ме поглежда странно.

— Кой е Чарли?

— О, ти не го познаваш. Умрял е много отдавна. — И се смея ли, смея.

Под гробището, там, където брегът е укрепен, той разстила одеяло, което е извадил от багажника на колата, и двамата сядаме. Донесъл е и бира — не съвсем добре изстудена, но става за пиене. Отваря две бутилки и ми подава едната. Наслаждавам се на горчивия вкус на пяната в устата си, точно както онзи първи път, върху покрива на сиропиталището.

Тук е открито и морето е малко развълнувано. Вълните се разбиват в струпаните скали на бяла пяна и вятърът я запраща чак до лицето ми. Допирът ѝ е лек, като перце. Облаците са се разчистили съвсем. Навремето, на полето, бих дал мило и драго за ясно небе като днешното.

Фин вади нещо от чантата си с думите, че иска да ми го покаже. Това е фотография, доста голяма. Заравям дъното на бутилката в пясъка, за да не падне, и я вземам. Едва я държа с бинтованите си ръце.

— Кой е този — питам. — Някой цветнокож?

— Не, господин Макдоналд. Помислих си, че може да го познавате.

— Заспал ли е?

— Не, мъртъв. — Той ме наблюдава изчаквателно. — Да не би да е Чарли?

— Глупости, Чарли — изсмивам се на глас. — Откъде да знам как е изглеждал Чарли? Ама че си шегаджия!

Фин се усмихва, но някак неуверено. Какво му става на това момче?

— Вижте по-добре лицето — настоява.

Правя каквото ми казва, вглеждам се внимателно. И чак сега, въпреки тъмната кожа, съзирам нещо познато в тези черти. Странно. Леко кривият нос. Точно като на Питър. А също и малкият белег на горната устна, в дясното ъгълче на устата. Питър имаше точно такъв. Беше се порязал като малък на една нащърбена чаша. О, не може да бъде… Този белег на лявото слепоочие. Не го бях забелязал преди.

Изведнъж осъзнавам кой е и поставям снимката в скута си. Не мога да понеса да я гледам повече. Та аз бях обещал! Обръщам се към Фин.

— Той мъртъв ли е?

Фин кимва, а изражението му остава все така странно.

— Защо плачете, господин Макдоналд?

И Питър навремето ме попита същото.

Най-добри бяха съботите. Свободни от училище, свободни от ходене на църква, свободни от господин Андерсън. Ако имахме някакви пари, можехме да отидем до града и да ги изхарчим. Не че често се случваше да имаме пари, но въпреки това ходехме. Само четвърт час път и човек се озоваваше в един друг свят. Замъкът се извисяваше над всичко, кацнал върху своята огромна черна скала и хвърлящ сянката си над градините отдолу. Улиците, претъпкани с хора, влизащи и излизащи от магазини и заведения, бръмчащите коли и автобусите, бълващи от ауспусите си огромни облаци дим.

Питър и аз си имахме един малък трик. Понякога слизахме в града в събота сутрин, облечени в най-старите си дрехи и нахлузили най-вехтите си обувки с отпрани подметки. Бяхме изработили табела с надпис СЛЕПЕЦ и я окачвахме на врата на Питър. Добре, че поне бяхме достатъчно грамотни, за да напишем думата правилно. Разбира се, тогава и представа си нямахме каква роля ще изиграе носенето на табели на вратовете по-късно в живота ни.

Питър затваряше очи, опираше се върху моята ръка и двамата тръгвахме бавно из навалицата, като той държеше шапката си протегната отпред.

Винаги се намираха пазаруващи домакини с меки сърца, които да ни съжалят.

— О, бедното момченце — казваха, и ако имахме късмет, пускаха по някой шилинг в шапката. Така спечелихме достатъчно, за да платим за татуировката на брат ми. Тя глътна всичките пари, събрани от цял месец просия.

Питър беше направо луд по Елвис. В онези дни беше трудно да пропуснеш както него, така и музиката му. Всички вестници и списания бяха пълни с неговите снимки. В следвоенните години американските неща бяха много на мода, затова дори ние, преди да започнем да пестим за татуировката, ходехме в кафе „Манхатън“, в съседство с кино „Монсеньор Нюз“. То беше дълбоко и тясно помещение, със седалки, в които посетителите се вмъкваха по подобие на американска закусвалня. Стените бяха опасани от огледала, гравирани с изображенията на нюйоркски небостъргачи. Имайки предвид как прекарвахме останалите шест дни от седмицата, тук за нас бе като късче от рая. Изкусително докосване до насладите на живота. Едно кафе или кока-кола поглъщаха всичките ни пари, но ние проточвахме удоволствието колкото се може повече, седнали в някое сепаре и заслушани в гласа на Елвис от музикалния автомат.

„Хотелът на разбитите сърца“. Той предизвикваше толкова романтични образи. Улиците на Ню Йорк, проблясващите неонови светлини, парата, издигаща се над капаците на шахтите. Бавният ритмичен бас, джазовото, подрънкващо пиано на заден план. И онзи плътен, сочен глас…

Откакто мойта мила ме напусна,

намерих ново място да живея.

То е в края на една самотна улица,

в Хотела на разбитите сърца…

Студиото за татуировки се намираше на Роуз Стрийт, до една работническа кръчма. Представляваше доста мърлява стая, част от която бе преградена с опърпана завеса със зеленикав цвят на повръщано. Миришеше на мастило и стара, застояла кръв. По стените имаше избледнели рисунки и фотографии на татуирани крайници и гърбове. Самият собственик имаше татуировки и на двете ръце: разбито сърце, пронизано от стрела, котва, Попай Моряка. Също и женското име Анджи, изписано със сложни, витиевати букви. Беше мъж с изпито лукаво лице, рошави бакенбарди и почти без коса върху темето, но затова пък с пищни, обилно напомадени къдри на тила. Забелязах чернилка под ноктите му и се притесних да не би Питър да пипне някоя ужасна инфекция. Но може би е било и просто мастило.

Не знам дали тогава е имало някакви правилници за упражняване на тази дейност и дали изобщо е било законно момче на възрастта на Питър да се татуира, но творецът от Роуз Стрийт явно не се вълнуваше от подобни детайли. Леко се стъписа, щом узна, че искаме татуировка на Елвис Пресли. Не бе правил такава никога преди и явно го прие като своеобразно предизвикателство. Цената, която назова, бе два паунда — цяло състояние за онези дни. Според мен изобщо не допускаше, че ще можем да си я позволим, но дори да е останал учуден, когато шест седмици по-късно се появихме с парите, с нищо не го показа. Изготви скицата по една снимка от списание, с надпис отдолу: Хотел на разбитите сърца, наподобяващ развято на вятъра знаме.

Процедурата бе продължителна и доста кървава, но Питър я понесе, без да издаде и стон. По изражението му си личеше, че изпитва силна болка, но е решен да издържи стоически. Истински мъченик на своята кауза.

Седях с него целия следобед, слушах бръмченето на машинката за татуиране, гледах как иглите се впиват в плътта и се възхищавах на твърдостта на своя брат.

Бях готов на всичко за Питър. Знам, че имаше своите ограничения, че мозъкът му понякога бе объркан. Но никога не се гневеше, не ругаеше, нито веднъж не каза лоша дума за някого. Бе добър по душа. Много по-добър от мен. Никога не съм хранил илюзии по този въпрос. И заслужаваше нещо по-хубаво в живота.

Към края на следобеда ръката му изглеждаше отчайващо. Татуировката почти не се виждаше от кръвта, която вече засъхваше на плътни съсиреци. Собственикът на студиото я изми със сапунена вода, подсуши я с хартиени салфетки, а накрая я покри с марлена превръзка, която прикрепи с безопасна игла.

— След два часа можеш да я махнеш — каза. — Мий мястото редовно, но не го търкай, а само го подсушавай с потупване. Също, не покривай раната. Тя се нуждае от въздух, за да заздравее добре. — Сетне ми подаде малко бурканче с жълта капачка. — Мехлем за татуировки. Слагайте по малко след всяко миене, за да предпазите от засъхване. Идеята е да не се образува коричка. Ако все пак се появи, не я чоплете, защото мастилото ще излезе заедно с нея. Със заздравяването върху кожата ще се образува тънка ципа, която накрая ще падне от само себе си. Ако се грижите правилно, след две седмици всичко ще е перфектно.

Този човек си разбираше от занаята. Трябваше да минат десетина-дванайсет дни, за да се уверим каква добра работа е свършил. Дотогава вече нямаше съмнение, че образът върху дясната ръка на Питър е именно на Елвис, а извитият надпис „Хотел на разбитите сърца“ бе изрисуван така, че се сливаше с яката на певеца. Много хитро.

Разбира се, трябваше да положим доста старания, за да прикрием делото си. Брат ми постоянно ходеше по дълъг ръкав из сиропиталището, макар още да бе лято. В деня за баня превързвахме мястото отново и внимавахме да не го мокрим. Казвахме на останалите момчета, че страда от псориазис — заболяване, за което бях прочел в някакво списание. Така татуировката си остана наша тайна.

До онзи съдбовен ден в края на октомври.

Проблемът на Питър беше, че не умееше да си държи езика зад зъбите. Такава простодушна натура като него, напълно неспособна на прикритост или измама, бе неминуемо рано или късно да издрънка на някого за татуировката. Ако ще и само заради удоволствието да се изфука с нея.

Понякога седеше и просто я гледаше. Поставяше ръката си в различни положения, извърташе глава насам или натам, за да я види от всякакъв ъгъл. Особено приятно му бе да съзерцава отражението си в огледало. Да я види в пълния ѝ блясък, сякаш принадлежи на някой друг — някой, достоен за възхита и уважение. Между „разбитите“ и „сърца“ имаше изобразено малко, разбито на две сърчице. Червено. Единственият цвят в цялата татуировка. Той обичаше това малко алено петно и често съм го виждал да го докосва, почти да го гали. Но най-важно за него бе усещането, че Елвис по някакъв начин му принадлежи, че винаги ще бъде с него. Постоянен другар за остатъка от живота му. Който, както се оказа, бе твърде кратък.

Тази година снегът падна рано. Не много дебел, но достатъчен, за да поръси с бяло покривите, оградите и клоните на дърветата, оголели от необичайно силните есенни ветрове. На неговия фон всичко останало изглеждаше още по-тъмно и черно. Бързо носещите се води на реката, опушените каменни стени на старите воденици, къщите, пръснати наоколо. Небето бе мрачно и натежало, но в същото време озарено отвътре. Облаците разсейваха слънчевата светлина така, че тя не хвърляше сенки. Въздухът бе свеж и студен, хапещ ноздрите, а под стъпките хрущеше смръзнала коричка от скреж.

През сутрешното междучасие всички бяхме навън, виковете ни огласяха училищния двор, а от устите ни излизаше гъста пара, подобно на драконов дъх. Видях Питър да стои край портала заедно с още няколко други момчета, но докато ги достигна, вече бе твърде късно. Той трудно можеше да избере по-неподходяща компания, за да се похвали с татуировката си. Тримата братя Кели и още двама техни приятели, не по-добра стока от тях самите. С братята Кели ни свързваше единствено фактът, че и те като нас бяха католици и трябваше да стоим заедно вън на студа, докато приключи протестантската молитва на съучениците ни. Това поражда известно другарство дори между врагове.

Те бяха общо четирима — едно по-малко момче, което още не ходеше на училище, две средни — Даниъл и Томас, с година разлика помежду им, и най-големият, Патрик, който бе година по-възрастен от мен. Говореше се, че баща им бил замесен с прочута единбургска банда и лежал известно време в затвора. Според мълвата имал извит белег, започващ от левия ъгъл на устата му и стигащ чак до ухото. Никога не го бях виждал, но и това описание бе достатъчно, за да си изградя страховит образ за него.

Катрин бе стигнала до групичката преди мен — тя също проявяваше закрилническо отношение към Питър, държейки се с него почти като майка. Но не сантиментално, а заповеднически и грубовато, може би следвайки примера от собственото си семейство. Никакви ласкави увещания или галене по главата. Ритник в задника, две-три солени думи за вкарване в правия път — това бяха възпитателните методи на Катрин.

Пристигнах тъкмо навреме, за да стана свидетел на стъписването ѝ при вида на татуировката. Ние така и не ѝ бяхме казали за нея и погледът, който ми хвърли, ясно говореше за обидата, че не е била включена в начинанието.

Питър бе свалил връхната си дреха и навил нагоре ръкава на ризата си. Дори братята Кели, които не се впечатляваха лесно, бяха зяпнали от възхита. Патрик обаче първи осъзна възможните последствия.

— Здравата ще си изпатиш, щом разберат за това, заплес такъв. Кой го направи?

— Тайна — вирна брадичка Питър и започна да спуска ръкава си. Но Патрик го улови за ръката.

— Изглежда работа на професионалист. Не знам кой е, но ако го хванат, че е белязал момче на твоята възраст, не го чака нищо добро. Ти на колко беше, на петнайсет? Сто на сто ти трябва родителско разрешение. — Той се изсмя и добави с жестока нотка в гласа. — Но понеже нямаш родители, това ще е малко трудничко, нали?

— По-добре без родители, отколкото с баща в пандиза — намеси се Катрин.

— Ти да мълчиш, мърла такава — озъби се Патрик и пристъпи към нея, но аз бързо застанах между двамата.

— Мери си думите, Кели.

Бледозелените му очи срещнаха моите. Той беше грозно момче, с рижава коса и луничаво лице с цвят на овесена каша. Едър на ръст, но и аз не бях по-дребен от него.

— Теб пък какво те засяга? — попита преценяващо.

— Чувствителен съм към лошия език.

Останалите се закискаха и това не се понрави на Патрик.

— Затваряйте си устите — скръцна им със зъби, а после пак се обърна към мен. — Значи според теб всеки от сиропиталището може да се татуира както си ще, а? Защо ли имам чувството, че на гламавото ти братле никак няма да му хареса, ако директорът разбере?

— Откъде ще разбере?

— Някой може да му каже — ухили се злобно той.

— Например кой?

— Например аз. — Усмивката му изчезна, а лицето му се доближи на сантиметри от моето.

Трепнах леко от вонящия му на гнили зъби дъх, но не отстъпих назад.

— Само страхливците портят.

— Страхливец ли ме наричаш?

— Не те наричам нищо. Човек се познава по собствените му постъпки.

Съчетанието от гнева и унижението, че някой се е показал по-умен от него, му придаде кураж и той ме бучна с пръст в гърдите.

— Добре, щом си такъв тарикат. — Той кимна към извисяващия се наблизо мост, свързващ Единбург със западните предградия. Предпоследното дело на Томас Телфорд, както щях да науча много по-късно през живота си. — От външната му страна, точно под парапета, има ръб, около педя широк. Ще се срещнем там довечера в полунощ. Ти и аз. Да видим кой ще успее да го мине.

Погледнах към моста. Дори от това разстояние се виждаше заледената коричка, покрила тесния перваз по края му.

— Няма начин.

— Уплаши се, а?

— Той е скапано шубе — обади се един от по-малките братя.

— Просто не съм глупак.

— Е, жалко за брат ти. Предполагам, че може дори да го изхвърлят или да го пратят в друг дом. Сигурно няма да ви е много леко да сте разделени, но какво да се прави.

Това бе напълно реална възможност и аз усетих как примката на неизбежността се стяга около мен.

— А ако го направя?

— Елвис си остава наша тайна. Но ако се откажеш по средата и спреш, не се брои. Тогава ще кажа.

— Ти също ли ще го минеш?

— Разбира се.

— И какво печеля аз от цялата работа?

— Удоволствието да ме наречеш страхливец, ако не успея.

— Ами ако успееш?

— Тогава аз получавам удоволствието да ти докажа, че грешиш.

— Не го прави — чух зад себе си гласа на Катрин, тих и предупредителен.

— Млъквай, повлекано!

Усетих пръски от слюнката на Патрик върху лицето си и се обърнах към Питър. Не знам дали си даваше сметка за сериозността на положението, за кашата, която бе забъркал с глупавото си самохвалство.

— И аз ще дойда — рече с готовност той.

— Виждаш ли? Дори братлето ти е по̀ куражлия от теб. — Опонентът ми тържествуваше, знаейки, че ме е хванал натясно.

— Добре — свих рамене колкото можех по-небрежно. — Но нека го направим малко по-интересно. Аз ще мина първи. Ще засечем времето. И който се окаже по-бавен, ще трябва да го направи още веднъж.

За първи път самоувереността на Патрик сякаш се разклати. На свой ред се бе оказал в капан.

— Няма проблем.

Какви глупави момчета бяхме! Катрин не пропусна да го отбележи, докато влачех Питър през училищния двор, за да го нахокам на спокойствие.

— Ти си луд — нареждаше подир мен. — Височината там е поне трийсет метра. Паднеш ли, ще станеш на пихтия.

— Няма да падна.

— Е, надявам се. Защото иначе дори няма да имам възможността да кажа, че съм те предупредила. Как изобщо смяташ да излезеш навън?

— Има си начин — отвърнах. Още не бях споделял с никого за среднощните си разходки до селото и гробището и нямах намерение да го правя и сега.

— Най-добре ми обясни, защото идвам с теб.

— И аз — обади се Питър.

Спрях и ги изгледах сурово.

— Не, няма да дойдете. Нито единият, нито другият.

— И кой ще ни спре, мамка му? — попита Катрин.

— Да, кой ще ни спре, мамка му? — изпъчи предизвикателно гърди брат ми.

Почти се стреснах, чувайки го да ругае така. Катрин определено му влияеше зле. Но знаех, че съм победен.

— И защо ви е притрябвало да идвате?

— Защото — въздъхна Катрин — все някой ще трябва да засича времето. — При това, ако въпреки всичко паднеш, кой ще се погрижи да прибере Питър?

Вечерта угасиха светлините както обикновено, но аз не можех да затворя очи, дори и да исках. Призляваше ми при мисълта какво ме очаква само след три часа. Кой дявол ме бе накарал да приема тъпото предизвикателство? Питър, сякаш напук, заспа веднага със спокойната увереност, че щом дойде време, ще го вдигна от леглото. За момент се изкуших да се измъкна без него, но страхът какво би могъл да стори, ако се събуди и види, че ме няма, ме накара да размисля.

Бях се завил чак до брадичката, но по някаква причина не можех да се стопля и целият треперех. Разбира се, мълвата за съперничеството между братята Кели и Макбрайд бе плъзнала като горски пожар. Никой не знаеше конкретния ѝ повод, но не се съмнявах, че скоро той ще стигне до ушите на всички питомци, а оттам и до тези на директора.

Бъдещето изглеждаше неясно и плашещо, забулено от мрака на непредсказуемостта. Имах чувството, че собственото ми съществуване и това на Питър бавно се изплъзва от нашия контрол. Вярно, в сиропиталището също не бяхме господари на себе си, но поне разполагахме с някаква степен на сигурност.

Времето едва се влачеше. Всеки път, щом погледнех часовника си, се оказваше, че са минали само пет минути. А после изведнъж се ускори и преди да се усетя, стана дванайсет без четвърт. Може би все пак бях задрямал. Но сега сърцето ми заблъска бясно в гърлото, сякаш искаше да изхвръкне навън. Моментът бе настъпил.

Измъкнах се изпод завивките, напълно облечен, и нахлузих обувките си. Те имаха дебели гумени подметки и се надявах, че ще ми помогнат да не се подхлъзна. Побутнах Питър по рамото. За мое раздразнение, той се събуди доста трудно, потънал в някакъв свой, незаслужено приятен сън. После споменът за това какво ще правим се върна и очите му светнаха от възбуда.

— Тръгваме ли вече? — прошепна шумно.

— Ш-шт — скръцнах му със зъби аз, долепил пръст до устните си.

Едва когато тръгнахме към вратата, си дадох сметка колко много от останалите също са будни. От всички страни се носеха тихи гласове.

— Успех, Джони!

— Дай на оня скапаняк да се разбере!

Идеше ми да отвърна: „Защо вие не му дадете да се разбере?“.

Катрин ни чакаше в подножието на стълбите за мазето. Носеше фенер и щом ни чу да приближаваме, го насочи право в лицата ни.

— Махни това нещо, ще ни ослепиш!

Вдигнах ръка да заслоня очите си. В следващия миг лъчът се отмести, а аз се спънах и едва не паднах.

— Закъсняхте — упрекна ни тя. — От това място могат направо тръпки да те побият. Постоянно сноват някакви същества, сигурно са плъхове.

Дръпнах резето и щом отворих вратата, отвън нахлу студеният нощен въздух. Миришеше на зима, а черното небе бе осеяно със звезди, като малки дупчици, разкриващи ярка светлина отвъд. Светлина, отразявана от черния заскрежен асфалт. Небеса, отразени в земята. Или ад, отразен в небесата.

Докато стигнем покрайнините на селото, чухме някъде часовник да отброява полунощ. Ударите се носеха в мразовитата нощ ясни и звучни, изпълнени със злокобно предзнаменование, като на камбана, биеща на умряло. Пътят нагоре по хълма между смълчаните къщи бе мъчен и коварен — през деня слънцето бе разтопило снега, а сега той бе замръзнал отново, образувайки хлъзгава коричка. Най-сетне, потни и запъхтени, се озовахме при Къркбрей Хаус. В училище ни бяха разправяли, че тази причудлива, подобна на кула постройка, половината от която се губеше под моста, през седемнайсети век е била таверна. В този миг бях готов да дам всичко за чаша от гъстия пенлив ейл, който са пиели в онези дни. Нещо, което да отлепи езика ми от небцето и да влее в жилите ми куража, от който така отчаяно се нуждаех.

Братята Кели ни чакаха в началото на моста, скрити в сянката на Къркбрей Хаус. Градът от другата му страна бе пуст и притихнал като гробище. Нито една кола не се мяркаше по улиците, нито една светлинка не озаряваше прозорците на проточилата се на запад Куинсфери Стрийт. Луната озаряваше покритите със сняг покриви на селцето под нас. Само черните води на реката бяха напълно потънали в мрак.

— Хайде, къде се губите?! — просъска Патрик. — Чакаме ви от цяла вечност. Умряхме от студ!

Чувах го как потропва с крака и потупва облечените си с ръкавици ръце, за да се сгрее. Съжалих, задето и аз нямам ръкавици като него.

— Е, вече сме тук и можем да започваме — отвърнах. — Аз съм първи.

Тръгнах към парапета, но той опря ръка в гърдите ми и ме спря.

— Не. Аз съм първи. Достатъчно време висях тук. Кой ще засича времето?

— Аз. — Катрин пристъпи в жълтия кръг светлина, хвърлян от уличната лампа, и разтвори длан. В нея лежеше гравиран сребърен хронометър, вързан на розова панделка.

Един от по-малките братя я хвана за китката, за да го разгледа по-добре, и промълви завистливо:

— Откъде го задигна?

— Не съм го задигнала — дръпна рязко ръка Катрин. — Татко ми го даде.

— Добре, стига разправии — рече Патрик. — Дани, дръж я под око да не лъже.

И като се улови за металните шипове, които вървяха по протежение на заобления каменен парапет, се прехвърли през него. Краката му издраскаха по леда и стъпиха върху тесния корниз от външната страна.

Бях минавал много пъти по моста, но едва сега се вглеждах по-внимателно в парапета. После узнах, че бил издигнат половин век по-рано, за да възпира самоубийците. Какво ли има в мостовете, та привлича хората да се хвърлят от тях? Във всички случаи единственото, което ме интересуваше в момента, бе да не се присъединя към черната хроника.

Мостът имаше четири арки, простиращи се от Къркбрей Хаус от едната страна до величествената готическа църква на Светата троица от другата. Издигаше се на трийсет и два метра над нивото на реката в най-високата си част, а цялата му дължина бе около сто и петдесет.

Издаденият корниз бе точно толкова широк, колкото да стъпиш на него. Стига да не мислиш за височината и да не гледаш надолу. Проблемът бе там, където той заобикаляше издатините над трите вертикални колони. Тези места те отдалечаваха от сигурността на парапета и от възможността във всеки момент да се хванеш за някой от металните шипове.

Усетих как стомахът ми се преобръща. Това беше лудост. Какво, за бога, правех тук? Едва успявах да си поема дъх.

Виждах, че Патрик също е уплашен, но прави всичко по силите си да го прикрие.

— Добре, засичайте! — извика и всички се скупчихме около Катрин, която натисна бутона на хронометъра.

Бях удивен колко бързо се движи моят противник. Той разперваше широко ръце, оставайки винаги с лице към парапета, и пристъпваше странично с крака. На местата на издатините почти лягаше отгоре им, докато премине от другата страна. Дани остана при Къркбрей, за да наблюдава Катрин, докато Питър, аз и другият му брат, Там, вървяхме успоредно с Патрик, следейки напредъка му от безопасността на тротоара.

Можех да чуя дишането му, тежко и запъхтяно от страх и усилие. Да видя напрегнатите му, съсредоточени очи през облака пара, обвил главата му под лунната светлина. Питър се бе вкопчил в ръката ми и не откъсваше поглед от него. Макар това да беше същото момче, което го бе заплашило да го издаде заради татуировката, неговата добра душа искрено съпреживяваше. Брат му Там постоянно подвикваше насърчителни думи и когато Патрик най-сетне стигна катедралата и с разтреперани ръце се прехвърли обратно на пътя, нададе буйни възгласи на радост.

Катрин и Дани дотичаха и се присъединиха към нас.

— Е? — рече Патрик, вече целият сияещ в триумф.

— Две минути и двайсет и три секунди — съобщи Дани. — Страхотно постижение, Пади!

— Добре, сега е твой ред — обърна се той към мен.

Хвърлих крадешком поглед към Катрин, която бе присвила устни от притеснение.

— Как е ледът от другата страна? — попитах.

— Хлъзгав като стъкло — ухили се Патрик.

Чудно успокоение, няма що. Две минути и двайсет и три секунди ми се струваше непостижим резултат. А не го ли подобрях, трябваше да мина изпитанието още веднъж. Цялото поведение на противника ми излъчваше самоувереност, сякаш нито за миг не допускаше, че ще го бия. Честно казано, аз също не го допусках. Но нямаше смисъл да разсъждавам върху това, да оставя собственият ми страх да ме победи.

Покачих се върху парапета и спуснах крака от другата страна. Шиповете, за които се държах, бяха леденостудени и лепнеха по дланите ми. За моя изненада, гумените ми подметки осигуряваха отлично сцепление в замръзналия сняг. Мина ми през ума, че ако използвам техниката на Патрик, е само въпрос на шанс дали ще стигна по-бързо от него, или не. Затова се пуснах и разперих ръце, устремил взор към отсрещния край на моста. Ако успеех да ходя по права линия, като по бордюр, със сигурност щях да спечеля време. Стига, разбира се, да не падна.

Поех си дълбоко дъх, устоявайки на изкушението да погледна надолу, и извиках:

— Пускайте хронометъра!

Поех напред, без да откъсвам очи от намиращата се на повече от сто метра Къркбрей Хаус. Усещах как снегът хрущи под краката ми, а лявата ми ръка бе вдигната малко по-високо от дясната, за да не докосвам парапета. Всяка погрешна стъпка, дори някое случайно бутване в каменната стена, можеше да ме запрати надолу в бездната.

Достигнах издатината над първата колона, обърнах се и я преодолях странично, както бях видял да прави Патрик. После възвърнах равновесието си за следващата отсечка. Започна да ме изпълва странно чувство на възбуда, струваше ми се почти, че мога да затичам. Естествено, това бе абсурд, но наред с увереността нарастваше и темпото, с което местех краката си един пред друг. Откъм платното до ушите ми долетя гласът на Там:

— Божичко, Пади, много е бърз!

А Питър само подвикваше:

— Давай, Джони, давай!

Докато стигна Къркбрей Хаус и се прехвърля през парапета, вече знаех, че съм победил Патрик. Той също го знаеше и с нарастващо безпокойство очакваше приближаващите Дани и Катрин. Брат му бе прехапал устни, докато Катрин се разливаше в широка усмивка.

— Две минути и пет секунди — прошепна едва чуто Дани.

Мен не ме беше грижа за резултата. Бях отстоял своето и ако Патрик Кели държеше на думата си, то тайната на Питър бе в безопасност. Поне засега.

— Да кажем, че сме равни — предложих великодушно.

Патрик обаче мрачно поклати глава.

— Не. По-бавният трябва да мине отново. Такава беше уговорката.

— Вече няма значение — казах.

— За мен има — стисна упорито челюсти той и се упъти към парапета.

— Хайде, Пади, да си вървим у дома — рече Там.

— Просто пуснете шибания хронометър, става ли?

Дани ме погледна, сякаш очакваше да се намеся, но аз свих рамене. Нямаше какво повече да сторя.

— Старт! — извика Катрин и натисна бутона. Патрик тръгна, прилагайки този път моята техника, но още от самото начало личеше, че не му спори, защото обувките му явно се пързаляха повече от моите. Преди да стигне втората арка, на няколко пъти спря, като се бореше да запази равновесие. Там, Питър и аз тичахме покрай него и на всеки няколко крачки подскачахме, за да виждаме по-добре.

Забелязах, че по челото му са избили капки пот, проблясващи в сумрака, а луничките изпъкваха като тъмни точки върху пребледнялото му лице. В очите му прозираше страх, потискан от собствената му гордост и упорство. От нуждата да се докаже не само пред нас, но и пред себе си. По едно време залитна и ръката му сграбчи празния въздух. Целият изстинах от страх, че ще падне, но той в последния момент успя да се улови за парапета.

Бяхме стигнали почти до половината, когато откъм отсрещния край се разнесе гласът на Дани:

— Полиция!

Почти в същото време до ушите ни долетя звук на приближаващ автомобил. Катрин и Дани бързо се снишиха в сянката на Къркбрей Хаус, но ние останалите бяхме насред моста, без да разполагаме с каквото и да било прикритие.

— Клякай долу! — просъсках на Питър, като го дръпнах в основата на парапета. Там също се прислони до нас. Можехме само да се надяваме, че черната патрулна кола ще подмине, без да ни забележи. За секунда изглеждаше, че лъчите на фаровете ѝ просто ще се плъзнат покрай нас, и аз усетих как ме залива вълна от облекчение. Но после изскърцаха спирачки, гумите приплъзнаха по замръзналия асфалт. — По дяволите!

— Бягайте! — извика Там.

Но нямаше нужда да ме подканва, защото аз си плюх на петите още в мига, в който колата с вой даде на заден ход. Но едва бях изминал десетина метра, преди да си дам сметка, че Питър не е до мен.

— Какво прави той? — сграбчи ме Там за лакътя.

Обърнахме се и видяхме брат ми проснат върху парапета. С лявата ръка се бе хванал за един от шиповете, а дясната му бе протегната към Патрик Кели, почти сякаш го беше бутнал. Той на свой ред размахваше ръце като вятърна мелница, в отчаян опит да възвърне равновесието си.

Но това бе изгубена кауза. Тишината на следващия момент ще остане запечатана завинаги в паметта ми. Патрик пропадна в мрака без писък, без вик, без да издаде нито звук. Просто се стопи в бездънните сенки под моста. Всяка фибра от мен искаше да повярва, че по някакъв начин ще оцелее. Но разсъдъкът ми говореше, че е невъзможно.

— Мамка му! — усетих върху лицето си дъха на Там. — Той го събори!

— Не! — знаех как изглеждаше отстрани, но знаех също, че Питър никога не би сторил нещо подобно.

Двама униформени полицаи вече бяха изскочили от патрулката и тичаха по моста към нас. Хвърлих се назад, сграбчих брат си и почти го повлякох към останалите, чакащи в южния му край. От гърлото му се носеше жално хленчене, а лицето му бе лъскаво и мокро от сълзи.

— Той извика за помощ — заекна, гълтайки въздух на пресекулки. — Опитах се да го хвана, Джони, честна дума!

— Ей, вие, стойте! — извика единият от полицаите. — Какво правите там на моста?

Това бе сигнал за всички ни да се пръснем като пилци. Не знам къде са отишли братята Кели, но аз, Питър и Катрин се впуснахме слепешката покрай Къркбрей Хаус и надолу по хълма, като се препъвахме и пързаляхме по паважа, без да смеем да погледнем назад. Мракът на нощта, подпомогнат от сенките на сградите и дърветата, бързо ни погълна и ние, без да обелим и дума помежду си, продължихме по отсрещния склон на падината по посока на Дийн.

Още рано на другата сутрин всички в сиропиталището по непонятен начин бяха узнали за падането на Патрик Кели от моста. А когато от училището се обадиха да кажат, че занятията за деня са отменени, разбрахме, че се е случило най-лошото. Вестта бе само, че някакво момче се е пребило до смърт късно предната нощ, и никой от персонала не бе наясно за кого точно става дума. Но питомците на дома знаеха.

Странно, че никой от тях не дойде да ни попита какво се е случило. Сякаш бяхме прокажени и те не желаеха да се докосват до нас, за да не се заразят. Събираха се на обичайните групички, но заобикаляха отдалеч Катрин, Питър и мен.

Тримата седяхме заедно в столовата и очаквахме неизбежното. То настъпи малко преди обяд.

Една полицейска кола се изкачи с ръмжене по алеята и спря в подножието на стълбището. Двама униформени влязоха в сградата и бяха отведени до кабинета на господин Андерсън. Не минаха и десет минути, и разсилният бе изпратен да ни повика.

— Какви сте ги надробили този път? — попита ни със загрижена физиономия.

Въпросът бе отправен най-вече към мен, понеже бях най-голям, но аз само свих рамене.

Докато вървяхме по коридора, очите на всички останали деца бяха приковани в нас и всяко от тях безспорно благодареше на бога, че не е на наше място. Сякаш бяхме осъдени на смърт, крачещи към ешафода.

Директорът ни посрещна прав зад бюрото си, а лицето му имаше същия землист цвят като косата. Сакото на тъмния му костюм бе закопчано догоре, а ръцете — скръстени отпред на гърдите. Двамата полицаи, с фуражки в ръце, стояха от едната му страна, а икономката — от другата. Тримата се подредихме насред кабинета, а той ни хвърли изпепеляващ взор.

— Искам един от вас да говори от името на всичките.

Катрин и Питър едновременно се обърнаха към мен.

— Добре, ти, Макбрайд. — За пръв и единствен път го чувах да ме назовава по фамилия. — Ако някой от останалите не е съгласен с казаното от него, да се обажда. Мълчанието ще се приема за съгласие. — Той си пое дълбоко дъх, после опря върховете на пръстите си върху бюрото и леко се приведе напред. — Тук сте, защото снощи едно момче е загинало, падайки от моста към селото. Патрик Кели. Познавате ли го?

— Да, сър — кимнах.

— Изглежда, че група деца са се шляли по моста около полунощ. Няколко момчета и едно момиче. — Той изгледа многозначително Катрин. — Малко по-рано пък в селото са забелязани две момчета и едно момиче от нашия дом. — Той се изправи в пълния си ръст. — Някакви предположения кои може да са били?

— Не, сър. — Знаех, че няма начин да го докажат, освен ако не разполагат със свидетел, който да ни идентифицира. А ако разполагаха с такъв, той вече щеше да е в кабинета на господин Андерсън и да ни сочи с пръст. Затова просто отричах всичко. Не, не сме напускали сиропиталището. Прекарали сме цяла нощ в леглата си. Чули сме за падането на Патрик Кели едва тази сутрин. И не, нямаме представа какво е могъл да търси той, или който и да било друг, на моста посред нощ.

Естествено, те бяха наясно, че лъжа. Бяха подочули нещичко, навярно от братята Кели или някой от техните приятели.

Господин Андерсън отново се наведе напред и кокалчетата му побеляха върху плота, точно както в деня на постъпването ни преди близо година.

— Има известни съмнения — каза, хвърляйки поглед към двамата полицаи — дали момчето е паднало само. Ще се проведе разследване и ако се установи, че някой го е блъснал, той ще бъде обвинен в убийство. Непредумишлено, в най-добрия случай. Въпросът е много, много сериозен. Освен това би хвърлил ужасно петно върху репутацията на дома, ако се окаже, че някой от възпитаниците ни е бил замесен. Разбирате ли?

— Да, сър.

Нито Питър, нито Катрин бяха отворили уста от самото начало. Сега директорът се обърна към тях.

— Някой от вас има ли нещо да добави?

— Не, сър.

Изпроводиха ни от кабинета, а след половин час, когато полицаите вече си бяха тръгнали, из коридорите можеше да се чуе ехтящият глас на господин Андерсън.

— Проклети католици! Искам ги вън оттук!

И предсказанието на Катрин най-сетне се сбъдна. Още на другата сутрин свещеникът дойде да ни отведе.

Седемнайсета глава

Фин наблюдаваше внимателно възрастния мъж. Слънчевата светлина улавяше сребристата четина по лицето и отпуснатите гънки на шията му и тя изпъкваше отчетливо върху бледата кожа. Очите му, напротив, бяха замъглени, отнесени в спомени, които той не можеше или не искаше да сподели. Вече от доста време мълчеше и сълзите му бяха изсъхнали, оставяйки солени следи върху бузите. Седеше обгърнал коленете си с ръце, зареял към морето взор, виждащ невидими за другите неща.

Фин вдигна снимката от одеялото, където Тормод я бе оставил да падне, и я прибра обратно в чантата си. После улови стареца под ръка и полека го подкани да стане.

— Хайде, господин Макдоналд, нека се поразходим край водата.

Гласът му извади другия от унеса и той го погледна така, сякаш го виждаше за първи път.

— Не стана по негова вина — каза, съпротивлявайки се на опита на Фин да го изправи на крака.

— Кое не е станало по чия вина?

Но Тормод само поклати глава.

— Може и да му хлопаше малко дъската, но научи келтски много по-бързо от мен.

Фин смръщи озадачено вежди. На островите човек отрастваше с келтския език. По времето на Тормод надали някой изобщо е говорел английски, преди да тръгне на училище.

— Искате да кажете, че е научил по-бързо английски? — попита, без да има понятие за кого говори.

— Не, келтски — протестира енергично старецът. — Идваше му отръки.

— На Чарли?

Тормод се ухили, дивейки се на глупостта на своя събеседник.

— Откъде-накъде пък Чарли. Той ще да е говорил италиански. — После се улови за ръката на Фин и стана, обръщайки лице срещу вятъра. — Хайде да понамокрим краката, както правехме някога на Плажа на Чарли. Махай обувките, момче! — И се залови да навива крачолите на панталоните си.

Фин свали обувките и чорапите си и също нави крачоли до коленете. Двамата поеха редом през мекия влажен пясък, уплътнен и изгладен от отлива. Вятърът, препускал неспирно през петте хиляди километра на Атлантика, издуваше дрехите им и запращаше солени пръски в лицата им.

Скоро първата разпенена вълна обля нозете им и се втурна нагоре по полегатия плаж. Беше неочаквано студена и старецът се засмя, отскачайки назад. Шапката хвръкна от главата му и Фин, забелязал я как се отлепва от темето му, по някакво чудо успя да я улови миг преди да отлети в морето. Тормод се засмя отново, като дете, увлечено в забавна игра. Поиска да я нахлупи отново, но Фин я сгъна и я пъхна в джоба си, за да не я изгубят.

На него също му бе приятен допирът на ледената вода около глезените и стъпалата, плискаща се кротко, след като бе препускала в ярост през океанската шир. И двамата викаха и се смееха на висок глас. Тормод изглеждаше бодър и пълен със сили, освободен поне за момента от веригите на деменцията, сковала съзнанието и помрачила живота му. Щастлив, както в детството, да се отдаде на най-простите удоволствия.

Вървяха така в продължение на четири– или петстотин метра, по посока на група лъскави черни скали, скупчени в далечния край на плажа, в които вълните се разбиваха на бяла, кипяща пяна. Шумът на вятъра и морето изпълваше ушите им, удавяйки всичко останало. Болката, спомените, тъгата. Накрая Фин спря и улови стареца под ръка, за да го поведе обратно.

След няколко крачки извади от джоба си сребърния медальон на свети Кристофър, получен от майката на Маршели същата сутрин, и го подаде на Тормод.

— Помните ли това, господин Макдоналд? — Трябваше да повиши глас, за да надвика рева на стихиите.

Другият явно остана удивен при вида на предмета. Известно време го разглежда върху отворената си длан, сетне сви юмрук около него. По лицето му се търкулнаха внезапни сълзи, следвайки дирите на своите предшественици.

— Тя ми го даде — промълви едва чуто.

— Коя?

— Кейт.

Фин се замисли за момент. Дали въпросната Кейт не бе причината за необяснимата му омраза към католиците?

— Тя католичка ли беше?

Тормод го изгледа така, сякаш го смяташе за побъркан.

— Разбира се. Всички бяхме. — И закрачи бързо по пясъка покрай отстъпващата с отлива вода, безразличен към вълните, които плискаха покрай глезените му и мокреха навитите му крачоли. На Фин му бяха нужни няколко секунди, докато се окопити и го настигне. Това нямаше никакъв смисъл.

— Вие сте били католик?

Старецът махна небрежно с ръка.

— Не пропускахме неделна меса в голямата църква на хълма.

— В Шилебост?

— Онази, дето е построена от рибарите. С лодката вътре.

— В църквата е имало лодка?

— Точно под олтара.

Тормод изведнъж спря като закован в плитката студена вода и зарея поглед към хоризонта, където на границата, разделяща морето от небето, се забелязваше смътното петънце на далечен танкер.

— От нея се виждаше Плажа на Чарли. След гробището, като ивица сребърна боя между пурпура на мочурищата и тюркоаза на морето. — Той се обърна и погледна Фин. — А всички онези мъртъвци по средата искаха да се отбиеш при тях. Малко човешка компания в отвъдния свят.

После, преди Фин да успее да реагира, замахна и хвърли медальона на свети Кристофър в прииждащите талази. Той цопна насред вихъра от пясък и пяна, за да бъде засмукан обратно навътре в морето и погребан някъде в дълбините. Изгубен завинаги.

— Вече не ни трябват папистки дрънкулки — каза. — Пътуването е към своя край.

Осемнайсета глава

На излизане от старческия дом „Дън Айсдийн“, Фин получи обаждане от Гън на мобилния си телефон. По обратния път от плажа Далмор Тормод се бе държал странно унило, а после безропотно бе позволил на служителите да го заведат обратно в стаята му и да му съблекат палтото. За разлика от предния ден, когато не бе ял почти нищо, сега, изглежда, си бе възвърнал апетита. Фин го остави в столовата да поглъща порция пролетно агнешко с картофи и тихомълком се измъкна навън под обедното слънце.

Паркира в горния край на Чърч Стрийт и отиде пеша до участъка, където Гън го чакаше отпред на стълбите. Тук, на източния бряг, вятърът бе по-хладен и поривист, къдрещ водата в залива и шумолящ сред младите листа на дърветата от другата му страна, в подножието на тънещия в мрачна разруха замък Люс. Двамата мъже свърнаха по Бейхед Стрийт, откъдето се виждаха рибарските лодки, издигнати високо от прилива. По кея бяха пръснати мрежи, празни щайги и кошове, а добрите жители на Сторноуей сновяха между тях приведени срещу вятъра, на път за центъра на града.

Докато минаваха покрай едно кафене с широка витрина, обърната към морето, Гън подхвърли:

— Това там не е ли младият Фионлах?

Фин се обърна и отвъд собственото си отражение в стъклото забеляза Фионлах и Дона, седнали на една маса. Помежду им на пода стоеше бебешко кошче, а младежът бе уловил своята малка дъщеря в прегръдките си и се взираше с неподправена любов в кръглите ѝ сини очи. Тя също гледаше баща си с обожание, вкопчила миниатюрни пръстчета около палеца му. Точно както Роби някога се бе държал за Фин.

Той обаче разполагаше само с миг за собствената си болка и носталгия, защото Дона се обърна и го видя. По вечно бледите ѝ бузи плъзна руменина и тя бързо промълви нещо на Фионлах, който на свой ред се сепна. В очите му се появи странно изражение. Вина? Страх? Преди Фин да успее да го разчете, то се изпари и бе заменено от смутена усмивка. Двамата си кимнаха — неловък, мълчалив поздрав през стъклото, което бе много по-лесно за разбиване от преградата неизречени неща, стояща помежду им.

— Искаш ли да влезем? — попита Гън.

— Не — поклати глава Фин и като махна с ръка на младата двойка, продължи напред по тротоара, карайки Гън да подтичва, за да го настигне. През ума му само за миг прелитна въпросът защо Фионлах не е на училище.

В „Хебридиън“ се настаниха в един тъмен ъгъл и Гън отиде до бара за две малки бири. След като ги донесе, извади кафяв хартиен плик и го плъзна по масата с думите:

— Но не си го получавал от мен.

— Кое да съм получавал? — прибра го в чантата си Фин.

Сержантът се ухили и двамата известно време отпиваха от бирите си в мълчание. После Гън остави своята чаша върху картонената подложка и каза:

— Преди половин час получихме обаждане. Пращат инспектор от Инвърнес, за да започне разследването.

— Точно както очаквахме — кимна Фин.

— Вероятно ще дойде чак след седмица. Началниците отгоре явно не виждат особена спешност в разкриването на едно петдесетгодишно убийство. — Той надигна пак чашата си, после я върна отново точно върху влажното кръгче, останало върху подложката. — Но след като веднъж пристигне, няма да мога да ти съдействам повече. Което е жалко, защото знам, че си добро ченге. Фактът, че си напуснал полицията, няма да ти бъде от полза и най-вероятно ще те помолят да не си пъхаш носа в работата им.

— Не се и съмнявам — усмихна се Фин. — Накъде всъщност биеш, Джордж?

— Натам, че времето, с което разполагаме, е кратко и е най-добре да не се помайваме, а да го оползотворим подобаващо.

— Тоест?

— Тоест, ще ми се да прескоча до остров Харис и Шилебост, да проуча семейството на стария Тормод Макдоналд и да видя дали няма да ми просветне нещо относно мъжа, когото изровихме от мочурището. Ще ми бъде приятно да покажа на онези фукльовци от Инвърнес, че и ние, селяците, не сме чак толкова прости.

— А аз как се вписвам в картинката?

— Колата ми от няколко дни е повредена. Поне това е официалната версия. Мина ми през ума, че може да ме хвърлиш дотам.

— О, нима?

— А-ха. — Този път Гън отпи по-продължителна глътка. — Е, какво ще кажеш?

Фин сви рамене.

— Мисля, че Маршели няма да има нищо против да разнищя загадката.

— Така и предполагах. Нали все пак си бивше ченге. Впрочем… между вас двамата има ли нещо?

— Дълга история, Джордж — отвърна Фин, избягвайки погледа на другия. — Но в момента нямаме връзка. — Той пресуши чашата си. — По кое време искаш да тръгнем?

Докато се връщаше по западното крайбрежие, през Барвас, Сиадер и Дел, на хоризонта се събираха тъмните легиони на поредния облачен фронт. В огледалото за обратно виждане все още можеше да види слънцето, греещо косо от югозапад над обагрените в пурпур планини на Харис. Всяко селце, което подминаваше, се очертаваше ярко на фона на светлината — старите бели къщи и нелепите по-нови постройки, издигнати през двайсети век от бившето Министерство на земеделието и риболова. С техните измазани стени и стръмни покриви с капандури, те бяха отчайващо зле приспособени да устояват на суровия климат на острова.

В полето на изток, сред златистите изсъхнали треви, се виждаха групички мъже, които използваха сухия следобед да копаят торф с дългите си прави лопати.

Скоро отпред се извиси мрачният, безрадостен силует на църквата в Крос — знак, че вече е почти у дома.

У дома? Нима тук наистина все още бе негов дом? Това брулено от ветровете кътче на планетата, където животът бе доминиран от вечно воюващите фракции на непримиримата протестантска религия? Където мъжете и жените цял живот се бореха да изкарат прехраната си от земята или от морето, обръщайки се във времена на безработица към индустриите, които на свой ред идваха и си отиваха, оставяйки подире си ръждивите утайки на провала?

Сега всичко изглеждаше дори по-потискащо, отколкото в неговата младост. Нов период на упадък след краткия възход, подхранван от флиртуващите за гласове политици, изхарчили милиони за един умиращ език.

Но ако домът му не беше тук, то къде? Къде другаде под слънцето щеше да чувства подобна близост със земята, със стихиите, с хората? Обзе го съжаление, задето така и не бе довел Роби на мястото, обитавано от неговите предци.

Пътьом се отби до къщата на Маршели, но там нямаше никой и той продължи покрай двора на родителите си към хълма, откъдето се откриваше гледка над цялото северно крайбрежие. Зави наляво по пътя, водещ за старото кробостко пристанище. Тук имаше постройка с лебедка и стръмна бетонна рампа, стигаща до малък кей в сянката на скалите. Навити въжета с оранжеви буйове бяха захвърлени върху купчини ръждясващи вериги. До стената бяха наредени кошове за раци и омари. Рибарски лодки лежаха килнати настрани, вързани за метални халки. Сред тях се виждаха и разнебитените останки на лодката, която неговият баща бе възстановил, боядисал в лилаво и кръстил на името на майка му. Следи от изгубени животи след всичките тези години.

Също и от неговия собствен живот. Тъжни, горчиво-сладки спомени витаеха сред олющените стени на старата бяла къща, кацнала на хълма над пристанището. Домът, където бе прекарал юношеството си, търпян от своята леля, неохотно поела отговорността за сирачето на мъртвата си сестра. Дом, изпразнен от топлина и любов.

Стъклата още стояха по прозорците, а вратите бяха заключени, но рамките им бяха прогнили, а влагата и ръждата вършеха своето. Малко по-надолу, върху ивицата трева покрай скалите, бяха руините на старата каменна къща, където бе играл като дете. Само четири голи стени. Без покрив. Без врати. Без прозорци. Някой навремето я бе издигнал тук заради гледката, но отдавна я бе изоставил на волята на жестоките арктически ветрове, връхлитащи бреговете през зимата. Дългата сурова зима, която той помнеше добре.

Тревясала пътека водеше до чакълестия плаж. Близо до водата, над гниещите водорасли, черните скали бяха обагрени в оранжево, покрити от микроскопичните черупки на отдавна умрели морски създания. В далечния край на носа се издигаха три самотни каменни пирамиди, които стояха там, откакто Фин се помнеше.

Всъщност нищо не се променяше, освен хората, които идваха и си отиваха, оставяйки своите мимолетни следи.

През шума на вятъра долетя звук на приближаваща кола и той видя Маршели да спира край пътя със старата астра на Артър. Тя излезе, захлопна вратата и пъхнала ръце в джобовете си, се спусна по пътеката до него. Известно време двамата стояха в мълчание, зареяли погледи към скалите на западния бряг на залива. После тя се обърна и махна към пустеещия дом зад гърбовете им.

— По-добре ремонтирай къщата на леля си. Далеч по-запазена е от тази на вашите.

— Не е моя — отвърна Фин. — Тя я завеща на някаква благотворителна организация в полза на животните. Типично за нея. Те нямаше какво да я правят и след като не успяха да я продадат, просто я оставиха да гние. Впрочем дори да я притежавах, пак не бих стъпил вътре.

— Защо?

— Защото е обитавана от духове.

— Моля? — смръщи вежди Маршели. — Какви духове?

— Тези на младия Фин Маклауд и всичките му злочестини. За последно спах в нея в нощта преди погребението на леля ми и тогава се заклех, че никога повече няма да го правя.

— Младият Фин — протегна ръка тя и леко го докосна по бузата с върховете на пръстите си. — Спомням си го. Обикнах го още от първия миг, в който го видях. И никога не му простих, задето разби сърцето ми.

Той я погледна в очите и в съзнанието му отново прозвуча въпросът на Гън. Кожата ѝ бе поруменяла от вятъра, рошещ косата ѝ на дълги копринени кичури, които се вееха зад главата ѝ като знаме на свободата. Фините ѝ черти, макар и леко загрубели от времето и изпитанията, все още бяха ясни и привлекателни. Малкото момиченце от неговото детство, цъфтящата девойка от младостта му още бяха тук, в тази зряла, забавна, интелигентна жена, която някога така лекомислено бе наранил. Но човек не можеше да върне времето назад.

— Показах на баща ти снимка на човека, изваден от мочурището. Сигурен съм, че той го позна.

Маршели дръпна ръката си като ударена от електрически ток.

— Значи е вярно.

— Така изглежда.

— Все се надявах, че е станала някаква грешка. Че са объркали ДНК пробите, или нещо подобно. Родителите са скалата, върху която градиш живота си. Малко шокиращо е, когато тя започне да се клати под краката ти.

— Показах му и медальона на свети Кристофър, а той го взе и го хвърли в морето. Каза, че го получил от някоя си Кейт, както и че всички били католици.

Върху лицето ѝ се изписа смайване.

— Той явно е напълно изкуфял. Вече не знае какво говори.

Фин не беше толкова уверен, но реши да запази съмненията за себе си.

— Джордж Гън ще ходи утре на остров Харис, да проучи семейството на баща ти. Предложи ми да отида с него. Да го направя ли?

— О, да — отговори бързо Маршели, а сетне добави: — Но само ако ти искаш. Ако можеш да отделиш време. Аз ще трябва да отскоча до Глазгоу за няколко дни. Имам да вземам изпити, макар че, честно казано, хич не ми е до това. — Тя се поколеба. — Ще съм ти благодарна, ако наглеждаш Фионлах, докато ме няма.

Фин кимна и помежду им се възцари тишина, запълвана единствено от вятъра. Той свистеше сред тревите, надигаше морските вълни срещу скалите и носеше далечните крясъци на чайки, опитващи се да овладеят неговите пориви и течения. Блъскаше безмилостно и тях самите, издуваше дрехите им, сякаш се мъчеше да ги събори. Маршели опря ръка върху лакътя му, а той се пресегна и прокара пръсти през нейните коси, по гладката кожа на шията ѝ. Тя направи едва забележима крачка към него и той почти долови топлината на тялото ѝ. Колко лесно щеше да бъде да я целуне.

В далечината прозвуча клаксон и те се обърнаха да видят минаващата кола. От шофьорския прозорец махаше женска ръка и Маршели ѝ помаха в отговор.

— Госпожо Макричи — каза и моментът бе безвъзвратно изгубен, отнесен от вятъра подобно на думите им.

Деветнайсета глава

Макар да носят различни имена, остров Луис и остров Харис всъщност са един къс земя, разделен от планинска верига и тесен провлак.

Пътят на юг, след равнинните мочурища в северната му част, бързо се стеснява до една-единствена лента, виеща се сред безбройните езера, издълбани в скалата от последните оттеглящи се ледници.

Автомобилът напредваше през сумрака на буреносните облаци, спускащи се откъм склоновете на назъбените планини. Навлязоха в остров Харис при имението Ардвърли, там, където самотната му бяла сграда се издига край бреговете на Лох Сийфорт.

Оттук пътят започваше да се издига стръмно нагоре, разкривайки великолепна гледка към черните, неподвижни води на езерото. Покрай банкета се редяха коловете на зимната маркировка, а навред около тях се издигаха шеметно върхове, забили чела в подобните на тъмна лава облаци.

Чистачките на Фин едва смогваха да се справят с пелената от дъжд, замъгляваща предното стъкло. Тук-таме покрай платното се срещаха скупчени овце, унило пощипващи рядката трева, успяла някак да се захване сред скалите.

А после, с преминаването на тесен планински проход, сред пурпурночерните облаци се появи ивица златиста светлина. Разпокъсана демаркационна линия, отделяща два атмосферни фронта. Те продължиха да се спускат на юг и небето постепенно се проясни, разкривайки пред тях южните плата на остров Харис.

Пътят заобикаляше пристанището Тарбърт, където спираха фериботите от Скай и Лохмади, и започваше да се изкачва наново, за да превали скалите над Лох Тарбърт и няколкото къщи, кацнали покрай брега. В самото пристанище, защитено от преобладаващите западни ветрове, водата бе гладка като огледало, отразяващо мачтите на закотвените в залива платноходни яхти. По-далеч на изток слънчевата светлина се отразяваше от сребристата повърхност на морето толкова ярко, че бе невъзможно да се определи къде свършва то и къде започва небето.

Щом достигнаха билото при Уабал Бег, ландшафтът се промени отново. Гранитната скала се раздроби на покрити със зеленина хълмове, меко спускащи се надолу под бледата пролетна светлина, за да достигнат великолепните златни плажове и тюркоазното море на Лъскентайър. Навъсените буреносни планини на севера вече бяха останали зад гърба им и настроението на двамата пътници се подобри.

Пътят заобикаляше плажа и стигаше до малка група къщи и парцели, съставляваща селцето Шилебост. Фин сви наляво към училището, подминавайки ръждясващите останки на червен камион, принадлежал, съдейки по надписа, на строителната компания „У. Макензи Лимитид“ от Лакси. Олющена дървена табела, закована на два кола от ограда, известяваше преминаващите, че на общинското пасище не се допускат кучета.

Напуканият асфалт свършваше пред тревисто възвишение, разкриващо панорама към плажа отвъд. Пролетните цветя се накланяха от вятъра, а там, където пясъкът свършваше, се очертаваха силуетите на далечните планини със забулени в облаци върхове. Гледки, подобни на тази, винаги оставяха Фин без дъх, независимо колко често ги виждаше.

Училището — няколко миниатюрни, боядисани в сиво и жълто постройки и футболно игрище до тях — се намираше на един хвърлей от плажа. Трудно бе да си представиш по-идилично място за началното образование на едно дете.

Когато Фин спря пред входа, половин дузина малчугани с пластмасови каски на главите тъкмо преминаваха урок по пътна безопасност. Учителката им бе наредила на земята няколко оранжеви пластмасови конуса и те сновяха с велосипедите си между тях.

— Къде можем да намерим директора? — подвикна ѝ Гън, излизайки от колата.

— Директорката — поправи го тя. — Сградата вдясно от вас.

Сградата вдясно бе боядисана в жълто, с изрисуван върху едната стена подводен пейзаж. Щом прекрачиха прага, ги лъхна мирис на тебеширен прах и паркетин, който моментално върна Фин в собственото му детство.

Директорката остави класа си да решава задача по аритметика и отведе двамата мъже в учителската стая. С гордост им съобщи, че училището има традицията да поддържа отличен архив, простиращ се чак до годините преди Втората световна война.

Тя бе привлекателна жена малко над трийсетте, явно чувствителна към външността си, съдейки по това как постоянно приглаждаше един непокорен кичур, отделил се от акуратно прибраната ѝ назад кестенява коса. Носеше джинси, маратонки и отворена жилетка с тениска под нея. Нищо общо със строгите, попрестарели преподавателки, които Фин помнеше от своето време. Не ѝ отне дълго да открие сред кашоните с дневници онези, обхващащи периода от средата на четирийсетте до началото на петдесетте — времето, когато Тормод трябваше да е бил ученик.

— Да, ето го — рече накрая, бучвайки с пръст една пожълтяла страница. — Тормод Макдоналд. Учил при нас от 1944-та до 1951-ва. — Тя прокара лакирания си в розово нокът по калиграфски изписаните колонки с оценки. — При това с доста добър успех.

— Дали е имал някакви братя или братовчеди, посещавали училището? — попита Гън, но тя само се засмя.

— Нищо чудно и да е имал, сержант, но през годините оттук са минали толкова много Макдоналдовци, че ще е почти невъзможно да се разбере.

— А къде според вас е продължил образованието си? — поинтересува се Фин.

— Най-вероятно в гимназията в Тарбърт — погледна го кокетно директорката и той си спомни как Маршели веднъж му бе казала, че всички момичета в училище са си падали по него, а той дори не е забелязвал.

— Разполагате ли с адреса, на който е живял?

— Мисля, че ще успеем да го открием. — Тя му хвърли още един поглед и се изгуби в съседната стая.

Гън се обърна към Фин, а по устните му играеше лека усмивка, на завист или може би на съжаление.

— При мен никога не се получава така — каза.

Фермата на семейство Макдоналд се намираше на около половин километър навътре от брега, върху възвишение, гледащо към плажовете на Лъскентайър и Скариста. От къщата до пътя се проточваше дълъг тесен парцел, различим сега единствено по гнилите останки от колове за ограда, забити в земята. Природата бе взела своето и почвата, някога култивирана с години за посеви и паша, сега почти не се различаваше от околната. Самата къща представляваше куха черупка. Покривът отдавна се бе срутил, дори от комина край северната стена оставаха само купчина потъмнели тухли. На мястото на някогашния под растяха високи бурени и трева. Под от утъпкана пръст, посипан със слой пясък, навремето сменян ежедневно от майката на Тормод.

Гън, с ръце, пъхнати дълбоко в джобовете, обгърна с поглед ширналия се плаж и морето, където различни оттенъци на изумрудено и тюркоазно обозначаваха плитчините.

— Това е задънена улица — измърмори.

Но Фин гледаше към отсрещната страна на хълма и далечната фигура на мъж, подреждащ торфени чимове край бяла, прясно измазана къща.

— Ела, нека проверим какво знае съседът.

И той пое през високите треви, полюшващи се като вълни на вятъра. Свежата зеленина пробиваше през изсъхналите миналогодишни стръкове, а жълти и лилави цветя протягаха чашки съм слънцето, възвестявайки началото на пролетта. Гън трябваше да подтичва, за да не изостане от него.

В съседния имот всичко изглеждаше подновено. Стените бяха боядисани, покривът и оградата ремонтирани, а вратите и прозорците сменени. Отпред бе паркиран лъскав червен пикап, а стопанинът — мъж с гъста прошарена коса, остави заниманието си, щом ги видя да приближават. Имаше обветреното лице на човек, прекарващ много време на открито, но явно не беше местен, защото в отговор на поздрава на Фин отвърна:

— Съжалявам, не говоря келтски.

— Няма проблем. Аз съм Фин Маклауд. А това — посочи той запъхтяния си спътник, който най-сетне се присъедини към тях — е сержант Джордж Гън.

Мъжът изглеждаше леко притеснен, докато се здрависваха.

— Какво търси полицията тук?

— Трябва ни малко информация за хората, притежавали съседния парцел.

— А, семейство Макдоналд.

— Същите. Познавате ли някой от тях?

— Боя се, че не — засмя се другият, вече поотпуснат. — Аз съм роден и отрасъл в Глазгоу. Това място е на родителите ми. Те са напуснали острова в края на петдесетте, когато вече съм бил на път да се родя. Може дори да съм заченат в тази къща, макар че няма как да го гарантирам.

— Значи те сигурно са познавали съседите? — предположи Фин.

— О, разбира се. Те познаваха всички наоколо. Слушал съм много истории като момче, когато почивахме тук през лятото. Но в края на шейсетте баща ми почина и оттогава спряхме да идваме. Мама също си отиде преди пет години, а аз реших да се върна и да постегна къщата едва миналата година, след като ме съкратиха от работа. Да видя дали ще успея да си изкарвам прехраната като земеделец.

Фин се озърна и кимна одобрително.

— Дотук се справяте чудесно.

— Е, все трябваше да направя нещо с парите от обезщетението, нали?

— Знаете ли изобщо нещо за семейство Макдоналд? — намеси се Гън.

Мъжът си пое дълбоко въздух и изпуфтя замислено.

— Не и от първа ръка. В самото начало, когато идвахме на почивка, те още живееха тук. После май стана някаква трагедия. Не знам точно каква, но щом пристигнахме следващото лято, от тях нямаше и следа.

Гън се почеса по брадичката.

— И нямате представа къде са заминали?

— Един господ знае. Мнозина от тукашните хващат към Канада, по дирите на своите предци от времето на Изселванията[7].

Фин усети как вятърът започва да захладнява и вдигна ципа на якето си.

— А дали е възможно въпросните Макдоналд да са били католици?

Този път другият се изсмя с пълно гърло.

— Католици? Тук? Сигурно се шегувате. Това е презвитерианска общност.

Фин кимна. Действително, сценарият не изглеждаше особено вероятен.

— Къде се намира най-близката църква?

— Най-близо е Шотландската църква в Скариста. — Мъжът се обърна и посочи на юг. — На няма и пет минути път.

— Какво изобщо правим тук?

Гън стоеше безутешно насред асфалтирания паркинг на билото на хълма, вдигнал яка до ушите си и с почервенял от студа нос. Макар слънцето да пробиваше на места облаците, хвърляйки петна от светлина, препускащи като диви коне през низината и плажа под тях, в лъчите му нямаше топлина. Вятърът се бе обърнал откъм север, лъхайки в лицата им с мразовита арктическа жилка.

Църквата на Скариста се извисяваше гордо над пространство от окосена трева, осеяно с надгробните камъни на поколения благочестиви местни жители. Чудна гледка, която да отнесеш със себе си в отвъдното, помисли си Фин. Синкавите силуети на планините в далечината, златистата ивица на плажа, вечно менящата се светлина на неспокойното небе и постоянният рефрен на вятъра, наподобяващ хор от правоверни гласове, извисени във възхвала на Бога.

Той погледна към сградата на църквата, също толкова сурова и лишена от украса, както и тази в Кробост.

— Искам да видя дали вътре има лодка — каза.

— Лодка? — намръщи се озадачено Гън. — В църквата?

— Да, лодка. — Фин натисна бравата на вратата и тя се отвори. Двамата прекосиха преддверието и влязоха в основното помещение, където, разбира се, нямаше лодка. Само прост олтар от буково дърво с пурпурна драперия и амвон, издигнат високо над него, откъдето свещеникът, привилегирован да стои по-близо до всевишния от своето паство, проповядваше словото Божие.

— И какво те накара да мислиш, че ще откриеш лодка в храма? — обади се иззад гърба му Гън.

— Тормод Макдоналд спомена за църква с лодка вътре, Джордж. Църква, построена от рибари.

— Значи си го е съчинил.

— Не съм сигурен. Вярно, че е объркан и разстроен. Спомените му се губят и преплитат и трудно намира думи, с които да ги предаде. Допускам дори, че крие нещо, съзнателно или не. Но не мисля, че лъже.

Още щом излязоха от църквата, вятърът ги поде наново, още по-силен и безмилостен от преди.

— Целият остров Харис е протестантски, нали, Джордж? — попита Фин.

— Не ще и дума. Дори да се намерят един-двама католици на Хебридите, те са по-скоро като овце, отлъчени от стадото, и живеят най-вече по южните острови. — Той се ухили и понижи глас. — Знаеш, по-топъл климат, по-леки нрави. Чувам, че магазините дори продавали алкохол в неделя.

Фин също се усмихна и отвори вратата на колата.

— Мисля, че по-скоро адът ще замръзне, отколкото да видим това по нашите места. А сега накъде?

— Карай обратно към Тарбърт. Ще ми се да взема копие от акта за раждане на стария Тормод.

Отделът по гражданско състояние се намираше в сградата на съвета в Тарбърт — унило здание с плосък покрив, служило по-рано за общежитие на учениците, идващи от далечни кътчета на острова, за да посещават местната гимназия. Къщата на отсрещната страна на улицата едва се виждаше иззад стена от дървета и храсти, безспорно оставена да израсте, за да скрие от погледите на обитателите ѝ грозотата на тази постройка.

Възрастната дама, която ги посрещна, вдигна очи от бюрото си с думите:

— Затваряйте вратата! Как, мислите, се седи тук по цял ден? И без това става достатъчно течение от проклетата неуплътнена дограма!

Сконфузеният Джордж Гън побърза да затвори вратата и се зае да рови из дълбините на подплатеното си яке в търсене на полицейската карта. Служителката я огледа през очилата си, сетне вдигна очи над телените им рамки, за да проучи внимателно двамата посетители.

— И с какво мога да ви помогна, господа?

— Бих искал да получа едно извлечение от регистъра на ражданията — рече Гън.

— Е, дано не очаквате, че ще ви излезе безплатно само защото сте полицай. Струва 14 паунда.

Фин и Гън се спогледаха, потискайки усмивките си.

— Отдавна ли работите в съвета, госпожо Маколи? — попита Фин, след като наклони глава, за да прочете табелката върху бюрото.

— Откакто се помня. Но вече от пет години съм пенсионирана. Сега съм тук само за няколко дни, по заместване. Та чий акт за раждане ви интересува?

— На Тормод Макдоналд — отвърна Гън. — От Шилебост. Роден някъде около 1939-а, ако не се лъжа.

— А, да… — кимна сериозно старата дама и покритите ѝ с кафеникави петна пръсти зачаткаха по клавиатурата на компютъра. — Ето го — каза след малко, взирайки се в екрана. — Втори август 1939-а. Искате ли и копие от смъртния акт?

В последвалата тишина вятърът отвън сякаш се усили още повече, стенейки през всяка цепнатина и пролука подобно на жалба по мъртвите.

— Ужасна случка беше, господин Гън — продължи госпожа Маколи, без да забелязва ефекта от думите си. — Помня я добре. Беше съвсем млад, още тийнейджър. Истинска трагедия. — Пръстите ѝ пробягаха отново по клавиатурата. — Да, точно така. Починал на 18 март 1958-а. Да ви извадя ли копие? Ще струва още 14 паунда.

Трябваше им само четвърт час, за да стигнат обратно до църквата на Скариста, и десетина минути бродене сред надгробните камъни, докато открият онзи, който търсеха. Тормод Макдоналд, роден 2.VIII.1939, обичан син на Доналд и Маргарет, удавил се при нещастен случай в залива Стайнигид на 18.III.1958.

Гън приседна в тревата до обраслата с мъх гранитна плоча и се облакъти върху коленете си. Фин стоеше прав, вторачен в издълбания надпис, сякаш очакваше, че ако го гледа достатъчно дълго, той ще се промени от само себе си. Тормод Макдоналд бе умрял едва осемнайсетгодишен и лежеше в земята вече петдесет и четири години.

След излизането от сградата на съвета двамата мъже не бяха разменили нито дума помежду си. Но сега Гън вдигна глава и изрече въпроса, занимавал мислите им още откак госпожа Маколи ги бе попитала дали ще желаят копие от смъртния акт.

— Ако бащата на Маршели не е Тормод Макдоналд, то кой, по дяволите, е той?

Двайсета глава

Просто ще поседя тук известно време. Всички жени отидоха в стаята за занимания, да плетат. Но това не е мъжка работа. Онзи приятел в стола насреща също малко прилича на бабичка. Най-добре и той да хване някоя плетка!

През стъкления портал се вижда градинка с пейка. Сигурно ще е по-приятно да се настаня там, отколкото да кисна тук и дъртото копеле да ме зяпа. Да, така и ще направя.

Виж ти, по-хладно е, отколкото изглежда отвътре. Ох, и пейката била мокра. По дяволите, вече е късно. Нищо, панталонът ще изсъхне. Вдигам очи към небето. По него се носят облаци, и то доста бързо. Тук, в двора, поне е завет, макар че е студено.

— Здравей, татко.

Гласът ѝ ме стряска. Не съм я чул да приближава. Да не би да съм задрямал? Здравата съм измръзнал.

— Какво правиш навън под дъжда?

— Това не е дъжд — обяснявам ѝ, — а само пръски от морето.

— Ела, да влезем вътре и да те изсушим.

Тя иска да ме свали от палубата, но на мен не ми се ходи обратно в пушалнята. Там е дори по-зле, отколкото в трюма[8]. Всички тези пушещи мъже, и вонята на вкиснала бира. Сигурно ще повърна, ако трябва да седя пак на тези протрити скамейки, без никакъв въздух за дишане.

Я, тук имало легло. Не знаех, че ни се полагат каюти. Тя понечва да смъкне мокрите ми панталони, но аз не ѝ позволявам.

— Престани — блъсвам ръката ѝ. Човек все пак има право на някакво достойнство.

— Стига, татко, не можеш да стоиш мокър. Ще се простудиш до смърт.

Тръсвам глава и усещам поклащането на кила под себе си.

— От колко време сме на кораба, Катрин?

Тя ме поглежда странно.

— Кой кораб?

— „Клеймор“, разбира се. — Сякаш бих могъл да забравя името на първия кораб, на който някога съм се возил.

— И закъде пътуваме?

Кой знае? Вече почти е паднал мрак. Мина доста време, откакто оставихме сушата зад гърба си. Не съм предполагал, че Шотландия е толкова голяма. Плаваме вече с дни.

— Чух в салона някой да споменава Големия Кенет — казвам.

— Ти познаваш ли го?

— Не. За пръв път го чувам.

— О, татко…

Тя сяда до мен и ме улавя за ръката. Чудя се защо плаче. Аз ще се грижа за нея. Ще се грижа и за двамата. Това е моя отговорност, нали съм най-голям.

Свещеникът дойде на втория ден след падането на Патрик. Икономката ни заръча да си събираме багажа — не че имаше много багаж за събиране. Тримата стояхме отвън на стъпалата, когато пристигна голямата черна кола. Аз, Питър и Катрин. Наоколо беше безлюдно, другите деца бяха на училище. От господин Андерсън нямаше и следа. Не го видяхме никога повече и не мога да кажа, че това ми разби сърцето.

Свещеникът беше дребен мъж, около два пръста по-нисък от мен. Темето му беше напълно плешиво, но затова пък бе пуснал косата си дълга от едната страна и я зализваше отгоре с някаква помада. Предполагам, смяташе, че това прикрива плешивостта му, но то просто изглеждаше глупаво. Впоследствие се научих никога да не вярвам на мъже с подобни прически. Те просто нямат вярна преценка за нещата.

Той бе леко притеснен и не изглеждаше особено внушителен. Много по-страховити бяха двете монахини, които го съпровождаха. И двете на средна възраст, по-високи от него, със строги одежди и орлови погледи. Едната седна на предната седалка до свещеника, който шофираше, а другата се смести отзад при нас. Аз бях точно до нея и толкова се пазех да не се притисна в кокалестото ѝ тяло, че дори не забелязах как напускаме сиропиталището. Чак накрая се обърнах и мярнах върховете на кулите му да изчезват зад дърветата.

Автомобилът подскачаше и се тресеше през павирани улици, площади и широки булеварди, опасани от опушени сгради. Отстрани на пътя имаше топящи се, почернели купчини сняг. Никой от нас не смееше да продума в присъствието на божиите представители на земята, затова просто седяхме и гледахме как непознатият свят прелита отвъд запотените стъкла.

Нямам представа къде ни отведоха. Някъде в южния край на града, предполагам. Пристигнахме в голяма къща с окосена ливада отпред, където листата от оголените дървета се въргаляха на купчини сред снега. Вътре беше по-топло и приветливо, отколкото в сиропиталището. Никога преди не бях влизал в подобна къща. Полилеи и полирани дървени ламперии, фигуративни тапети и лъскави теракотени подове. Изкачихме се по застлано стълбище до своите стаи — една за Питър и мен, а отделна за Катрин. Сатенени чаршафи и аромат на розова вода.

— Къде отиваме, Джони? — ме бе попитал на няколко пъти Питър, но аз не знаех какво да му отговоря. По всичко изглеждаше, че нямаме права, нито човешки, нито каквито и да било други. Бяхме просто движими вещи. Деца без родители, без място, което да нарекат свой дом. Човек би помислил, че е трябвало вече да сме свикнали, но с това не се свиква никога. Нужно е само да се озърнеш наоколо и животът веднага ще ти напомни, че не си като другите. Точно тогава бих дал всичко за едно докосване на майчините си пръсти върху лицето ми, за допира на топлите ѝ устни върху челото ми, за гласа ѝ, нашепващ тихо в ухото ми, че всичко ще бъде наред. Но тя си бе отишла отдавна и аз дълбоко в сърцето си знаех, че нищо няма да бъде наред. Макар, естествено, да нямах намерение да го споделям с Питър.

— Ще видим — отвърнах на поредния му въпрос. — Не се бой, нали аз съм тук.

През целия ден ни държаха в стаите, като ни пускаха само да ходим до тоалетната. Вечерта ни отведоха в просторна трапезария на долния етаж, където стените бяха опасани от рафтове с разноцветни книги, а дългата полирана маса се простираше от еркерния прозорец в единия край чак до двойните врати в другия.

В единия ѝ край бяха сложени три прибора, а монахинята, която ни настани, каза:

— Не пипайте масата с пръсти. Ако открия и едно петно върху нея, всички ще ядете пердах.

Пристъпихме към супата си предпазливо, от страх да не я разплискаме или разлеем върху плота. Освен нея получихме по едно парче хляб с масло, а след това — и по резен шунка със студени варени картофи. Водата ни бе поднесена в тежки, масивни стъклени чаши. След като приключихме, ни пратиха обратно по стаите.

Беше неспокойна нощ. Питър и аз разполагахме с едно легло за двама ни и той, след като се сгуши до мен, заспа за секунди. Аз обаче останах да лежа буден. Под вратата се процеждаше светлина и на моменти долитаха гласове — тихи и заговорнически, обсъждащи нещо далеч в дълбините на къщата. Слушах ги дълго, преди накрая също да се унеса в плитка дрямка.

На другата сутрин ни вдигнаха още в ранни зори и ни натовариха отново в голямата черна кола. Без закуска, без дори да имаме време да се измием. Този път поехме по различен маршрут през града и аз нямах представа къде се намираме, докато не зърнах вдясно в далечината Единбургския замък. След известно време се спуснахме по стръмна рампа и навлязохме в широко осветено пространство под стъклен покрив, поддържан от сложна метална конструкция. Тук слязохме от колата и монахините припряно, почти тичешком, ни поведоха през тълпата. В дъното имаше железопътни перони, с нетърпеливо пухтящи парни локомотиви. Те показаха билетите ни на контрольора и ни качиха в един от влаковете. Намерихме местата си във вагона, а в купето към нас се присъедини мъж в тъмен костюм. Той изглеждаше притеснен от присъствието на монахините и седеше сковано, положил бомбето си върху коленете.

Ние за първи път се качвахме на влак и въпреки обстоятелствата преживяването бе вълнуващо. С Питър през цялото време стояхме като залепени на прозореца, наблюдавайки как градът постепенно отстъпва място на зелени хълмове и поля. Спирахме на малки гари с екзотични имена като Линлитгоу и Фолкърк, преди от земята да изникне друг голям град. Съвсем различен от онзи, който познавахме. Черен от промишлено замърсяване, с фабрични комини, бълващи жлъч в жълтеникавото сярно небе. Навлязохме в дълъг тъмен тунел, който ни отведе до гара „Куийн Стрийт“ в Глазгоу. Оглушителният рев на парната машина в затвореното пространство на перона и стърженето на спирачките дълго ехтяха в ушите ни.

Още от тръгването често поглеждах към Катрин, но тя упорито се правеше, че не ме забелязва. Седеше, забила взор в скръстените в скута си ръце, и дори не хвърляше око към прозореца. Нямаше как да разбера какво се случва в главата ѝ, но можех да доловя нейния страх. Дори тогава вече бях наясно, че на този свят момичетата са заплашени от много повече неща, отколкото момчетата.

След близо два часа чакане на „Куийн Стрийт“ се качихме на друг влак, който ни откара на северозапад, сред най-живописните пейзажи, които бях виждал някога. Увенчани със сняг планини, мостове, минаващи над буйни, кристалночисти реки, огромни гори и виадукти над проломи и езера. Помня, че забелязах малка белосана къщурка в средата на нищото, заобиколена отвсякъде от шеметни върхове. И се зачудих кой ли живее в нея. Тя със същия успех можеше да бъде и на Луната.

Вече се смрачаваше, когато пристигнахме в град Обан на западното крайбрежие. Той бе красиво място, с ярко боядисани къщи и безброй риболовни съдове, вързани край кея. За първи път виждах морето. Покрай залива се издигаха хълмове, а огромната каменна катедрала стоеше досами брега, гледайки към спокойните води, обагрени в кървавочервено от залязващото слънце.

Прекарахме нощта в къща недалеч от катедралата. Тук също имаше свещеник, но той дори не ни продума. Икономката ни отведе до две стаи на тавана. Съвсем малки, с капандури на стръмния покрив. През целия ден бяхме хапнали само сандвичи във влака и по една чиния супа на пристигане. Докато лежах под завивките, стомахът ми къркореше и не ми даваше мира. Не знам дали Питър го е чул, но във всички случаи това не му попречи да заспи като бебе. Както правеше винаги. А аз не спирах да мисля за Катрин.

Изчаках, докато мине полунощ и всички светлини в къщата угаснат. Тогава станах от леглото и тихо пристъпих към вратата. Дълго се ослушвах и за най-малкия шум, преди да отворя и да изляза в коридора. Стаята на Катрин се намираше само на няколко крачки от нашата. Стори ми се, че отвътре долитат звуци, подобни на сподавени ридания, и ме обзе мрачно предчувствие. Тя беше кораво момиче и ако нещо я бе докарало до сълзи, значи трябваше да е действително лошо. През цялата година, откакто я познавах, нито веднъж не я бях виждал да плаче. Като се изключи онази лунна нощ на покрива, разбира се, но съм сигурен, че тогава тя дори не разбра, че съм забелязал.

Натиснах дръжката и бързо се вмъкнах вътре. Почти в същия миг лампата на нощното шкафче светна. Катрин седеше върху леглото, опряла гръб в таблата, с присвити до гърдите колене. В десния си юмрук стискаше ръчното огледало от тоалетката, вдигнато високо, като оръжие. Очите ѝ бяха потъмнели от страх, а лицето — бяло като чаршафите.

— За бога, Катрин, какво правиш?

Щом ме видя, облекчението я заля като вълна. Ръката ѝ падна безсилно и пусна огледалото. Забелязах, че долната ѝ устна трепери, а по бузите ѝ се стичат сълзи, проблясващи под светлината на лампата. Прекосих стаята, качих се до нея на леглото и притиснах лицето ѝ в рамото си, за да заглуша риданията. Прегърнах я, а тя се вкопчи в мен като дете.

— Ей, всичко е наред. Аз съм тук. Какво толкова е станало?

Мина дълго време, преди тя да се окопити достатъчно, за да проговори.

— Гадният, шибан свещеник!

Смръщих неразбиращо вежди. Колко наивен съм бил.

— Кой, оня със зализаната коса ли?

Тя кимна, все още заровила лице в рамото ми.

— Снощи дойде в стаята ми. Каза, че според него съм се нуждаела от малко утеха… предвид обстоятелствата.

— И какво се случи после?

Тя повдигна глава и ме изгледа удивено.

— Какво според теб се е случило?

Едва тогава прозрях.

Отначало бях шокиран, че тъкмо свещеник е могъл да извърши подобно нещо. После ме обзе неистово, умствено и физическо желание да го пребия до смърт. И ако в този момент беше там, сигурно щях да го сторя.

— О, по дяволите, Кати — успях да кажа само.

— Сега си помислих, че и тукашният идва за същото — промълви тя. — Страх ме е, Джони. Не искам никой повече да ме докосва.

— Не се бой, няма — отвърнах, изгарящ от негодувание и ярост.

Седях с нея през цялата нощ. Не разговаряхме помежду си и след около час тя най-сетне се унесе. Тялото ѝ, облегнато в моето, натежа от съня.

Никога повече не повдигнахме тази тема.

Корабът „Клансман“ отплава от пристанището на следващата сутрин. Монахините ни преведоха през града до чакалнята на фериботния терминал. Двамата с Питър имахме общо един мукавен куфар, който аз носех. Катрин бе събрала нещата си в брезентова чанта, преметната през рамото ѝ така безгрижно, сякаш всеки ден пътешестваше с влакове и параходи.

Едва когато стигнахме кея, осъзнах, че ще се качваме на кораба и че монахините няма да идват с нас. Това ми дойде като студен душ. Тяхното присъствие през последните два дни, макар и да приличаха на две тъмни, мрачни сенки, ми даваше усещане за цел и безопасност. Сега мисълта, че ще останем сам-сами на този грамаден съд, вмирисан на моторно масло и солена вода, ме изпълваше с неизразим ужас.

Докато едната от тях стоеше хладна и мълчалива, другата ни придружи до опашката и коленичи пред нас. Лицето ѝ, за първи път, откакто бяхме тръгнали от сиропиталището, изглеждаше по-меко, почти състрадателно. Някъде изпод полите си извади три картонени табелки, около педя широки. Всяка от тях бе вързана на връвчица, точно като онази, която бяхме окачвали на врата на Питър, докато просехме, а той се преструваше на сляп. Върху табелките, които даде на брат ми и мен, с едри черни букви бе изписано „Джилис“, докато тази на Катрин гласеше „О’Хенли“.

— Щом слезете на брега — каза, — окачете ги на вратовете си и чакайте. Някой ще дойде да ви вземе.

Най-сетне събрах кураж да задам въпроса, с който Питър ме преследваше от два дни насам:

— Къде отиваме?

Лицето ѝ помрачня, сякаш през него бе преминал тъмен облак.

— Няма значение. Просто стойте по-далеч от палубата. Морето може да стане доста бурно.

После се изправи, даде ни билетите и ние поехме заедно с тълпата към кея, а оттам по стръмния трап се качихме на борда. Корабът „Клансман“ имаше един голям червен комин с черна ивица в горния край и спасителни лодки, окачени на лебедки в задната част на двата борда. Пътниците се трупаха край перилата, за да се простят с роднини и приятели. После прозвуча сирената и телата ни завибрираха от глухото боботене на двигателите под краката. Монахините не изчакаха да ни помахат за сбогом. Видях ги да се отдалечават по посока на терминала, с техните черни одежди и бели калимавки. Често съм се питал дали не ни обърнаха гръб, защото са се бояли, че няма да понесат гледката. Че някъде дълбоко в душите им може да се пробуди заспала искрица човечност, която сетне да гложди съвестта им.

През първия час сломено наблюдавах как корабът пори сивите води на залива, оставяйки зад кърмата си диря в бледоизумруден цвят. Чайките пищяха и се виеха около мачтите като късчета бяла хартия, подети от вятъра. Океанът се издигаше и спускаше под нас, а земята постепенно се отдалечаваше, зелените хълмове ставаха все по-размазани и неясни на хоризонта, докато накрая не изчезнаха съвсем. Виждахме наоколо единствено надипленото от вълни море, без никаква представа къде отиваме или кога ще пристигнем. Нито какво ни очаква на новото място.

Щом поотраснах, научих за Изселванията. Как през XVIII и XIX век едрите земевладелци, насърчавани от лондонското правителство, разчистили имотите си от хората, за да освободят място за овцете. Десетки хиляди арендатори били прогонени от своите ниви и качени на кораби, за да отплават за Новия свят, където мнозина от тях вече били продадени предварително, почти като роби. Сега вече знам как са се чувствали, докато домовете и родната им земя са изчезвали в мъглата, а пред тях е било единствено суровото море и мрачната несигурност.

Погледнах малкия си брат, вкопчен в перилата, с развети от соления вятър коси, и за миг му завидях за неговата невинност. Той се взираше с възторжено изражение в безбрежните простори, уверен, че няма от какво да се бои, защото аз винаги ще се грижа за него. За първи път се почувствах смазан от бремето на отговорността.

Катрин сякаш долови мислите ми, защото върху устните ѝ потрепна подобие на усмивка и ръката ѝ се плъзна в моята. Не мога дори да опиша топлината и спокойствието, които ми вдъхна допирът на тази малка длан.

Монахините ни бяха дали кутия със сандвичи, които ние изядохме бързо, а след около час вече ги бяхме повърнали. С навлизането в открито море вятърът се усили, а заедно с него и вълните. Те подмятаха боядисаното в черно и бяло корито, представляващо корпусът на „Клансман“, а гребените им хвърляха парцали от бяла пяна, измокрящи за секунди всеки дръзнал да остане на палубата.

Докато се редувахме да повръщаме в тоалетната на салона за непушачи, някак успяхме да си намерим места за сядане край един от облените в дъжд прозорци. Пътниците пушеха и тук, а също пиеха бира и разговаряха на език, който не разбирахме, като викаха, за да надделеят над шума на моторите.

На моменти в далечината се мяркаха мъглявите очертания на някой остров, преди да изчезнат отново сред вълните. И всеки път ние се чудехме дали това не е мястото, накъдето сме се запътили. Надявахме се, че кошмарът най-сетне ще приключи. Но той сякаш нямаше край. Минаваха час подир час сред вятъра, дъжда и морето, стомасите ни се присвиваха конвулсивно, но вече нямаше какво да изхвърлят освен зеленикава, горчива жлъч. Не знам дали някога съм се чувствал по-мизерно през целия си живот.

Бяхме потеглили рано сутринта, а вече бе късен следобед и започваше да притъмнява. Морето най-сетне се бе поукротило, обещавайки малко по-гладко пътуване с настъпването на нощта. Тогава някой извика, този път на английски, че вижда Бен Кенет, и всички, сред бурно оживление, се втурнаха на палубата.

Ние също отидохме, очаквайки да видим човек на име Кенет, но тълпата бе толкова гъста, че дори да се намираше там, нямаше как да го разпознаем. Много по-късно научих, че Кенет — или Койнах на келтски — било името на планината над пристанището, чиито примигващи светлини се виждаха в далечината. Тъмният ѝ масив го обгръщаше отвред, а отстрани на хоризонта лежеше тънка сребриста ивица. Последната светлина на деня. Съдейки по всеобщата възбуда, това явно бе крайната ни цел.

От високоговорителите се разнесе глас:

— Моля всички слизащи пътници, които още не са си закупили билет, да се отправят към касата.

Звънна камбанка, после прозвуча и дълбокият, плътен стон на сирената. Корабът направи маневра и застана успоредно на кея. Матроси с кофи и парцали започнаха да търкат покритата със сол палуба, а семейства с куфари в ръце се трупаха край изхода в очакване да спуснат трапа за слизане.

Смесицата от глад, облекчение и безпокойство караше нозете ми да треперят, докато стъпвахме върху твърдата непозната земя — Питър най-отпред, а Катрин плътно подире ми. Имах чувството, че тялото ми продължава да се поклаща в такт с вълните.

Докато оредяващата тълпа се насочваше към чакащите автобуси и коли, а мракът се спускаше над околните хълмове ние, следвайки инструкциите на монахините, извадихме картонените табели и ги окачихме на вратовете си.

И зачакахме. Чакахме дълго. Светлините на кораба зад нас започнаха да гаснат и дългите сенки, които хвърляхме върху пристана, изчезнаха. Няколко души ни изгледаха любопитно на минаване, но после продължиха по пътя си. Скоро всичко наоколо опустя, а зад гърбовете ни долитаха единствено гласовете на екипажа, готвещ се за нощувка.

Започна да ме обзема чувство на отчаяние. Тримата стояхме сами в тъмното, а черните води на залива се плискаха в бетонните подпори на кея. Отвъд терминала имаше хотел, чиито светлини изглеждаха топли и гостоприемни, но не и за нас.

Катрин извърна към мен пребледняло лице.

— И какво ще правим сега?

— Ще чакаме — отвърнах. — Както ни заръчаха монахините. Все някой ще дойде да ни вземе.

Колкото и крехка да беше тази вяра, тя бе единственото, за което можех да се заловя. В крайна сметка защо да си правят труда да ни качват на параход и да ни пращат чак тук, ако всичко е било лъжа?

После от мрака се появи фигура, крачеща забързано към нас. Не бях сигурен дали да изпитвам облекчение, или страх. Беше жена и когато приближи, успях да забележа, че не е млада — може би към петдесетте. Косата ѝ бе прибрана под тъмнозелена шапка, а дългото зелено палто — закопчано догоре. Носеше тъмни ръкавици, високи ботуши и лъскава чанта.

Тя спря пред нас и ни изгледа неприязнено, сетне се наведе да прочете табелките на вратовете ни. Щом зърна надписа „О’Хенли“ върху тази на Катрин, лицето ѝ се проясни. Без да обръща внимание на брат ми и мен, я улови с ръка под брадичката и завъртя главата ѝ първо на една страна, а после на друга. Накрая разгледа внимателно и ръцете ѝ.

— Добре, ставаш — рече кратко и понечи да я поведе със себе си.

Катрин обаче се запъна и не искаше да тръгва.

— Без номера — излая жената, като я дръпна грубо. — Сега си моя и ще правиш каквото ти се казва, или ще си носиш последствията.

Никога няма да забравя погледа в очите на малката Кати, когато се обърна за сетен път към Питър и мен. Тогава определено си помислих, че няма да я видя повече. И може би за първи път осъзнах, че съм влюбен в нея.

— Къде отива Катрин? — попита Питър, но аз само поклатих глава. Не намерих сили да проговоря.

Нямам представа още колко време сме стояли, но нощта застудя и зъбите ни взеха да тракат. Във фоайето на хотела се мяркаха фигури, смътни сенки в светлината, същества от един друг свят. Такъв, в който нямаше място за нас.

После тъмнината изведнъж бе пронизана от чифт лъчи. Един бус мина направо по кея и спря на метри от нас, улавяйки ни като зайци в сноповете на фаровете си.

Хлопна се врата и насреща ни пристъпи мъж, хвърляйки гигантска сянка. Едва можех да различа чертите му, но си личеше, че е много едър. Носеше син работен комбинезон, ботуши и плетена шапка, нахлупена ниско над челото. Той се наведе, прочете табелките ни и изсумтя, лъхвайки ни с дъх на тютюн и алкохол.

— Качвайте се — рече кратко, като плъзна назад страничната врата на буса. — По-живо, че бездруго вече съм закъснял.

Вътре имаше въжета, рибарски мрежи с оранжеви буйове, стари дървени щайги, вонящи на развалена риба, кошове, инструменти, както и една мъртва овца. Аз отскочих в ужас при вида ѝ, но Питър по някаква причина изобщо не се притесни.

— Умряла е — каза, като допря търбуха ѝ с длан. — И е още топла.

И така, ние седнахме на пода при рибарските такъми и трупа на овцата и вдъхвайки мириса на изгорели газове, се задрусахме по тъмни черни пътища под смътното сребристо сияние на луната.

Докато накрая отново не видяхме и не подушихме морето. Дълъг каменен пристан се проточваше подобно на пръст в спокойните води, а край него леко се поклащаше малък катер. Човекът, когото по-късно опознахме като Нийл Кембъл, седеше в кабината и пушеше. Едрият мъж с плетената шапка паркира буса и след като ни заръча да слизаме, отиде до него.

Двамата размениха няколко думи, чу се и кратък смях, но не разбрах за какво си говорят. Накараха ни да се качим в катера и той пое през озарения от луната пролив към остров, издигащ се от морето. Отне ни едва десетина минути да го достигнем. Влязохме в плитко заливче и аз видях, че хълмистите хълбоци на острова са осеяни с къщи — странни, ниски каменни постройки със сламени покриви. В момента имаше отлив и брегът бе опасан от ивица черни и златисти водорасли.

— Следвайте ме — каза едрият мъж и ние слязохме, а катерът се отправи обратно през пролива. Той пое с едри крачки, а ние подтичвахме подир него по утъпкана пътека, водеща към една от къщите. Дървената врата се отвори със скърцане и аз за първи път се сблъсках с мириса на торфен дим. Той почти изпълваше предната стая, обляна в жълтеникава светлина от окачената на гредите газена лампа. В дъното тлееше черна чугунена печка, а пръстеният под бе посипан с пясък. Това помещение служеше едновременно за кухня, дневна и трапезария. По средата му имаше голяма маса, до стената бе поставен скрин, а от двете страни на входа имаше тесни, дълбоки прозорчета. Коридор с дъсчена ламперия, задръстен от окачени дрехи и инструменти, водеше, както скоро щяхме да узнаем, към още три стаи за спане. Нямаше тоалетна, нито електричество или пък течаща вода. Сякаш се бяхме върнали от двайсетия век в някакво тъмно, средновековно минало. Двама тъжни, сиротни пътешественици във времето.

С влизането ни една жена в тъмносиня басмена рокля, препасана с дълга бяла престилка, се извърна от печката. Възрастта ѝ бе трудна за определяне. Имаше коса със стоманеносив оттенък, прибрана назад с гребени. Явно не бе млада, но от друга страна, по лицето ѝ нямаше бръчки. Тя ни хвърли дълъг, оценяващ поглед и каза:

— Сядайте на масата. Сигурно сте гладни.

Така си и беше. Мъжът също се настани заедно с нас, като свали шапката си, така че най-сетне успяхме да го разгледаме по-добре. Имаше сурови, изпити черти и дълъг, гърбав нос. Кокалчетата на едрите му като лопати ръце бяха космати, още косми се подаваха и изпод ръкавите на ризата му. За разлика от това, по темето му бяха останали само няколко редки кичура, потни и слепени от шапката.

Жената поднесе четири димящи чинии, пълни с плувнало в мазен сос месо и картофи, разварени почти до разпадане. Домакинът затвори очи и промърмори няколко думи на език, който не разбирах. Сетне, вече уловил вилицата, се обърна към нас на английски:

— Аз се казвам Доналд Шеймъс, а това е сестра ми Мери-Ан. За вас сме господин и госпожица Джилис. Това е нашият дом, който сега е и ваш. Забравете миналото си. То е вече история. Отсега нататък ще бъдете Доналд Джон Джилис и Доналд Питър Джилис и ще правите онова, което ви се казва, или, бог ми е свидетел, ще съжалите, че изобщо сте се раждали. — Той натъпка устата си с храна и дъвчейки, хвърли поглед към сестра си, но тя запази пасивно мълчание. — Тук говорим келтски, така че най-добре го усвоявайте бързо. Ако проговорите и дума английски в мое присъствие, ще се счита, че не сте казали нищо. Подобно на онези клетници, които се опитват да говорят келтски в английските съдилища. Ясно ли е?

Аз кимнах, а Питър се обърна към мен за потвърждение, преди да стори същото. Нямах идея какво значи келтски и как ще го науча, но си премълчах.

Щом приключихме с вечерята, той ми подаде лопата и каза:

— Сигурно ще искате да се облекчите преди лягане. Ако е само по малка нужда, може и в храстите. Но ако е по голяма, си изкопайте дупка. И по-надалеч от къщата.

Така бяхме изпроводени навън в нощта за вечерния си тоалет. Вятърът се бе усилил и гонеше през небето перести облаци, зад които луната ту се скриваше, ту се показваше отново. Отведох Питър до място, предлагащо открита гледка към морето, и се залових да копая, чудейки се какво ли правят тук, ако завали дъжд.

— Ехо! — Тихият гласец, донесен от вятъра, сепна и двама ни. Обърнах се и зяпнах от почуда, виждайки Катрин да се хили насреща ни в тъмното.

— Как, по дяволите… — успях да измърморя само.

— Видях ви да идвате с лодката, около половин час след мен. Аз живея ей там, при госпожа О’Хенли. — Пръстът ѝ посочи към отсрещната страна на хълма. — Тя казва, че вече ще си имам келтско име. Пише се малко странно, но се произнася Кейт.

— Кейт — повторих. — Харесва ми.

— Това островче явно е място, където шибаната църква праща осиротели деца. Има още десетки като нас. — Лицето ѝ помръкна за миг. — А аз си помислих, че съм ви изгубила.

— Няма толкова лесно да се отървеш от нас — отвърнах, целият пърхащ от щастие, че съм я открил наново.

— Татко, трябва да махнеш тези панталони. Целите са прогизнали.

Така си е. Трябва да съм ги намокрил на кораба. Изправям се, но не успявам да сваля ципа и тя го прави вместо мен. Панталонът пада на пода и аз се измъквам от него. После ѝ позволявам да съблече пуловера ми през главата и се залавям с копчетата на ризата. Не знам защо пръстите ми са станали толкова тромави напоследък.

Наблюдавам я как отива до гардероба и вади оттам нов панталон и гладена бяла риза. Хубаво момиче е.

— Ето, татко. — Подава ми ризата. — Ще пробваш ли сам да я облечеш?

Изпитвам такава нежност към нея. Пресягам се и поглаждам лицето ѝ.

— Не знам какво щях да правя, ако не те бяха довели на същия остров, Кейт. Наистина се уплаших, че се разделяме завинаги.

Очите ѝ ме гледат толкова объркано. Нима не разбира колко много значи за мен?

— Е, сега съм тук — казва и аз се усмихвам широко.

Толкова спомени, толкова емоции.

— Помниш ли как влачехме водораслите от брега? С големите кошове, на онези малки кончета. За да торим нашите фянакан. А аз ти помагах да прекопаваш твоите.

Защо се мръщи? Дали пък не е забравила?

— Фянакан? Гарвани? — превключва на английски. — Къде се е чуло и видяло да се торят гарвани?

Глупаво момиче! Неволно се засмивам.

— Да, да, така им викаме. И какви картофи вадехме само!

Тя поклаща глава и въздъхва. Иде ми да я уловя за раменете и да я разтърся. Как може да е толкова късопаметна?

— Татко, дойдох да ти кажа, че трябва да отида до Глазгоу за няколко дни. Имам изпити. Но Фионлах ще се отбива да те наглежда. А също и Фин.

Не знам за кого говори, а и нямам нужда от посетители. Не искам тя да си тръгва. Докато закопчава ризата ми, лицето ѝ е толкова близо до моето, че се навеждам и я целувам по устните. Тя отскача сепнато назад. Надявам се да не съм я разстроил.

— Толкова съм щастлив, че те открих отново, Кейт — казвам, мъчейки се да ѝ вдъхна малко увереност. — Никога няма да забравя онези дни в Дийн. Никога. И куличките на Дани, които гледахме от покрива. — Споменът ме кара да се разсмея и аз понижавам глас, горд от онова, което сме постигнали. — Те сякаш ни напомняха за нашето място в света. Но ние не се справихме твърде зле като за две клети сирачета, нали?

Двайсет и първа глава

Вече се беше стъмнило, когато Фин остави Джордж Гън в Сторноуей и се упъти обратно през мочурищата на Барвас към западния бряг. Нощта бе черна и непрогледна, а влажният вятър откъм Атлантика духаше яростно насреща му. Също както в онази нощ, когато родителите му бяха загинали на същия този път. Той познаваше всяка ямка по него като дланта на ръката си. Беше го изминавал всеки понеделник в едната посока до училищното общежитие в Сторноуей, а после всеки петък в — обратната. Макар сега да не виждаше хижата със зеления ламаринен покрив, знаеше, че тя се намира само на стотина метра вдясно от него. Точно тук изскочилата от канавката овца бе накарала баща му рязко да завие.

По платното можеше да срещнеш овце и днес. Собствениците им отдавна се бяха отказали да заграждат пасищата и само по някой и друг изгнил кол все още напомняше, че някога са опитвали. Нощем очите на животните проблясваха в тъмното — фосфоресциращи точки светлина, подобни на дяволски зеници, отразяващи светлината на фаровете. Те бяха глупави твари. Човек никога не знаеше кога ще се стреснат и ще претичат пред колата му. В безветрени дни се скупчваха на асфалта, за да избегнат малките хапещи мушици — проклятието на местните торфища. Щом дори овцете започнеха да се плашат от тях, значи наистина се бяха навъдили в изобилие.

Отвъд билото на хълма изникнаха светлините на Барвас, потрепващи под дъжда — дълга броеница, проточила се покрай линията на брега, за да се изгуби в далечината. Той продължи да шофира на север, сетне сви по посока на Кробост. Когато спря пред дома на Маршели, океанът не се виждаше, скрит от покривалото на нощта, но гневното му дихание ясно се долавяше откъм подножието на скалите.

Колата ѝ я нямаше отпред, което означаваше, че навярно е заминала за Глазгоу. Но в къщата светеше и Фин притича под дъжда до входната врата. Не завари никого в кухнята и продължи към всекидневната, но и тук единствено телевизорът самотно предаваше от своя ъгъл вечерните новини. Той излезе в антрето и подвикна към стълбището:

— Има ли някой вкъщи?

Изпод вратата на таванската стая се процеждаше тънка ивица светлина. Понечи да тръгне нататък, но тъкмо тогава Фионлах излезе от нея и я захлопна подире си.

— Фин! — възкликна сепнато, щом видя неочаквания посетител. — Мислех, че си на остров Харис. — После слезе бързо по стълбите, промуши се покрай него и влезе във всекидневната.

— Е, вече се прибрах — рече Фин, като го последва. Тук, на по-силната светлина, се забелязваше, че младежът е странно притеснен. Дори лицето му изглеждаше зачервено.

— Да, виждам.

— Майка ти каза, че мога да ползвам вашата баня. Докато напредна малко с ремонта.

— Да, разбира се. Заповядай. — Фионлах се упъти все така напрегнато към кухнята и отвори хладилника. — Ще пийнеш ли една бира?

— Благодаря. — Фин пое бутилката от него. Младежът се поколеба, после взе една и за себе си. Отвинти капачката и я метна отдалеч в мивката, след което се облегна на стената и отпи дълга глътка.

— Е, успя ли да разбереш нещо за дядо?

— Не много. Освен че той не е Тормод Макдоналд.

Фионлах се вторачи неразбиращо в него.

— Как така?

— Тормод Макдоналд е загинал още осемнайсетгодишен, при инцидент с рибарска лодка. Видях смъртния акт и гроба му.

— Сигурно е съвпадение на имената.

Фин поклати глава.

— Това е същият човек, за когото дядо ти се представя.

Младежът надигна на няколко пъти бирата, мъчейки се да възприеме новината.

— Добре, ако не е Тормод Макдоналд, кой е тогава?

— Добър въпрос. Но той не изглежда склонен да ни даде отговор на него.

Последва продължително мълчание, сетне Фионлах попита, без да вдига поглед от полупразната си бутилка:

— Смяташ ли, че е убил човека, когото намериха в мочурището?

— Нямам представа. Но е сигурно, че са били роднини. Успеем ли да установим самоличността на единия, тя вероятно ще ни отведе и до тази на другия. А с малко повече късмет, и до разплитане на цялото престъпление.

— Звучиш като ченге.

Фин се усмихна.

— Нали доскоро бях такъв. Начинът на мислене не се променя само защото си напуснал работа.

— А какво те накара да напуснеш?

— Повечето хора прекарват цял живот, без да знаят какво има под камъните, върху които стъпват. А полицаят трябва да обръща тези камъни и да се занимава с нещата, които намира отдолу. — Фин въздъхна и пресуши бирата си. — Дойде ми до гуша да живея в сенките. Когато гледаш само тъмната страна на човешката природа, постепенно започваш да откриваш мрака и в самия себе си. А това е плашещо.

Фионлах пусна своята празна бутилка в кашона до вратата, пълен с още такива. Глухото звънтене на стъкло в стъкло отекна в тишината на кухнята.

— Надявам се да не съм прекъснал нещо — каза Фин.

— Не, не си. — Младежът го стрелна бързо с очи, после ги отмести отново. — Мама е ходила да посети дядо днес следобед.

— Някакви добри новини?

— Не. Заварила го да седи навън под дъжда. Явно си мислел, че е на кораб. После започнал да бъбри нещо за събиране на водорасли и торене на гарвани.

— Гарвани? — смръщи вежди Фин.

— А-ха. Използвал келтската дума, фянакан.

— Сякаш няма особен смисъл.

— И на мен така ми се стори.

— Фионлах… — започна Фин и другият го изгледа изчаквателно. — Може би е най-добре аз да поднеса на Маршели новината за дядо ти.

Младежът само кимна, явно доволен да се освободи от отговорността.

Вятърът шибаше външния слой на палатката, изпъвайки въжетата, докато вътрешният слой се раздуваше и отпускаше неравномерно, като увреден бял дроб. Тропането на дъжда, барабанящ по изопнатия винил, бе почти оглушително. Захранваната от батерии луминесцентна лампа хвърляше нереално синкаво сияние, под което Фин седеше, загърнат в спалния си чувал, и четеше доклада от аутопсията на откритото в мочурището тяло, получен от Гън.

Най-силно го впечатлиха описанието на татуировката на Елвис и надписът „Хотел на разбитите сърца“ върху лявата ръка, макар всъщност пластината на главата да бе определяща за установяване на времето на смъртта — някъде в края на петдесетте. Пред него постепенно изникваше образът на един млад човек, страстен почитател на първата рок звезда в историята. С умствени способности, увредени вследствие на злополука, която го бе оставила инвалид за цял живот. А също, роднина на бащата на Маршели — чиято самоличност, от своя страна, все повече се забулваше в мистерия.

Това бе брутално убийство. Съпроводено със завързване и промушване на жертвата, с прерязване на гърлото ѝ. Фин се опита да си представи стария Тормод в тази роля, но не успя. Открай време го помнеше като добродушен човек. Едър и силен на младини, но с толкова кротък нрав, че при всичките си посещения във фермата нито веднъж не го бе чул да повиши глас.

Той остави доклада настрана и взе отворената папка, съдържаща подробностите от инцидента с Роби. След прибирането си от къщата на Маршели бе прекарал близо час да я разлиства. Естествено, без резултат. Вече и сам не знаеше колко пъти е чел тези страници. Всяко свидетелско показание, всяко измерване на следите от гуми върху асфалта. Описанията на колата и шофьора. Полицейските фотографии, от които бе извадил копия в Единбург. Помнеше наизуст всеки детайл и все пак продължаваше да се надява, че ще изскочи нещо съществено, което по-рано е пропуснал. Даваше си сметка, че това се превръща в мания — неразумна, нелогична, безплодна мания. И все пак, подобно на закоравял пушач, не можеше да я зареже. Нямаше да намери покой, докато водачът на колата не се озовеше зад решетките. До този ден собственият му живот щеше да зацикля все в същия коловоз, неспособен да се върне в нормалното си русло.

Фин изруга тихомълком, захвърли папката в ъгъла на палатката и угаси лампата. Легна върху постелката и зарови глава във възглавницата, така силно копнеещ да заспи, че знаеше, че това няма да се случи.

Затвори очи, заслушан във вятъра и дъжда, сетне ги отвори отново. Нямаше никаква разлика. И в двата случая цареше пълен мрак. Едва ли някога се бе чувствал по-самотен.

Беше невъзможно да прецени колко време е минало. Половин час, един? Сънят си оставаше все същият непостижим блян. Той седна отново и щракна лампата, примигвайки от ярката ѝ светлина. В колата имаше няколко книги. Трябваше му нещо, което да го откъсне от действителността — да забрави кой е, къде се намира, накъде се е запътил. Да загърби всички онези натрапчиви въпроси, тормозещи съзнанието му.

Той облече мушамата направо върху бельото си, пъхна боси крака в ботушите и като нахлупи качулката, свали ципа на палатката. Щеше да му е нужна по-малко от минута да претича до колата и обратно през вятъра и дъжда, да свали мократа мушама в преддверието и да се мушне отново в топлината на спалния чувал. С книга в ръка и с бягство в душата.

И все пак се колебаеше да го стори. Навън стихиите беснееха. Предците му ненапразно бяха строили къщите си със стени, по половин и един метър дебели. Какъв глупак бе да се надява, че ще оцелее седмици, дори месеци наред в някаква жалка палатка. Той стисна зъби, примижа за момент, после си пое дълбоко дъх и се втурна напред. Дъждът го зажили безмилостно по лицето, вятърът се мъчеше да изтръгне земята изпод нозете му.

Тъкмо достигна колата и взе да рови с мокри пръсти за ключовете, когато в периферното му зрение се мярна светлина. Той спря и се загледа към нея през дъждовната пелена. Тя идваше от къщата на Маршели, озарявайки смътно стария мини купър на Фионлах, паркиран отпред. Моторът му явно работеше — звукът не се чуваше, но се виждаше димът, излизащ от ауспуха. После кухненската врата се отвори и отвътре излезе самият Фионлах, с куфар в ръка. Фин го извика по име, но разстоянието беше към двеста метра и вятърът отнесе гласа му. Младежът отвори багажника, метна куфара вътре и притича обратно до къщата, за да угаси лампата. В мига, в който мина през прага, лицето му се открои съвсем ясно. Сетне се качи зад волана и подкара надолу по хълма.

Фин отключи своята кола и се пъхна на шофьорското място, измокряйки купето с прогизналата мушама. Освободи ръчната спирачка, запали двигателя и включи на скорост. Подкара напред, без да пали фаровете. Докато виждаше пред себе си червените стопове на Фионлах, нямаше да се нуждае от тях.

Преследването не трая дълго. Минито спря в подножието на хълма, където се намираше кробосткият универсален магазин. От укритието на входа се отдели дребничката фигура на Дона Мъри, понесла бебешко кошче в двете си ръце. Фионлах излезе, отвори задната врата и тя го постави върху седалката, след което се върна тичешком и взе малък куфар.

Тъкмо тогава фаровете на трета кола обляха сцената в светлина. От нея излезе висок мъж и мина отпред, пресичайки лъчите им. Фин вдигна крак от съединителя, натисна газта и потегли рязко, като включи и своите фарове, откроявайки лицата на тримата участници в среднощната драма, които се извърнаха сепнато, щом гумите му с поднасяне спряха върху асфалта. Той отвори със замах вратата и пристъпи навън в дъжда.

— Какво, по дяволите, правиш тук? — Доналд Мъри трябваше да вика, за да го чуят през рева на бурята. Лицето му бе призрачно бледо, очите — хлътнали в дълбоки сенки.

— Може би и аз трябва да те питам същото — викна му в отговор Фин.

Доналд замахна гневно с пръст към дъщеря си и нейния любовник.

— Те се опитват да избягат с бебето!

— Бебето е тяхно.

Устата на другия се разкриви в презрителна усмивка.

— Какво, да не би да си им съучастник?

— Ей! — кресна Фионлах със зачервено от ярост лице. — Това не е ваша работа. Нито на единия, нито на другия. Става дума за нашата дъщеря, затова просто вървете по дяволите!

— Господ ще реши кой да върви по дяволите, синко — отвърна преподобният. — Но ти няма да ходиш никъде с моята внучка.

— Само се опитай да ми попречиш! Хайде, Дона.

Фионлах взе куфара от момичето, хвърли го в колата и седна на шофьорската седалка.

Доналд стигна до него на две крачки. Пресегна се, извади ключа от стартера и като се обърна, го захвърли в мрака. После бързо заобиколи към задната врата, за да вземе кошчето с бебето.

Фионлах изскочи да го спре, но Фин го изпревари, сграбчи отеца за раменете и го извърна към себе си. Последният обаче все още бе як мъж и го блъсна силно в гърдите, за да се освободи от хватката му. Двамата се вкопчиха един в друг, залитнаха и се търколиха на земята. Падането изкара въздуха от дробовете на Фин и той отвори конвулсивно уста, за да си поеме дъх. Доналд, от своя страна, се изправи и му подаде ръка, при което изпод връхната му дреха се подаде бялата якичка. Видът ѝ накара Фин да осъзнае цялата абсурдност на ситуацията. Той се биеше със свещеника на кробостката църква, за бога! Със своя приятел от детинство! Улови протегнатата му ръка и стана от земята. Двамата мъже застанаха един срещу друг, дишайки тежко, с мокри от дъжда лица, лъщящи под светлината на фаровете.

— Престанете! — крещеше Дона. — Престанете веднага!

Но Доналд не снемаше поглед от Фин.

— Намерих билетите в стаята ѝ — каза. — За първия сутрешен ферибот до Ълапул. Оттам разбрах, че ще опитват да бягат.

— Доналд, те и двамата са пълнолетни. Бебето си е тяхно. Могат да ходят където пожелаят.

— Трябваше да се досетя, че ще вземеш тяхната страна.

— Не вземам ничия страна. Всичко е заради теб. Ти си онзи, който не позволява на Фионлах да вижда собствената си дъщеря. Сякаш още живеем в средните векове!

— Та той дори не е завършил училище! Няма средства да издържа семейство.

— Няма и да има, ако не завърши и не си намери работа, нали? А ти го караш да бяга и да напуска преждевременно.

— Празни приказки — изплю се ядно Доналд и отново понечи да вземе кошчето от колата. Фин го сграбчи за ръката, но той неочаквано се извърна и юмрукът му проряза въздуха, закачайки противника по бузата. Силата на удара накара Фин да изгуби равновесие и да се просне по гръб на асфалта.

За няколко секунди сцената замръзна, сякаш някой бе натиснал копче и поставил действието на пауза. Никой от участниците не можеше напълно да повярва на случилото се. После Фин се изправи с пъшкане на крака и изгледа свещеника, забърсвайки капка кръв от устната си.

— За бога, човече, ела на себе си.

Гласът му почти потъна в нестихващия вой на вятъра.

Доналд стоеше и потъркваше кокалчетата си. Очите му бяха изпълнени с болка, гняв, вина. Сякаш другият бе виновен, задето го е ударил.

— Защо изобщо се бъркаш във всичко това? — попита.

— Защото — Фин стисна клепачи и тръсна глава — Фионлах е мой син.

Двайсет и втора глава

Тревогата на Катриона Мъри премина в недоумение, когато отвори вратата и завари на прага съпруга си и Фин Маклауд, мокри като мишки, раздърпани и окървавени. Явно бе очаквала по-различна гледка.

— Къде са Дона и бебето?

— Аз също се радвам да те видя, Катриона — рече Фин.

— Отидоха у Маршели — допълни Доналд.

Тъмните очи на жената се стрелнаха от единия към другия.

— И какво ще им попречи още по тъмни зори да отпрашат за Сторноуей и да хванат ферибота?

— Няма да го направят — поклати глава Фин.

— Защо?

— Защото се боят двамата с Доналд да не се избием помежду си. Има ли някакъв шанс да ни пуснеш вътре, или ще стоим на дъжда?

Тя отстъпи намусено назад.

— Само свалете тези дрехи, че ще измокрите цялото антре.

— Не знам дали няма да накърня нежните ти чувства, Катриона — усмихна се Фин, като дръпна полите на мушамата, разкривайки шортите и тениската си. — Бях излязъл само да взема една книга от колата.

— Ще ти донеса нещо да облечеш. — Тя наклони глава, за да го разгледа по-добре. — Какво се е случило с лицето ти?

— Съпругът ти ме удари.

Тя се извърна към Доналд и неговото виновно мълчание я накара да смръщи чело.

Петнайсет минути по-късно двамата мъже седяха пред камината в гостната и отпиваха от чаши горещ шоколад на светлината на настолна лампа и на тлеещата торфена жар. Доналд бе загърнат в черен копринен халат, избродиран с китайски дракони, а Фин — в пухкава бяла хавлия за баня. Бяха боси и кръвообращението в краката им полека се възстановяваше. Катриона, подчинявайки се на лекото кимване от страна на домакина, се бе оттеглила в кухнята.

— Няма да навреди, ако добавим и капка уиски в това — подхвърли Фин след няколкоминутно мълчание.

— Добра идея — отвърна за негова изненада Доналд и като стана, извади от барчето бутилка отлежало „Балвени“, на две трети празна. Извади запушалката, наля щедри дози в чашите им, после седна отново.

— Така е по-добре — кимна Фин, след като отпи.

— Не ми се обръща езикът да го кажа — въздъхна дълбоко Доналд в отсрещното кресло, — но май ти дължа извинение.

— Дължиш ми, и още как.

— Независимо с какво си ме предизвикал, нямах право да те удрям. Това е грешно.

— Защо да е чак толкова грешно? — попита Фин, учуден от искреното разкаяние в гласа на стария си приятел.

— Защото Христос ни учи, че насилието не води доникъде. Знаеш, ако ни ударят по едната буза, да обърнем и другата.

— Е, в случая моята буза пострада. А какво стана с принципа „око за око“?

Доналд го изгледа мрачно и надигна чашата си.

— Както казва Ганди, ако се придържахме към него, досега всички да сме ослепели.

— Наистина ли вярваш в тези щуротии?

— Да. А ти можеш да покажеш поне малко уважение.

— Никога няма да го направя, Доналд. Уважавам единствено правото ти да вярваш в каквото си щеш, както и ти трябва да уважаваш моето да не вярвам.

— Знам защо се държиш така. — Сиянието на жаравата хвърляше алени отблясъци върху едната половина от лицето на свещеника, оставяйки другата половина в сянка. — Заради случилото се с родителите ти. Но това не е същото като да нямаш вяра.

— Ако искаш да знаеш, не вярвам, че богът от Стария завет е същият като онзи от Новия. Как може да обединиш жестокостта и насилието, упражнявани от единия, с мира и любовта, проповядвани от другия? Единственият начин е като си избереш нещата, които ти изнасят, и пренебрегнеш другите, които не ти изнасят. Затова има толкова много християнски църкви. Католици, мормони, баптисти, евангелисти, свидетели на Йехова. Само на нашия остров ще се наброят поне пет протестантски секти.

Доналд поклати енергично глава.

— Слабостта на хората им пречи да се разбират, кара ги да се борят заради различия. Вярата — в нея е ключът.

— Вярата е патерицата на слабите. С нейна помощ вие замаскирате противоречията, давате лесни отговори на невъзможните въпроси. — Фин се приведе напред. — Когато ме удари тази вечер, това дойде от твоето сърце, не от вярата ти. Беше проява на истинската ти същност, на твоя инстинкт да защитиш дъщеря си и внучката си.

— Ама че размяна на ролите — засмя се с горчива ирония отецът. — Вярващият бие, а неверникът обръща другата буза. Трябва страшно да ти е допаднало. Но беше грешно и не биваше да го правя. Никога вече няма да се повтори.

— Само това оставаше. Имай предвид, че следващия път ще ти го върна, а аз се бия мръсно.

Доналд не успя да сдържи усмивката си. Той пресуши своята чаша и остана продължително да се взира в нея, сякаш отговорите на всички въпроси във вселената се криеха на дъното ѝ.

— Искаш ли още малко?

— Горещ шоколад или уиски?

— Уиски, разбира се. Имам и друга бутилка.

— Е, тогава сипвай, не ме жали.

Преподобният раздели остатъка помежду им и Фин почувства как ароматният малц, оцветен и омекотен от шерито, в чиито бурета бе отлежавал, разлива мека топлина по жилите му.

— Какво се случи с нас, Доналд? Нали бяхме приятели. Ти дори беше нещо като герой, пример за подражание за нас, останалите.

— Чуден пример, няма що.

— Вярно, допускаше и грешки, но кой не ги допуска? Но у теб имаше нещо различно. Свободен дух, дръзко опълчващ се срещу света. А Бог те промени, и то не към по-добро.

— Моля те, не започвай!

— Все се надявам, че един ден ще се обърнеш с онази твоя заразителна усмивка и ще извикаш: „Майтап, бе!“.

Другият се засмя.

— Вярно е, че Бог ме промени. Научи ме да постъпвам правилно, да контролирам низките си инстинкти. Да се държа с другите така, както искам те да се държат с мен.

— Тогава защо се отнасяш толкова зле към Дона и Фионлах? Разбирам, че искаш да защитиш дъщеря си, но това бебе е и на двамата. Как би се почувствал на негово място?

— Преди всичко, нямаше да я накарам да забременее.

— О, я стига! Бас държа, че на тази възраст дори не си помнел с колко момичета си преспал. Чист късмет е, че никоя от тях не е надула корема. — Той направи пауза. — Преди Катриона.

Доналд се наежи и го изгледа изпод смръщени вежди.

— Що не вървиш да си го начукаш?

— А, така те искам! — изсмя се гръмогласно Фин.

Другият стисна устни, мъчейки се да остане сериозен.

— Ти винаги си ми влияел зле, хубаво да знаеш! — После стана и като взе новата бутилка от барчето, напълни отново чашите. — И какво стана сега, оказва се, че двамата имаме общо внуче. Дядовци! — Той разпери ръце в невярващ жест и изпуфтя. — Кога всъщност разбра, че Фионлах ти е син?

— Миналата година. Докато разследвах убийството на Ейнджъл Макричи.

— Значи не е общоизвестен факт?

— Не.

Свещеникът го изгледа с любопитство.

— Кажи ми, какво се случи на Скер миналия август?

Но Фин само поклати глава.

— Това ще си остане между мен и Създателя.

— Разбирам… Ами причината да ме посетиш онзи ден в църквата? Тя също ли е тайна?

Фин обмисли въпроса, зареял взор в тлеещата жар, и реши, че няма да навреди, ако каже истината.

— Вероятно си чул за тялото, което откриха в полето край Сиадер преди няколко седмици?

Доналд кимна утвърдително.

— Е, то е принадлежало на младеж, седемнайсет– или осемнайсетгодишен, убит някъде през петдесетте.

— Убит? — преподобният Мъри явно бе шокиран.

— Да. При това е имал родствена връзка с Тормод Макдоналд. Който пък се оказва, че не е Тормод Макдоналд.

Чашата на отеца спря на половин път до устата му.

— Какво?

Фин му разказа историята за своето пътуване до остров Харис със сержант Гън и за нещата, на които се бяха натъкнали там. Доналд слушаше мълчаливо, отпивайки от време на време от уискито си.

— Проблемът е — завърши накрая, — че навярно никога няма да узнаем истината. Деменцията на Тормод е в напреднал стадий и се влошава с всеки изминал ден. Вчера например Маршели го посетила и той ѝ разправял за водорасли, които се ползвали за наторяване на гарвани.

— Е, това не е чак толкова безумно.

— Как така? — примигна Фин.

— Вярно, че при нас и на остров Харис фянакан означава гарвани, но по южните острови наричат така своите мързеливи лехи.

— Нямам представа за какво говориш, Доналд.

Преподобният се засмя.

— Явно никога не си посещавал католическия юг, нали, Фин? Е, и аз нямаше да съм го посещавал, ако не бяха някои християнски дела. Може пък да се окаже, че не съм чак толкова ограничен, за колкото ме мислиш.

— Е, и какво ще рече „мързеливи лехи“?

— Те служат за отглеждане на зеленчуци, основно картофи, там, където почвата е тънка и бедна. Например на островите Южен Уист, или Ерискей. Местните събират водорасли от брега и ги ползват като тор. Нареждат ги на ивици, около една стъпка широки, с още толкова разстояние между тях. После копаят бразди и обръщат земята върху водораслите. Така се получават нещо като канавки между ивиците наторена земя. Това са мързеливи лехи, или фянакан.

— Значи наторяването на гарваните не е било просто старчески брътвеж.

— Никак даже. — Доналд се облакъти върху коленете си, загледан в догарящия огън. — Представи си, че бащата на Маршели изобщо не е дошъл от остров Харис, а някъде от юг. Да речем, от Уист, Ерискей или Бара. Но знаеш ли какво ми минава през ум… — Той замълча за секунда. — За да вземе удостоверение за граждански брак, което е било нужно на баща ми, за да сключи църковната венчавка, той е трябвало да покаже акт за раждане. Откъде се е сдобил с него?

— Не и от съвета на остров Харис — каза Фин. — Там са знаели за умрялото момче.

— Именно. Значи е бил близък с роднините му, или е познавал някой, който е бил близък с тях. Те са му дали акта за раждане, или пък го е откраднал. Единственото, което трябва да направиш, е да установиш тази връзка.

По устните на Фин пропълзя неохотна усмивка и той леко повдигна едната си вежда.

— Знаеш ли, Доналд, ти винаги си бил по-умен от нас, простосмъртните. Но да установя подобна връзка ще е като да търся прашинка, запиляна някъде в космоса.

Двайсет и трета глава

Двамата мъже седяха до ранните часове, като успяха да преполовят и втората бутилка уиски. Фин се събуди на дивана в гостната малко след седем сутринта от мириса на пържен бекон, носещ се откъм кухнята.

Катриона му сервира чиния яйца с бекон, наденички и препечен хляб. От Доналд нямаше и следа, а нито домакинята, нито Фин имаха желание да се впускат в разговор. Предната вечер тя си бе легнала много преди тях и сега не направи никакъв коментар относно изпитото количество алкохол, но неодобрението ѝ си личеше дори само по навъсеното мълчание.

Малко по-късно Фин си тръгна, облечен под мушамата с чифт панталони и вълнен пуловер на Доналд, дадени от нея. През нощта дъждът бе спрял и времето се бе променило отново. Силният южен вятър бе изсушил тревите, а слънцето се мъчеше да пробие през облаците.

Той имаше нужда от чист въздух, за да проясни главата си, още мътна и натежала от уискито и снощните преживелици. Дори не смееше да си помисли в какво състояние ще завари палатката, която бе оставил отворена на произвола на съдбата. Имаше вероятност тя да е напълно изчезнала, а Фин още не се чувстваше в състояние да отиде и да провери.

Дали воден от подсъзнателен импулс, или просто по случайност, се озова на пътеката към кробосткото гробище, където надгробните камъни осейваха хълма гъсто, подобно на бодли на таралеж. Безброй хора с имена като Маклауд, Макдоналд, Макричи, Морисън и Макрей лежаха заровени тук. Твърди като скала, издялани от масата на човечеството от вятъра, морето и дъждовете, брулещи това късче земя. Сред тях бяха и неговите родители. Сега му се щеше да бе донесъл тялото на Роби тук, за да го положи в земята при неговите предци. Но Мона никога не би го допуснала.

Той поспря край портата, пред която Артър някога му бе съобщил за своята женитба с Маршели. Част от него бе умряла в онзи ден, заедно с окончателната загуба на единствената жена, която някога бе обичал. Жената, която бе прокудил от живота си със своето безразсъдство и коравосърдечност.

Сега мислите му се устремиха към нея и той я видя пред вътрешния си взор. С порозовяла от вятъра кожа и развети зад раменете коси. С онези теменуженосини очи, проникващи с лекота през защитната му обвивка, с обезоръжаващото остроумие и разбиващата сърцето усмивка. И се запита дали все пак няма път назад. Дали е бил прав, казвайки на Фионлах, че след като не са успели преди толкова години, няма да успеят и сега. Песимизмът, надделяващ в съзнанието му, потвърждаваше, че е така. И само една малка частица от него продължаваше да се надява, че все още има шанс. Дали затова не се бе върнал тук? За да преследва тази микроскопична възможност?

Той не отвори портата. Бе посещавал миналото твърде често и бе откривал там единствено болка.

С още замъглена от махмурлука глава, повлече морно нозе към къщи, покрай училището, което някога бе посещавал заедно с Артър и Маршели. То не се бе променило особено. Нито дългият прав път, водещ покрай кробосткия магазин, църквата, извисяваща силует на върха на хълма, и къщите, изправили чела срещу вятъра по билото му. Нищо не вирееше тук, освен най-държеливите храсти. Само човекът и постройките, издигнати от него, можеха да устояват на яростта на стихиите, носени откъм Атлантика. Но и това бе само до време. Гробището върху ронещия се бряг и руините на толкова много черни къщи можеха да го потвърдят.

Минито на Фионлах още стоеше на площадчето пред магазина, зарязано, след като ключът за запалването му бе хвърлен в нощта. Младежът без съмнение щеше да се върне за него по-късно през деня. Колата на Фин бе кацнала гордо на височината пред къщата на Маршели, открита за всички ветрове. Той я бе предоставил на младите да се приберат, а сам се бе качил в автомобила на преподобния.

Той стигна до кухненската врата и почука. Отвори му Дона, с пребледняло, изопнато от безпокойство лице. Тревогата ѝ се поуталожи, щом видя Фин, но очите ѝ уплашено се стрелнаха покрай него, сякаш очакваше да не е сам.

— Къде е баща ми?

— Предполагам, още спи. Вчера се напихме.

— Сигурно се шегувате — изгледа го недоверчиво момичето и той си даде сметка, че тя познава единствено самоуверения, праведен, размахващ Библията тиранин, в който Доналд се бе превърнал. Дори нямаше представа за истинския човек, скрил се под черупката на религията, за да предпази крехката си уязвимост. Човекът, показал само за кратко своя лик в ранните часове на утрото, под въздействието на алкохола.

— Фионлах тук ли е?

Тя кимна към всекидневната.

— Храни Ейли.

— Ейли? — смръщи чело Фин.

— Дъщеря ни.

И той осъзна, че едва сега чува за първи път името ѝ. До този момент дори не се бе сетил да попита за него, а и всички я бяха наричали само „бебето“ или „детето“. Дона очевидно с лекота прочете мислите му. Той усети как се изчервява, затова кимна кратко и влезе вътре. Фионлах бе седнал в едно кресло, прегърнал бебето с лявата си ръка, докато с дясната държеше бутилката с мляко. Широко отворените очи на малкото бозаещо личице бяха вперени в него с израз на абсолютно доверие.

Младежът явно се почувства неловко, че баща му го заварва в подобно занимание, но нямаше как да го прекъсне. Фин седна в отсрещното кресло и помежду им се възцари напрегната тишина.

— Майка ми се казваше Ейли — прекъсна я най-сетне той.

— Знам. На нея сме я кръстили.

Фин трябваше да примигне, за да разпръсне влагата, замъглила неочаквано погледа му.

— Това би ѝ допаднало.

По лицето на момчето пробяга бледа усмивка.

— Благодаря впрочем.

— За кое?

— Задето се намеси снощи. Не знам какво щях да правя, ако не се беше появил.

— Бягството не е отговорът, Фионлах.

— А кое тогава? — възкликна негодуващо младежът. — Не можем да продължаваме вечно така.

— Вярно, не можете. Но не бива и да проваляте живота си. За да се погрижите за детето, трябва първо да се погрижите за самите себе си.

— И как по-точно?

— За начало, като се помирите с Доналд.

Фионлах въздъхна раздразнено и извърна глава.

— Той не е такъв звяр, за какъвто го мислиш. Просто един заблуден човек, който смята, че прави най-доброто за дъщерята и внучката си.

Младежът понечи да възрази, но Фин го спря с ръка.

— Поговори с него. Кажи му какви са плановете ти и как точно смяташ да ги осъществиш. Нека разбере, че си сериозен, че искаш да издържаш Дона и Ейли и че възнамеряваш да се ожениш за дъщеря му, когато си способен да ѝ предложиш бъдеще.

— Но аз самият не знам какви са плановете ми! — Гласът на Фионлах бе дрезгав от безсилие.

— На твоята възраст малко хора знаят. Но ти имаш ум в главата. Трябва да завършиш училище и да постъпиш в университет. И Дона също, ако има желание да следва.

— А дотогава?

— Останете тук. И тримата.

— Преподобният Мъри никога няма да го приеме!

— Няма как да знаеш какво ще приеме и какво не, докато не си говорил с него. Помежду ви има много повече общи неща, отколкото предполагаш. И двамата желаете най-доброто за Дона и Ейли. Трябва просто да го убедиш, че е така.

Фионлах стисна зъби и затвори очи.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи.

Биберонът изскочи от устата на Ейли и тя изхленчи протестиращо. Баща ѝ съсредоточи отново вниманието си върху нея и го пъхна между малките ѝ, изцапани с мляко устни.

Фин забеляза отдалеч колата на Доналд, паркирана там, където обикновено той паркираше своята — на завоя пред запуснатия двор с палатката в него. Ниски сиви облаци се стелеха над хълма, натежали от дъжд, но все още удържащи го в недрата си, сякаш си даваха сметка, че земята бездруго е напоена до пресищане. Той стигна портата и се озърна наоколо. От свещеника нямаше и следа. Но поне палатката му бе тук, раздърпана и килната на една страна, но още удържана от въжетата. Той я доближи през хлъзгавата, разкаляна трева и едва когато отметна платнището, видя, че вътре има някой. Пропълзя през входа и завари разчорления Доналд Мъри, седнал с кръстосани крака върху спалния му чувал. Папката документи от инцидента с Роби лежеше разтворена на коленете му.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш?

Доналд се сепна, видимо притеснен.

— Съжалявам, Фин. Нямах намерение да се ровя из нещата ти, честна дума. Дойдох да те търся, а палатката беше отворена и вятърът разнасяше листата по целия двор. Просто ги събрах и без да искам, видях за какво се отнасят. — Той направи пауза. — Виж… не знаех нищо за това.

— Вече е минало. — Фин взе папката и неспособен да погледне приятеля си в очите, я захвърли в дъното на палатката. После се измъкна заднишком навън и застана с лице срещу вятъра, загледан надолу по склона към скалите и плажа под тях. Талазите от облаци сякаш го притискаха към земята, а в лицето му пръскаха първите хладни капки дъжд. Доналд също излезе и застана до него. Мина дълго време, преди някой от двамата да проговори.

— Губил ли си някога дете, Доналд?

— Не, не съм.

— Чувството е, сякаш някой изтръгва вътрешностите ти. Животът ти отведнъж губи смисъл. Иска ти се само да се свиеш на кълбо и да умреш. — Той се обърна рязко към свещеника. — И си задръж приказките за Бог и някаква висша цел. Достатъчно съм му набрал и без тях.

— Искаш ли да ми разкажеш какво се случи?

Фин сви рамене, пъхна ръце в джобовете на мушамата си и закрачи към брега. Другият побърза да го настигне.

— Той беше само на осем години, Доналд. Мона и аз нямахме особено сполучлив брак, но бяхме създали Роби и това някак придаваше смисъл на всичко. — Под тях вече се виждаха големите, бавно движещи се талази, които прииждаха откъм пролива Минч, за да се разбият с неистова ярост в скалите, запращайки пръски и пяна на десетина метра във въздуха. — Един ден тя излязла с него. Отишли на пазар и тя държала покупките с едната си ръка, а с другата водела Роби. Натиснали копчето на пешеходната пътека и щом светнало зелено, тръгнали да пресичат. И тогава изневиделица връхлетяла онази кола. Бум! Тя полетяла във въздуха, той — под колелата. Тя оцеляла, а той умрял. — Фин стисна за миг клепачи. — И ние също умряхме. По-точно, нашият брак. Роби беше единствената причина да стоим заедно. Без него връзката ни просто се разпадна.

Вече бяха стигнали почти до ръба на скалите. Тук ерозията бе направила почвата нестабилна и беше опасно да се върви по-нататък. Фин приклекна, откъсна бялото пухче от върха на стрък див памук и започна леко да го върти между пръстите си. Доналд също клекна до него. Отдолу океанът бучеше и беснееше, плюейки солени пръски в лицата им, сякаш се надяваше да ги събори и завлече в своите дълбини.

— Какво стана с шофьора?

— Нищо. Избяга и не го хванаха.

— Смяташ ли, че някога ще го заловят?

Фин обърна глава и го погледна.

— Не мисля, че ще има начин да продължа с живота си, докато това не стане.

— И ако го намерят?

— Ще го убия. — Фин смачка топченцето памук и го метна на вятъра.

— Не, няма.

— Повярвай ми, Доналд. Ако ми падне възможност, тъкмо това ще направя.

Но отецът поклати глава.

— Не би го сторил. Ти не знаеш нищо за него. Кой е, защо не е спрял в онзи ден, в какъв ад се пържи оттогава.

— Кажи го на някой, който дава пет пари. — Фин се изправи. — Нали видях и теб снощи, когато смяташе, че губиш дъщеря си. А тя просто искаше да хване ферибота. Представи си как би се почувствал, ако някой ѝ посегне, ако я нарани или убие. Тогава няма да ти бъде до обръщане на другата буза. Ще стане око за око, независимо какви ги е плещил Ганди.

— Не. — Доналд също стана на крака. — Предполагам, че бих изпитал много неща. Ярост, болка, жажда за мъст. Но не на мен принадлежи отмъщението. „Аз ще сторя въздаяние“, казал е Господ. Ще трябва да повярвам, че някога някъде справедливостта ще възтържествува. Пък ако ще да е и в следващия живот.

Фин го изгледа продължително, изгубен сред въртопа от мисли, които го терзаеха. Накрая каза:

— Понякога ми се ще да имах твоята вяра.

— Значи може би все още има надежда за спасение на душата ти — усмихна се Доналд.

— На моята? Никакъв шанс! — Фин се обърна и закрачи бързо покрай скалите, твърде близо до ръба за вкуса на преподобния, който го следваше по петите. — Ела. Знам една пряка пътека надолу.

След петдесетина метра достигнаха стръмен пролом. Той водеше до уединен чакълест плаж, почти недостъпен от другаде и заслонен от самото море, което напразно изливаше яростта си в каменистите плитчини от двете му страни. В естествените езерца се бе събрала кристалночиста вода, а пръските от прибоя прелитаха високо над главите им. Дори вятърът едва успяваше да си пробие път дотук.

— Това беше моето тайно местенце като дете — усмихна се тъжно Фин. — Посещавах го, когато не ми се говореше с никого и исках да остана сам. Спрях, след като родителите ми загинаха и отидох да живея при леля си. Но сега, откакто се върнах, вече на няколко пъти идвам тук. Може би се надявам наново да открия себе си от онези невинни години. Но намирам само камъни, раци и далечно ехо от миналото. — Той махна с ръка и опря крак върху една скална издатина. — Е, за какво дойде да ме търсиш?

— Сутринта се замислих за Тормод и неговата открадната самоличност. — Доналд се засмя. — Е, след като изгълтах половин литър вода и два-три аспирина. Отдавна не бях пил толкова уиски.

— Катриона ще ти забрани да ме каниш у вас.

— Вече го направи.

Сега беше ред на Фин да се засмее. Беше хубаво да се шегуват отново, точно както на младини.

— И какво ти хрумна по повод на Тормод?

— Преди два месеца в „Сторноуей Газет“ имаше статия за един център по родословие в южния край на остров Харис. Нарича се „Шелъм“. Всичко тръгнало от хобито на един човек, което прераснало в същинска страст. Сега там се намира вероятно най-пълната картотека на Външните Хебриди. По-добра от всякакви църковни или държавни регистри. Той е проследил десетки хиляди семейни връзки, като се започне от островите и се стигне чак до Северна Америка и Австралия. Ако някъде може да се открие родословието на семейство Макдоналд с всичките му разклонения, ще е само там. — Доналд повдигна вежди. — Е, какво ще кажеш?

Фин кимна замислено.

— Вероятно си струва да опитам.

Двайсет и четвърта глава

Пътят на юг вървеше покрай Лъскентайър и Скариста, откъдето Фин вече бе минал предния ден заедно с Джордж Гън. След около два часа шофиране насреща му изникна остров Харис, със своите голи зелени хълмове, издигащи се величествено над долината. По бреговете на малките езера, наводнили подножията им, се гушеха редки селца.

Посетителският център „Шелъм“ се помещаваше в бяла едноетажна постройка със стръмен покрив. Зад нея кремави облаци се стичаха по хълбоците на коничен хълм, карайки го да прилича на изригващ вулкан. Вятърът учудващо бе спрял и в мъгливата долина цареше неестествен покой. Селото Нортън, или Таоб Туат, както се наричаше на келтски, се състоеше от няколко постройки сред рядка горичка от клек. Покрай пътя цъфтяха жълти ириси и розови азалии, придавайки оскъдни багри на монотонния пейзаж.

Скоро се показа табела: „ШЕЛЪМ! Експозиции, генеалогия, чай/кафе“. Фин паркира върху чакълестия банкет, недалеч от виещо се поточе, което се спускаше надолу между хълмовете. До постройката се стигаше по пътека и дървен мост, минаващ над поточето. Посрещна го едър мъж с къдрици бяла коса, обрамчващи инак голото му теме. Той отначало се представи като Бил Лоусън, консултант към центъра. После побутна огромните си старомодни очила назад върху носа си и призна, че всъщност е същият човек, чието хоби, прераснало в мания, е описано от „Сторноуей Газет“.

С удоволствие показа на Фин огромните стенни карти на Северна Америка и Австралия, съставляващи част от експозицията. Върху тях, посредством топлийки с черни главички, бяха обозначени групите заселници от Хебридите, отишли да търсят нов живот в Калифорния, източното крайбрежие на Съединените щати, Нова Скотия и Югоизточна Австралия.

— Какво точно търсите? — попита накрая.

— Едно конкретно семейство. Мърдо и Пеги Макдоналд от Шилебост. Имали са син на име Тормод, загинал при злополука в морето през 1958-а. Напуснали са фермата си някъде в началото на 60-те и е възможно да са отишли в чужбина. Сега домът им пустее.

— Това би трябвало да е сравнително лесно — рече Лоусън и го поведе към малка приемна, съчетана с магазин за сувенири. Лавиците на стената стенеха под тежестта на илюстрирани справочници и туристически пътеводители с твърди корици. Той се наведе и извади един тъмножълт том от поредица публикации на най-долния рафт. — История на парцелите на остров Харис — поясни. — Класификацията се води по село и по парцел. Кой е живял там, откога и докога. Всичко друго се мени, но земята винаги си остава на едно и също място. — Генеалогът се залови да отгръща страниците. — Преди гражданската регистрация през 1855-а поземлената информация е била доста оскъдна, а и се е водела на чужд език. На английски. — Той се усмихна. — Чиновниците са вписвали името така, както са смятали, че трябва да звучи, тоест често пъти погрешно. А някои просто не са си давали труда. Също като при църковните регистри. Едни свещеници са ги водели съвестно, други — немарливо. Затова гледаме да съчетаем устните свидетелства с официалните данни, водени от 1855-а насам. Ако двете съвпадат, значи почти със сигурност са верни.

— И ще можете да ми кажете какво е станало със семейство Макдоналд?

— О, да — усмихна се широко Лоусън. — Проучили сме практически всяко домакинство на Западните острови за последните двеста години. Над 27 500 родословни дървета.

Отне му към четвърт час ровене в справочниците и компютърната база данни, за да открие нужния парцел и историята на онези, които бяха живели върху него и го бяха обработвали през поколенията.

— Да, ето ги — бучна накрая с пръст една от страниците. — Мърдо и Пеги Макдоналд. Емигрирали в Канада през 1962-ра. Ню Глазгоу, Нова Скотия.

— Има ли техни роднини, които да са останали на островите?

— Нека проверим… — Показалецът му се плъзна надолу по списъка от имена. — Имаме някоя си Мариън, братовчедка на Пеги. Омъжила се за католик тъкмо преди войната. Доналд Ангъс О’Хенли. — Той се подсмихна. — Бас държа, че семейството ѝ не е останало във възторг.

— Някакви живи потомци от този брак?

— Боя се, че не. Съпругът е загинал във войната. Не са имали деца. Тя самата е починала през 1991-ва.

Фин въздъхна с досада. Очертаваше се, че пътуването му е било напразно.

— Дали е възможно някои от съседите още да ги помнят?

— Ще се наложи да отскочите до Ерискей, за да разберете.

— Ерискей?

— Мъжът ѝ е от там. Естествено, не е имало начин момък католик като него да се засели сред намусените презвитерианци на остров Харис. — Той се засмя на шегата си. — След венчавката тя отишла да живее при него в Хаун, на остров Ерискей.

Малкото рибарско селище Ан Тоб бе прекръстено на Левърбърг, по името на Уилям Хескет Левър, по-късно лорд Левърхулм, който го купил, заедно с повечето южна част на остров Харис, малко след края на Първата световна война.

Сега почти не бе останала следа от неговите инвестиции в размер на половин милион лири стерлинги, предназначени да превърнат градчето в ключово пристанище, снабдяващо със стока четиристотинте рибни магазина, закупени от него из цяла Великобритания. Били построени кейове, складове, съоръжения за опушване. Имало дори планове да се прокопае канал до вътрешното езеро, превръщайки го в пристанище за двеста кораба.

Но както е казано, дори най-добрите планове на мишките и хората често се объркват. През 1924-та Левърхулм умрял от пневмония и всичко било зарязано и разпродадено.

Сега топящото се население от около двеста души живееше в шепа къщи, пръснати около кея и бетонната рампа за фериботите, които сновяха между островите, осеяли водите между Харис и Северен Уист. Мечтите за голямо търговско пристанище бяха безвъзвратно потънали в мъглата.

Фин се нареди с колата си на опашката от чакащи возила. Отвъд купчините от рибарски кошове и щайги пасяха овце, а по-нататък се виждаха къщи, заобиколени от зелени полегати хълмове. Вятърът бе стихнал напълно и скалите, обрасли с жълтеникави водорасли, се отразяваха в огледалната повърхност на морето. В сивата далечина, от залива на остров Харис, се показа фериботът подобно на призрак, витаещ сред сенките на островите Енсей, Килегрей, Лангай и Гродай.

Той седеше и наблюдаваше приближаването му. Вече се чуваше и глухото боботене на машините. Щеше да е нужен час, може би час и половина, за да минат покрай Уист и голия, лунен пейзаж на Бенбекула, до залива на Ерискей. Самият той се намираше в най-южния край на архипелага, последна спирка преди остров Бара.

Уликите, довели го дотук, бяха доста тънки. Една братовчедка на майката на мъртвия Тормод Макдоналд, преместила се навремето да живее на острова. „Мързеливите лехи“ на Ерискей, споменати от бащата на Маршели. А също и църквата на хълма, описана от него, от която трябваше да се разкрива гледка към гробището и сребристите плажове отвъд. Това нямаше как да бъде църквата в Скариста, защото в нея нямаше лодка, а и пясъците пред нея бяха златисти, а не сребристи. И все пак той се доверяваше на разпокъсаните спомени на стареца, на тези късчета от пейзаж, който не можеше да се открие на остров Харис — мястото, където истинският Тормод Макдоналд бе живял и умрял. Това бяха образи от друго място, друго време. От Ерискей. Може би.

Прозвучаха сирени, фериботът „Лох Портейн“ доближи пристана и започна да спуска рампата си. От търбуха му се изсипаха няколко автомобила и два-три камиона, след което чакащите коли поеха надолу по склона и започнаха една по една да изчезват вътре.

Едночасовото пътуване от Харис до Бърнърей премина като в сън. Корабът се плъзгаше по гладките води на залива, а призрачните очертания на скалите изникваха от мъглата като фантоми, за да се скрият след броени минути отново. Фин стоеше близо до носа, вкопчен в перилата и зареял взор към облаците, подобни на тъмни мазки от четка на художник върху бледосивото небе. Рядко беше виждал островите в подобен великолепен покой, тайнствени и ефирни, без ни най-малък признак, че някога са били докосвани от човешки крак.

Накрая насреща им се очерта тъмният силует на Бърнърей и той отиде до колата си, за да слезе на сушата и да се впусне в дългото пътуване на юг. Тези разнородни късчета земя, някога погрешно обединени под името Лонг Айланд, сега в по-голямата си част бяха съединени от диги и шосета там, където преминаването преди е било възможно единствено при отлив. Само между остров Харис и Бърнърей, а също между Ерискей и Бара, все още се налагаше да се ползва ферибот.

Северен Уист представляваше тъмен, първобитен ландшафт. Сурови планини с върхове, забулени в облаци, които се спускаха под формата на пипала от мъгла към влажните котловини. Скелети на отдавна изоставени къщи, стоящи безмълвно на фона на навъсеното небе. Негостоприемни мочурища, разпокъсани от заливи и езерца. Навред се срещаха свидетелства за неуспешните опити на хората да покорят тази земя. Малцината, останали в нея, бяха намерили убежище в шепа малки, сгушени селца.

Още по на юг поредната дига го отведе до плоския и безличен остров Бенбекула. Той премина неусетно и след него небето сякаш се отвори, потиснатото усещане изчезна и пред очите му се разпростря Южен Уист — планини на изток, а на запад плодородни поля, стигащи чак до морето.

Облаците сега бяха по-високи и разкъсани и слънцето успяваше да ги пробие, хвърляйки светли петна върху земята. Край пътя жълти и виолетови цветя се поклащаха на усилващия се вятър и Фин усети как настроението му се подобрява. Той отмина завоя към фериботното пристанище Лохбойсдейл на източния бряг и в далечината видя изоставените постройки на фабриката за преработка на водорасли в Орасай, зад оградено със стена протестантско гробище. Дори и в смъртта разделението между католици и протестанти си оставаше.

Накрая зави на изток по шосето за Лудах и през проблясващите води на залива за първи път зърна Ерискей. Той изглеждаше някак дребен и незначителен, особено на фона на тъмнеещата грамада на остров Бара и заобикалящия го пръстен от по-малки островчета.

От Лудах, там, където няколко самотни къщи гледаха към морето, през залива тръгваше издигнат над водата път. В момента имаше отлив и няколко лодки лежаха килнати настрани върху пясъка. Бетонните подпори на порутен кей още стърчаха на мястото, където някога бяха приставали корабите, превозващи хора и товари.

Фин паркира и излезе навън под усилващия се южен вятър, носещ топъл дъх на море. Водата блестеше на следобедното слънце и трябваше да заслони очите си с ръка, за да погледне към Ерискей. Сам не знаеше защо, но видът на острова предизвикваше у него странно, съдбовно чувство, почти като дежа вю.

Възрастен мъж, облечен в джинси и плетен пуловер, работеше върху корпуса на една от лодките. Лицето му бе като издъбена кожа, обрасло с рядка побеляла брада. Той кимна за поздрав и Фин го попита:

— Може ли да се стигне с кола до Ерискей?

— Може — отвърна мъжът, като се изправи и посочи на изток. — Карай все по дигата.

— Благодаря — отвърна Фин, като примижа срещу слънцето. После пое отново по пътя, премина решетката за добитък и продължи по дългата, губеща се в хоризонта асфалтова настилка, положена върху хилядите тонове камъни и скали, струпани, за да свържат двата острова.

Ерискей постепенно нарастваше пред погледа му, гол и лишен от дървета, просто една планина, издигната над морето. Накрая пътят навлезе в него, лъкатушейки по гънките между хълмовете. На първия разклон Фин зави наляво, към старото пристанище на Хаун, където Бил Лоусън му бе казал, че се е намирал парцелът на семейство О’Хенли.

Покрай бетонен кей, отчаяно нуждаещ се от ремонт, се редяха няколко изоставени постройки. Сред скалите над залива имаше още къщи, някои порутени, други — все още обитаеми. Той слезе от колата, подмина купчините рибарски кошове и мрежи, проснати да съхнат, и се загледа към пресичащото залива шосе, по което бе дошъл.

— Тук навремето спираше фериботът за автомобили — чу глас зад гърба си и се обърна. До него бе приближил възрастен мъж с пухено яке и платнена шапка на главата. В ръка държеше дълъг повод, на края на който енергично се дърпаше рошав фокстериер. — Старите пътнически кораби идваха на другия кей. — Мъжът се подсмихна. — Преди да построят пътищата през петдесетте, нямаше много смисъл от автомобилен ферибот. А и тогава още малцина притежаваха коли.

— Да разбирам ли, че сте местен? — попита Фин.

— Роден и отрасъл на Ерискей. Но по твоя келтски си личи, че не си тукашен.

— От остров Луис съм. От село Кробост, в Нес.

— Никога не съм ходил толкова далеч на север. И какво те води чак насам?

— Търся къде е живяло семейство О’Хенли.

— Че то е на две крачки оттук. Ела с мен.

И той се упъти покрай брега, а териерът подтичваше пред него, като опъваше каишката и лаеше на вятъра. Малко по-нататък, където кеят се извиваше покрай малкия залив, спря и посочи с ръка нагоре към хълма.

— Виждаш ли онази жълта сграда отляво, с пропадналия покрив? Навремето в нея бяха пощата и селският магазин. Държеше го един човек на име Никълсън. Единственият протестант на целия остров. — Старецът се ухили. — Можеш ли да си представиш?

Фин не можеше.

— Зад нея ще откриеш развалините на стара каменна къща. Почти нищо не е останало от нея. Там живееше госпожа О’Хенли, но тя почина отдавна. Помня, че овдовя млада, но гледаше едно момиче. Кейт, ако не ме лъже паметта. Но не съм сигурен, че ѝ беше дъщеря.

— А с нея какво стана?

— О, един господ знае. Хвана нанякъде дълго преди старата да умре. Като всички останали. Всеки гледаше да се махне оттук по онова време. — Усмивката му бе пропита от тъга. — Не че и сега е по-различно.

Вниманието на Фин бе привлечено от голяма бяла къща, издигната малко по-нагоре върху скалите. До нея водеше прясно асфалтиран път, а отпред имаше терасирана градина. Френските прозорци излизаха върху дървена веранда, над която имаше остъклен балкон, увенчан с неонова звезда.

— А онази къща на кого е? — попита.

— О, на Мораг Макюън. Тук е родена, макар че не я помня от младини. Решила да се завърне след близо шейсетгодишно отсъствие. Голяма работа е. Ти също може да си я виждал.

— Аз? — учуди се Фин.

— Ако си падаш по телевизията де. Играеше в една от онези сапунени опери. Не ѝ липсват пари, това мога да ти кажа. Държи си коледните светлини запалени през цялата година и кара розов мерцедес кабриолет. Говори се, че отвътре домът ѝ бил като пещерата на Аладин, но аз никога не съм влизал.

— Колко души живеят на Ерискей сега?

— О, малко останахме. Към сто и трийсет. Но дори като момче не помня да сме били повече от петстотин. Островът е малък — четири километра на дължина и два и половина на ширина. Няма как да си изкараш прехраната от земята, а сега вече не може и от морето.

Фин плъзна поглед по голите каменисти склонове и се зачуди как изобщо някой е бил способен да оцелява тук. Високо на хълма вдясно се издигаше тъмно здание, доминиращо над цялата околност.

— А онова там какво е?

— Това — отвърна старецът — е църквата „Сейнт Майкъл“.

Фин подкара нагоре по склона към селце, наречено Руба Бан. То се състоеше от няколко къщи, построени около началното училище и медицинския център. Указателна табела го насочи към църквата — каменно здание със стръмни стрехи и високи, обрамчени от бели ивици прозорци. Над входа в южния ѝ край имаше арка с бял кръст и надпис Quis ut Deus — „Кой е като Бог“. Отвън, пред оградата, върху метална стойка бе окачена корабна камбана и Фин се зачуди дали я бият, за да призовават вярващите на молитва. Върху нея с бели букви бе изписано името на кораба: „Дерфлингър“.

Той паркира колата и погледна надолу към пристанището Хаун и отвъд него, по посока на залива на Южен Уист. Морето искреше и потрепваше като живо, а слънчевата светлина обливаше хълмовете, по които се гонеха сенките на облаци. Вятърът, значително по-силен тук, отколкото край брега, издуваше връхната му дреха и рошеше гъстите къдрици на косите му, сякаш се мъчеше да ги изправи.

Белокоса жена, облечена в червена жилетка и тъмносива пола, миеше пода на преддверието. Беше надянала зелени гумени ръкавици до лактите и плискаше сапунена вода от яркочервена пластмасова кофа. Щом го видя, кимна с покритата си с копринена забрадка глава и се дръпна встрани, за да го пропусне.

За миг времето за него сякаш спря. Светлината се лееше във вътрешността на църквата през високите прозорци. Цветни статуи на Дева Мария с малкия Исус и крилати ангели, приведени в молитва, хвърляха дълги сенки върху тесните дървени скамейки. Над амвона бе изрисуван син небосвод с греещи в него звезди, а самият олтар, драпиран с бяла покривка, почиваше върху носа на малка лодка.

Той почувства как всяко косъмче по ръцете и врата му настръхва. Защото това бе църквата с лодката в нея, за която бе говорил Тормод.

— Извинете.

Жената се надигна от своята кофа.

— Да?

— Знаете ли какъв е смисълът на лодката под олтара?

Тя изправи гръб и опря ръце върху хълбоците си.

— О, знам. Това е чудесна история. Виждате ли, църквата била издигната от местните хора. Те са добили камъните, издялали са ги и са ги пренесли дотук на гръб, както и пясъка и всички останали материали. Благочестиви души са били. Всеки един от тях е намерил място в рая, не ще и дума. — Тя пъхна бърсалката обратно в кофата и се облегна върху дръжката ѝ. — Но онези, които платили за строежа, били рибарите. Обещали да дадат за църквата парите от улова за една нощ. Тогава всички се молили и на сутринта те се върнали с повече риба от всякога. Изкарали двеста паунда от продажбата ѝ. Много пари за онова време. Та лодката е в знак на почит към онези смелчаци, които рискували да се преборят с морето в името господне.

Отвън Фин заобиколи по чакълестата пътека до западната страна на постройката, откъдето склонът се спускаше стръмно към брега. Отвъд къщите на хълма и надгробните камъни, осеяли торфеното поле в ниското, се простираше плажната ивица. Проблясваща в сребристо на фона на плитките тюркоазни води на залива. Точно според описанието на Тормод.

В ума му изникна един откъс от доклада на аутопсията, който бе чел едва предната вечер, под потрепващата светлина на луминесцентна лампа в своята палатка.

Под дясната колянна капачка има овално петно, като от протриване, тъмнокафяво на цвят, с размери 5 на 2,5 сантиметра. Повърхностният слой на кожата е увреден и в него са заседнали ситни песъчинки със сребрист цвят.

Патологът бе открил ситен сребрист пясък и във всички други охлузвания и контузии по долната част на тялото. Не златист, какъвто се намираше по плажовете на остров Харис, а сребрист като този тук, на мястото, наречено от Тормод „Плажа на Чарли“.

Двайсет и пета глава

— Кой е този?

— Вашият внук, господин Макдоналд. Фионлах.

Изобщо не ми се струва познат. Виждам как някои от останалите, насядали като чучела по креслата си, вдигат глави, за да огледат младото момче със странна, щръкнала на шипове прическа, което е дошло да ме посети. Любопитно им е. И действително, как ли е накарал косата си да стои изправена така? И защо?

Сестрата придърпва един стол и момчето сяда до мен. Явно се чувства неловко, но как, по дяволите, да му помогна, след като дори нямам представа кой е.

— Не те познавам — казвам му. Абсурдно е да имам внук. Та аз съм твърде млад, за да бъда дори баща. — Какво искаш?

— Аз съм синът на Маршели — отвръща той.

Усещам как сърцето ми прескача.

— Маршели? Тя тук ли е?

— Отиде до Глазгоу, дядо. Има изпити в университета. Ще се върне след ден-два.

Новината ми идва като шамар в лицето.

— Но тя обеща да ме вземе оттук. Писна ми да стоя в този хотел.

По цял ден не правя нищо, освен да зяпам през прозореца. Виждам как децата минават сутрин по улицата на път за училище. Вечер ги виждам отново, когато се връщат. И не мога да си спомня какво се е случило междувременно. Предполагам, че трябва да съм обядвал, защото не изпитвам глад. Но и от това нямам спомен.

— Дядо, не се ли сещаш как навремето ти помагах да събираме овцете? И да ги вкарваме в кошарата за стригане?

— А, стригането! Тежка работа си беше. Направо да капнеш от умора.

— Да, а аз идвах заедно с теб още от петгодишен.

— Симпатично момченце беше ти, Фин. Маршели много си падаше по теб.

— Не, дядо, аз съм Фионлах. Фин е баща ми. — Той ми хвърля една от онези усмивки, с които хората напоследък постоянно се обръщат към мен. Някак смутени, сякаш ме имат за малоумен. — Сега върша същото за Мърдо Морисън, колкото да изкарам малко джобни пари. Тази година му помагах и при агненето.

Виж, агненето помня добре. На острова никога не падаше сняг, но ставаше адски студено, а вятърът в някоя влажна мартенска нощ направо можеше да те пререже надве. Никога по-рано не бях виждал как се ражда животно и първия път едва не повърнах. Цялата тази кръв, и плацентата. Но пък беше удивително да гледаш как малкото създание, приличащо на удавен плъх, си поема дъх, как се изправя на треперещите си крачка. Природата в оголен вид.

Много неща научих през онази зима. Например, че колкото и тежък да ми се е струвал животът в сиропиталището, може да бъде и далеч по-зле. Не че са ни били или тормозили. Но оцеляването бе мъчно дело и никой не ни щадеше само заради това, че сме били деца.

Имаше ежедневни задачи. Още по тъмно, дълго преди да потеглим за училище, се изкачвахме по хълма да носим с кофи вода от извора. Режехме и водорасли от брега, които Доналд Шеймъс продаваше на фабриката за преработка „Алджинейт Индъстриз“ в Орасай. Това беше убийствена работа. Трябваше да газиш по хлъзгавите черни скали при отлив, превит надве със сърп в ръка, докато острите като бръснач черупки на раковините разраняваха ръцете ти. Мисля, че после водораслите се изгаряха и от пепелта им се правеше тор. Някой ми беше казал, че от тях се получавали експлозиви, паста за зъби и дори сладолед, но аз не вярвах. Сигурно са ме вземали за толкова наивен, колкото и Питър.

След агненето на овцете идваше ред на рязането на торф по склоновете на хълма Бейн Шкитхан. Доналд Шеймъс отрязваше чимовете със своята права лопата „тараскер“ и ги нареждаше на купчини по три. Нашата роля бе да ги обръщаме ту от едната страна, ту от другата, докато изсъхнат на вятъра, а после да ги пренесем до къщата в големи плетени кошове. Кончето, което деляхме със съседа, невинаги беше на разположение, затова понякога се налагаше да ги мъкнем на гръб.

През лятото настъпваше събирането на сено. Косеше се на ръка, бурените и по-грубите стъбла се отстраняваха, а тревата се оставяше да съхне. Копите трябваше да се претръскват и обръщат, за да не загният. За целта бе нужно хубаво време и ние постоянно се молехме да не завали. Едва когато сеното бе вързано на бали, а плевнята — напълнена догоре, Доналд Шеймъс се успокояваше, че ще има достатъчно храна за овцете през зимата.

Човек не би предположил, че ще ни остава време и за училище, но Питър и аз всяка сутрин се качвахме заедно с останалите деца на лодка, а после на автобус, който ни откарваше до гимназията — постройка с покрив от гофрирана ламарина на кръстовището в Дълибърг. Имаше и техникум, на още половин километър надолу по пътя. Аз обаче посещавах гимназията само до инцидента на Нова година. След него Доналд Шеймъс отказа да ме пуска повече и Питър трябваше да ходи сам.

Доналд и Мери-Ан не бяха лоши хора, макар в тях да нямаше любов. Знам, че някои от другите сираци, настанени на острова, са били подлагани на ужасен тормоз, но не и ние.

Мери-Ан говореше рядко и почти не показваше, че забелязва присъствието ни. Освен когато ни хранеше или переше малкото ни дрехи. Прекарваше повечето време в предене, боядисване и тъкане на вълна. Имаше също и валяне, при което по няколко жени се събираха около дълга дървена маса и биеха вълнената тъкан, докато тя не се сплъстеше и не станеше напълно непромокаема. Това се правеше под съпровода на ритмично пеене. Безкрайни песни, измислени, за да направят монотонния процес по-поносим. Никога не съм чувал жените да пеят толкова много, колкото на острова.

Доналд Шеймъс бе суров, но справедлив. Колкото и пъти да ме е пердашил с ремъка, винаги е било заслужено. Но никога не му позволявах да вдигне ръка на Питър. Дори брат ми да стореше някоя беля, той не бе виновен. Трябваше доста да се опъна на приемния ни баща, преди да изясним този въпрос.

Не помня какво бе направил Питър онзи път — може би бе счупил яйцата от полога. Това се случи на няколко пъти, преди да спрат да го пращат да ги носи. Във всеки случай, Доналд бе бесен и като го сграбчи за яката, го завлече в кошарата, където винаги бе топло и миришеше на тор.

Докато стигна там, брат ми вече бе наведен върху магарето за дърва, с панталони, смъкнати до глезените. Доналд тъкмо сваляше колана си и щом ме видя, недвусмислено ми заповяда да си обирам крушите. Но аз останах и се озърнах наоколо. На стената в ъгъла бяха облегнати две чисто нови дръжки за брадва и аз грабнах едната. Стиснах я здраво, усещайки в дланта си хладния допир на гладкото дърво, и я опитах на тежина.

Той поспря и погледите ни се срещнаха, но аз не сведох очи, а само поклащах топоришката покрай бедрото си. Доналд Шеймъс бе едър мъж и ако се бе стигнало до бой, несъмнено щеше здравата да ме подреди. Но и аз вече бях як младеж и никой от двама ни не се съмняваше, че с дебелото дърво в ръка ще му нанеса значителни поражения.

Така, без да промълвим и дума, чертата бе теглена. Той препаса колана си и изръмжа на Питър да се пръждосва, а аз оставих дръжката обратно на мястото ѝ.

Когато идваше мой ред да опитам каиша, никога не се съпротивлявах и мисля, че след този случай той нашарваше задника ми два пъти по-често от необходимото. Сякаш отнасях и порцията, полагаща се на брат ми, но това не ме притесняваше. Болката отминаваше, а обещанието към майка ми си беше спазено.

През втората зима спасих едно от агнетата от сигурна смърт. То беше много слабо, едва се държеше на крака, а овцата по някаква причина не го хареса и му отказа вимето си. Тогава Доналд ми даде бутилка с биберон и ми заръча да го храня.

Прекарах близо две седмици в това занимание и бе очевидно, че агнето ме взема за своя майка. Беше женско и аз го кръстих Мораг, а то ме следваше навсякъде, като куче. Когато ходех да режа водорасли, слизаше с мен до брега, а на обяд, докато ядях сандвичите, приготвени ми от Мери-Ан, се свиваше до мен и двамата се топлехме. Аз го галех по главата, а то ме гледаше с големи, пълни с обожание очи. Това бе първата изпълнена с обич връзка, която имах с някое живо същество след смъртта на майка ми. С изключение, разбира се, на Питър. Но това беше различно.

Странно е, че именно Мораг стана причина за първото ми сексуално изживяване с Кейт. Или по-точно, нейната ревност към агнето. Изглежда глупаво някой да ревнува от едно животинче, но тук не бива да се забравя дълбочината на емоционалната ми привързаност към него.

До този момент аз дори не бях помирисвал секс и част от мен предполагаше, че той навярно е за другите хора, а аз така и ще прекарам остатъка от живота си, мастурбирайки под одеялото.

Докато Кейт не ме взе в свои ръце. Образно казано.

Тя вече на няколко пъти се бе оплаквала от прекомерното ми внимание към Мораг. По-рано винаги ходех на кея да посрещам Питър и нея след училище и тримата се забавлявахме да хвърляме камъни в залива, или прекосявахме хълма и слизахме до плажа от другата му страна, който тя наричаше Плажа на Чарли. Тук никога нямаше жива душа и ние играехме на криеница сред високите треви и порутени стопански постройки, или се надбягвахме по твърдия гладък пясък при отлив. Но след появата на Мораг аз започнах да пропускам тези занимания.

— Излагаш се вече с това агне — рече ми един ден Кейт. — Разбирам поне да беше куче! — И действително, моята любимка вече бе достатъчно голяма, за да пасе сама, но аз все още я водех навсякъде със себе си. Вървяхме мълчаливо по пътя, водещ покрай магазина на Никълсън. Беше хубав пролетен ден, с лек югоизточен ветрец, а небето бе ясно, само с няколко бели облачета, подобни на снопчета развлечена вълна. Слънцето топлеше приятно кожата и изглеждаше, че зимата най-сетне се е оттеглила в своите мрачни предели да чака есенното равноденствие, след което отново щеше да покаже зъбите си с октомврийските бури. Но сега, на прага на задаващото се лято, всичко това изглеждаше твърде далечно. Повечето мъже бяха излезли в морето, а жените седяха пред праговете на къщите си и се занимаваха с ръкоделие. Звукът на песните им, носени от вятъра, бе странно въздействащ. Всеки път, щом го чувах, по гърба ми полазваха тръпки.

— Хайде да се срещнем довечера — понижи глас Кейт, сякаш някой можеше да ни подслуша. — Искам да ти дам нещо.

— Довечера? — учудих се. — Кога, след вечеря?

— Не. Щом се стъмни хубаво и всички заспят. Ще успееш ли да се измъкнеш през задния прозорец?

— Предполагам, че да — отвърнах озадачено. — Но защо? Ако имаш нещо да ми даваш, защо не ми го дадеш сега?

— Защото не мога, глупчо!

Спряхме на билото на хълма, откъдето се откриваше гледка през залива към Лудах.

— Ще се видим на кея в единайсет. Дотогава всички у вас ще са по леглата, нали?

— Разбира се.

— Добре. Значи няма проблем.

— Не съм сигурен само дали на Питър ще му допадне.

— За бога, Джони, не можеш ли веднъж да свършиш нещо без Питър? — Лицето ѝ бе поруменяло и тя ме гледаше по много особен начин.

Внезапният ѝ изблик ме стресна. Ние винаги правехме нещата заедно — Кейт, Питър и аз.

— Разбира се, че мога — рекох леко засегнато.

— Е, тогава до единайсет. Само ти и аз. — И като ми обърна гръб, пое към къщата на семейство О’Хенли.

Без сам да знам защо, идеята да се измъкна сам посред нощ, за да се срещна с Кейт, ми се струваше странно възбуждаща. Щом падна мрак, а вятърът утихна, вече едва сдържах нетърпението си. Питър и аз довършихме задачите за деня и после вечеряхме заедно с Доналд и Мери-Ан в тишината, която неизменно настъпваше след молитвата. Мълчанието не беше нарочно, просто никой от нас нямаше какво да каже на останалите. Какво можехме да обсъждаме? Цикълът на съществуването ни изобщо не се променяше от седмица на седмица и от сезон на сезон. Нещата следваха естествения си ред и не се нуждаеха от дискусия. Дори келтския език бяхме научили навън. Питър го усвои в училище — не от часовете, в които се говореше само английски, а на площадката и през междучасията. А аз трябваше по необходимост да го говоря със съседските хлапета, които, дори да знаеха английски, в никакъв случай нямаше да го покажат пред мен.

После Доналд Шеймъс седна край печката с вестника и лулата си, докато Мери-Ан миеше съдовете, а аз помагах на Питър да си приготви домашните. Точно в десет настъпи часът за лягане. Огънят бе угасен, лампите — също и ние се разотидохме по стаите с мирис на торфен дим, тютюн и газ за горене в ноздрите.

Брат ми и аз деляхме едно голямо легло в задната спалня. Имаше също гардероб и скрин, които едва оставяха достатъчно място за отваряне на вратата. Питър заспа след десет минути, както винаги, и нямаше защо да се притеснявам, че ще го събудя, докато се обличам и измъквам навън през прозореца. Но нямах представа колко дълбоко спят Доналд и Мери-Ан, затова малко преди часовникът да удари единайсет, открехнах вратата и се заслушах в тъмнината на антрето. Не след дълго различих два вида хъркане — едното гръмко и гърлено, а другото по-тънко и носово. Не знаех кое принадлежи на брата и кое на сестрата, но явно можех да бъда спокоен.

Затворих отново вратата и отидох до прозореца. Дръпнах полека завесите, освободих райбера и вдигнах черчевето нагоре. То изскърца и Питър се обърна със сумтене, но не се събуди. Видях как устните му помръдват — може би изричаше думите, които никой не бе пожелал да чуе от него по време на вечеря. Седнах върху перваза, провесих крака навън и скочих върху тревата.

Беше удивително светло. Луната тъкмо изгряваше, разливайки безцветно сияние над хълмовете. Небето изглеждаше по-скоро тъмносиньо, отколкото черно. През лятото залезът щеше да настъпва чак към полунощ и дори по-късно, но дотогава трябваше да минат още доста седмици. Пресегнах се назад, за да дръпна отново завесите и да притворя прозореца. После се впуснах като отвързана хрътка надолу по хълма, като порех високите треви и шляпах с подметки из мочурищата, изпълнен с окриляващо чувство на свобода. Бях навън и нощта принадлежеше на мен. И на Кейт.

Тя ме чакаше край кея, доста нервна и нетърпелива, както ми се стори.

— Къде се губиш досега? — Шепотът ѝ прозвуча удивително силно и аз си дадох сметка, че вятърът е стихнал напълно и се чува само бавното, равномерно дихание на морето.

— Сигурно е най-много единайсет и пет — отвърнах, но тя изцъка с език и като ме улови под ръка, ме поведе нагоре по пътеката към Руба Бан. В къщите по склона не се мяркаше нито една светлинка и целият остров изглеждаше потънал в сън. Лунната нощ правеше придвижването лесно, но криеше и известна опасност — ако някой излезеше навън, щеше да ни зърне ясно като на длан.

— Къде отиваме? — попитах.

— На Плажа на Чарли.

— Защо?

— Ще видиш.

По пътя имахме само едно дребно премеждие. Кейт внезапно ме дръпна за ръкава и двамата бързо се снишихме. В близкия двор се отвори врата, очертавайки ярък правоъгълник от светлина. През нея излезе възрастен мъж с лопата и вестник в ръка. Повечето хора ползваха нощно гърне, което се изпразваше на сутринта, но старият господин Макгинти явно бе решил, че в такава хубава нощ ще е добре да се облекчи на чист въздух. Така ние трябваше да лежим и да се кискаме в тревата, докато той изкопа малка ямка и като клекна над нея със запретната до врата нощница, взе да се напъва и да пъхти.

Кейт запуши устата ми с ръка, но едва успяваше да сдържи собствения си смях. Измежду здраво стиснатите ѝ устни излизаха малки експлозии въздух, затова аз също сложих длан върху тях. Стояхме така, плътно притиснати един в друг, близо десет минути, докато господин Макгинти си свърши работата.

Мисля, че това бе първият път, когато почувствах сексуалността на нейното тяло. Нейната топлина, мекотата на гърдите ѝ, притиснати в мен, крака ѝ, преметнат върху моя. И у мен полека започна да се надига възбуда, едновременно приятна и плашеща. Тя носеше светла басмена рокля с изрязано деколте, което разкриваше формите ѝ. Помня, че онази нощ беше боса и в краката ѝ, огрени от лунната светлина, имаше нещо особено чувствено и изкусително.

Косата ѝ бе доста пораснала от напускането на сиропиталището и падаше върху раменете ѝ на меки кестеняви къдри, а твърде дългият бретон постоянно влизаше в очите ѝ.

Докато лежахме в тревата, долових още и лекия аромат на цветя, който се носеше около нея — свеж и с лека мускусна нотка, напълно различен от онзи, с който я помнех от Дийн. Когато господин Макгинти най-сетне се прибра у дома и ние снехме ръце от устите си, подуших въздуха отново и я попитах какъв е този мирис.

— Просто одеколонът на госпожа О’Хенли — изкиска се тя.

— Какво е това?

— Парфюм, глупчо. Пръснах си го ето тук, на врата. Харесва ли ти?

Харесваше ми, и още как. Не знаех какво има в него, но караше стомаха ми да пърха, сякаш вътре имаше пеперудки. Очите ѝ, едва на педя от моите, изглеждаха много тъмни под лунната светлина, а пълните ѝ устни ме привличаха почти неустоимо да ги целуна. Преди да успея да се поддам на изкушението обаче, тя скочи и ми даде знак с ръка да побързам.

Изправих се и двамата продължихме тичешком покрай началното училище и по пътя, минаващ над плажа. Тук спряхме запъхтени, за да се насладим на гледката. Морето искреше в трептящо мълчание под нас, а вълните се плискаха кротко в пясъчната извивка на залива. Лунната пътека се простираше до безкрай, а линията на хоризонта се нарушаваше единствено от шепа тъмни островчета и мрачния, масивен силует на Бара.

Никога не бях виждал подобна нощ. Мека и съблазнителна, сякаш нарочно подпомагаща тайния план на Кейт.

— Ела — подкани ме тя и пое по тясна пътечка през бурените, към руините на стара къща на самия бряг. Щом се озовахме между каменните ѝ стени, тя се отпусна върху тревясалия под и потупа с длан мястото до себе си. Седнах, долавяйки с всичките си сетива топлината на нейното тяло, тихите въздишки на морето, кадифения, обсипан със звезди небосвод над главите ни. Изпълнен с неведомо очакване от погледа на нейните блестящи тъмни очи, от допира на пръстите ѝ, преминали като електрически ток през лицето ми.

Нямам представа откъде се учим да правим тези неща, но преди да разбера какво става, аз я държах в прегръдките си и ние се целувахме. Меки и топли устни, отварящи се, за да позволят на езиците ни да се срещнат. Тръпнещи, търсещи. Усетих ръката ѝ между краката си, където напрежението вече изпълваше панталоните ми, а моята се плъзна под тънкия плат на роклята, за да напипа меката, поклащаща се гръд, зърното, набъбнало и твърдо като лешник.

Чувствах се замаян. Упоен. Напълно изгубил контрол, понесен от морето от хормони. Съблякохме се трескаво, захвърляйки дрехите както ни падне, и се притиснахме голи един в друг. Мека, податлива, влажна, гореща плът. Не знаех какво върша. Момчетата никога не знаят. Те само следват някакъв груб инстинкт. Кейт бе онази, която направляваше нещата. Пое члена ми в ръка и го насочи нежно вътре в себе си. Простенах, почти изкрещях от болка или удоволствие, а после първичните ми инстинкти влязоха в играта и аз извърших онова, което бях програмиран да върша. Нейните викове само ме възбуждаха още повече, довеждайки до естествения и, разбира се, твърде скорошен финал.

Но Кейт бе подготвена за него и ме накара да изляза, така че семето ми се изля отвън, сребристо на лунната светлина върху меката извивка на корема ѝ.

— Не искаме да забременея, нали? — каза, след което постави ръката ми между бедрата си. — А сега ме накарай и аз да свърша.

С нейна помощ неловките ми пръсти бързо се научиха как да изтръгват отклик от влажната мекота на устните ѝ и аз бях изпълнен от огромно желание да я задоволя, докато тя извиваше тяло отново и отново, преди накрая да извика в нощта и да се отпусне задъхана върху тревата, с усмивка върху пламналото лице.

Тя се пресегна, улови главата ми с ръце и ме придърпа надолу, за да ме целуне. Дълга, сластна целувка, при която езикът ѝ бавно се преплиташе в моя. В следващия момент вече беше на крака и ме дърпаше към морето.

— Хайде, Джони!

И ние се затичахме голи между камъните, прекосихме пясъка и влязохме във водата.

Шокът от съприкосновението на студената вода с разгорещената ни кожа бе толкова силен, че за секунда дъхът ни замря. После и двамата неволно изпищяхме. Макар че наоколо нямаше обитаеми къщи, истинско чудо е, че никой не ни е чул, защото гласовете ни сигурно са отекнали чак до другия край на острова.

— Замръзна ми задникът! — извика Кейт в тъмното, а аз се ухилих и отвърнах:

— Пак ще ти го стопля.

С пляскане се върнахме обратно към плажа, изкачихме се до разрушената къща и се отъркаляхме в тревата, за да се изсушим. Навлякохме набързо дрехите си и легнахме един до друг, притиснати в обятията си и загледани нагоре към звездите. Омагьосани, останали без дъх, сякаш за първи път в човешката история откривахме секса.

Дълго време не разменихме нито дума, докато накрая аз не попитах:

— Какво беше онова, което искаше да ми дадеш?

А Кейт само се изкиска.

Повдигнах се на лакът и я изгледах озадачено.

— Нещо смешно ли казах?

— Един ден ще разбереш, голямо момче — отвърна все още усмихната тя.

Отпуснах се пак по гръб и неприятното усещане, че ми се подиграват, бързо се стопи, отстъпвайки място на всепомитащо чувство на любов, на желание да съм винаги до нея, да я пазя и защитавам. Тя зарови лице в шията ми, прегърнала ме с ръка и преметнала единия си крак връз мен, а аз просто се взирах в звездите, изпълнен с ново блаженство от това, че съм жив.

— Защо наричаш това място Плажа на Чарли? — попитах, като я целунах по косата.

— Защото тук Хубавия принц Чарли[9] е слязъл на сушата, когато през 1745-а дошъл да събира войски за якобитското въстание срещу англичаните — отвърна тя. — Поне така ни учат в училище.

През следващите седмици още на няколко пъти се срещахме и ходехме в старата разрушена къща, за да правим любов. Хубавото пролетно време продължаваше и човек можеше да усети как океанът се затопля от мощния поток на Гълфстрийма, нахлуващ в студените зимни води на Северния Атлантик. Докато не настъпи онази нощ, в която всичко се обърка.

Бяхме се уговорили да се срещнем както обикновено, но още следобед вятърът се промени и откъм хоризонта се зададоха тежки, тъмни облаци, които набъбваха все повече с настъпването на вечерта. Постепенно се разрази истинска буря, съпроводена с проливен дъжд. Връщащият се от комина дим задави цялата стая и ние, въпреки ранния час, набързо се разотидохме по леглата.

Аз дълго лежах, вперил поглед в тавана, без да знам какво да правя. Имах уговорка с Кейт, която нямаше как да отменя. Макар любовната среща в това време да бе изключена, бях длъжен да отида, просто в случай че и тя го направи. Другото означаваше да я оставя да ме чака сама на кея, прогизнала до кости.

Чаках нетърпеливо, поглеждайки час по час фосфоресциращите стрелки на часовника си. Щом моментът дойде, се измъкнах от завивките и извадих мушамата, която бях скрил под леглото. Тъкмо вдигах прозореца, когато чух в тъмното гласа на Питър, доста силен, за да надвика шума на вятъра отвън.

— Къде отиваш?

Сърцето ми подскочи и се извърнах рязко. В гърдите ми се надигна неоправдан гняв.

— Не е твоя работа къде отивам. Заспивай веднага!

— Но, Джони, ти не ходиш никъде без мен.

— По-тихо, за бога! Просто се обърни на другата страна и се преструвай, че съм до теб. Ще се върна, преди да си усетил.

После прескочих перваза и се спуснах от другата страна. Когато се обърнах да затворя прозореца, видях безкръвното лице на брат си, който седеше в леглото и ме гледаше със смесица от неразбиране и страх. Обърнах му гръб, нахлупих качулката и поех през дъжда.

Тази вечер и дума не можеше да става за тичане надолу по хълма. Беше тъмно като в рог и трябваше внимателно да подбирам пътя си между камъните и високата трева, докато вятърът шибаше злостно в лицето ми. Успях да ускоря крачка едва когато стигнах пътеката, водеща към кея.

Стигнах там, но от Кейт нямаше и следа. Приливът наближаваше най-високата си точка и нито заливът, нито вълноломът предоставяха някаква защита срещу беснеещото море. Пенестите талази връхлитаха един подир друг и с оглушителен рев заливаха брега. Пръските, летящи от тях, в съчетание с дъжда, ме измокряха до кости и аз усещах как въпреки мушамата прогизналите дрехи лепнат по тялото ми. Озърнах се в тъмнината, питайки се още колко да чакам. Беше лудост, че изобщо съм излязъл. Трябваше да се досетя, че Кейт никога няма да тръгне в такова време.

И тогава видях малката фигурка, приближаваща изпод сянката на хълма. Беше тя, с жвакащи гумени ботуши, няколко размера по-големи от нейния, и увита в шлифер, навярно принадлежащ на госпожа О’Хенли. Сграбчих я в обятията си и я притиснах силно.

— Не исках да дойдеш и да се окаже, че ме няма — извиках през воя на вятъра.

— Аз също — ухили се тя и ме целуна. — Но се радвам, че си тук. Ако ще и само за да ми кажеш, че днес няма да стане.

— Кое нямало да ми стане?

— Ама и ти, само за едно си мислиш — засмя се Кейт.

Целунахме се отново и останахме за кратко прегърнати сред бурята и дъжда, вилнеещи навред около нас. После тя се отскубна с думите:

— Най-добре да се прибирам. Един господ знае как ще обясня тези мокри дрехи. — И с последна целувка тя се обърна и бързо изчезна в нощта. Гледах известно време подире ѝ, после също се отправих към дома. Но не бях изминал и десетина метра, когато видях насреща си нечий силует. В първия миг замръзнах от страх, преди да осъзная, че това е Питър. Не носеше никаква връхна дреха, а само вехтите си дочени панталони и едно протрито сако, дадено му от Доналд Шеймъс. Беше мокър като мишка, със залепнала за челото коса, а върху лицето му, въпреки мрака, ясно се четеше израз на окаяна мъка. Навярно се бе облякъл и тръгнал веднага след мен.

— За бога, Питър, какво търсиш тук?

— Ти беше с Кейт — отвърна той.

— Да. — Нямаше как да отрека очевидното.

— Зад гърба ми.

— Не, Питър!

— Да, Джони. Винаги сме били тримата. Аз, ти и Кейт. Винаги, още от сиропиталището. — Очите му горяха от странна емоция. — Видях те как я целуваш.

— Ела — улових го за ръка. — Хайде да се прибираме у дома.

Но той се дръпна рязко и се вторачи в мен през дъжда.

— Не! Ти си ме лъгал.

— Какви ги говориш? — Вече започвах да се гневя. — Кейт и аз сме влюбени, ясно? Това няма нищо общо с теб.

Той млъкна, сякаш го бях зашлевил. Никога няма да забравя изражението му — изражение на човек, предаден от най-близкия си. После, без да обели и дума, се впусна в бяг. Бях толкова изненадан, че ми трябваха няколко секунди да реагирам, а през това време той се изгуби от погледа ми.

— Питър! — извиках.

Той не бе побягнал по пътеката за вкъщи, а в обратна посока, към брега. Изпъшках безпомощно и се впуснах след него.

Чудовищните вълни се разбиваха по целия северен бряг, неравен и осеян с ръбати каменни блокове, стърчащи в подножието на отвесните скали. Сега видях брат си, като едва различаваща се тъмна сянка, да си проправя път сред тях. Това беше лудост. Във всеки момент някоя вълна можеше да го грабне и завлече в дълбините на залива, към сигурна смърт. Проклинайки деня, в който се беше родил, аз също започнах да прескачам от камък на камък.

На няколко пъти го виках, но гласът ми потъваше в рева на морето, отнесен от вятъра. Оставаше ми единствено да не го губя от поглед и да се опитам да го настигна. Бях само на няколко крачки зад него, когато започна да се катери. При нормални условия това нямаше да е чак толкова трудно, но тази вечер граничеше с безумие. Крайбрежните скали бяха седем или осем метра високи, прорязани от дълбока цепнатина, сякаш някой великан ги бе ударил с огромен чук и длето.

Брат ми беше почти на върха, когато падна. Дори да е извикал, не съм го чул. Той просто изчезна в черната паст на този отвор. Зарязах всяка предпазливост и панически се заизкачвах към мястото, където го бях видял за последно. Надзърнах надолу в ямата, но там цареше абсолютна чернота.

— Питър! — изкрещях, но ми отвърна единствено ехото от каменните недра. После, за свое огромно облекчение, дочух слабия му глас:

— Джони! Джони, помогни ми!

Знам, че постъпих неразумно. Ако бях спрял да помисля, щях да изтичам обратно до вкъщи и да събудя Доналд Шеймъс. Независимо какви неприятности щях да си навлека. Но аз не го сторих и само след няколко секунди бях в същото окаяно положение, както и Питър.

Започнах да се спускам в цепнатината, като търсех опора в двете ѝ срещуположни стени, но в един момент левият ми крак просто пропадна и аз полетях надолу. По време на падането явно съм си ударил главата, защото, преди да стигна дъното, вече бях в несвяст. Нямам представа колко време съм лежал в безсъзнание, но първото, което чух, бе гласът на Питър, съвсем близо до моето ухо. Той повтаряше името ми, отново и отново като някаква мантра.

Заедно с пробуждането ми дойде и болката. Толкова пронизваща, че не можех да си поема дъх. Лежах проснат върху ложе от скала и чакъл, а лявата ми ръка бе неестествено извита зад гърба. Моментално разбрах, че е счупена. С цената на много усилия успях да се повдигна до седнало положение, крещейки ругатни в нощта по адрес на Бог, Дева Мария, Питър и всичко останало, което ми дойде наум. Не виждах по-далеч от носа си, но чувах ясно рева на океана. Чакълът под мен бе мокър и осеян с водорасли, което значеше, че единствено настъпилият отлив е причината да не сме под водата.

По време на прилив, и то при буря, подобна пукнатина щеше да представлява врящ, пенест котел, в който и двамата щяхме да се удавим. Брат ми хленчеше тихо, а зъбите му тракаха. Когато се притисна в мен, усетих неудържимото треперене на тялото му.

— Трябва да се измъкнеш оттук и да доведеш помощ — казах.

— Няма да те оставя, Джони — лъхна ме в лицето горещият му дъх.

— Питър, ръката ми е счупена. Ако ти можеш да се изкатериш догоре, върви да повикаш Доналд Шеймъс.

Но той само се сгуши още по-плътно в мен, като хлипаше и подсмърчаше. Отпуснах глава назад и затворих очи.

Когато ги отворих отново, през отвора над нас вече проникваше първата сивкава светлина на утрото. Питър се бе свил на кравай върху чакъла до мен и не помръдваше. Започнах истерично да викам за помощ. Сякаш някой можеше да ме чуе в този пущинак. Скоро вече бях прегракнал, но не се отказвах. И тогава, в отвора на пет метра над главите ни се показа нечия сянка, а един познат глас изрече:

— Пресвета Богородице, какво правите там долу, момчета?

Беше нашият съсед, Родерик Макинтайър. По-късно разбрах, че няколко овце му се изгубили след бурята и той обикалял да ги търси сред скалите. Ако не беше това щастливо стечение на обстоятелствата, и двамата щяхме да намерим смъртта си в онази яма. Всъщност аз още се боях за Питър, който продължаваше да не дава признаци на живот.

Всички мъже, които не бяха излезли за риба, се събраха горе на скалата. Един от тях се спусна по въже при нас, за да им помогне да ни изтеглят. Морето се бе поукротило, но продължаваше да духа силен вятър. Никога няма да забравя изражението върху лицето на Доналд Шеймъс в онова утро. Той не промълви и дума, а само ме вдигна на ръце и ме понесе към кея, където вече чакаше лодка, за да ни откара в Лудах. Питър още беше в безсъзнание и аз чух сред насъбралата се тълпа някой да казва:

— Получил е преохлаждане. Ще има късмет, ако оживее.

Прониза ме остро чувство на вина. Нищо от това нямаше да се случи, ако не се бях изнизал от къщи за срещата с Кейт. Как щях да се изправя пред майка си в следващия живот, ако нещо се случеше с Питър? Та аз ѝ бях обещал!

Не помня много от следващите ден-два. Знам, че в Лудах ни натовариха в буса на Доналд Шеймъс и ни откараха в болницата „Свято сърце“ в Далибърг. Дори не помня как са поставили ръката ми в тежката бяла гипсова шина, от която се подаваха само пръстите ми. Католическите сестри изглеждаха страховито в своите черни одежди и бели калимавки, като някакви предвестници на смъртта. Имах треска и бълнувах, като ту се потях обилно, ту треперех от студ.

Когато най-сетне дойдох на себе си, навън беше тъмно, а край леглото ми светеше нощна лампа. Не можех да кажа колко време е минало, но ми се стори поразително отново да разполагам с електрическа светлина. Сякаш бях пропътувал обратно във времето към предишния си живот.

В палатата имаше общо шест легла. Някои бяха заети, но в нито едно не забелязах Питър и започнах да изпитвам лошо предчувствие. Къде се беше дянал брат ми? Измъкнах се изпод одеялото, стъпих върху студения балатум с босите си, разтреперани от слабост крака и излязох в коридора. От отворената врата в единия му край идваше светлина и се носеха приглушените гласове на монахините. После към тях се примеси и един мъжки — вероятно на доктора.

— Тази нощ ще бъде критична — каза той. — Преживее ли я, има шанс да се оправи. Всичко е на кантар, но поне организмът му е млад.

Като в транс се упътих по посока на гласовете и застанах на прага. Три глави се извърнаха едновременно към мен, а една от сестрите бързо стана на крака и ме улови за раменете.

— Защо си станал от леглото, млади човече?

— Къде е Питър? — успях да кажа само и видях как те се спогледаха.

— Брат ти има пневмония — рече докторът, към петдесетгодишен мъж с тъмен костюм.

Думата не означаваше нищо за мен, но по тона му разбрах, че е нещо сериозно.

— Къде е сега?

— В специалното отделение — отвърна другата монахиня. — Утре ще го видиш.

Но аз вече знаех от подслушания разговор, че може и да няма утре. Със свит стомах позволих на сестрата, която ме бе уловила за раменете, да ме отведе обратно и да ме сложи да си легна. Тя ми оправи внимателно завивките, като заръча да не се притеснявам и да се опитам да поспя. После угаси лампата и излезе, шумолейки тихо с полите си.

В тъмнината до мен долетя гласът на един от мъжете от съседните легла:

— Пневмонията е убиец, синко. По-добре се моли за малкия си брат.

Дълго време лежах, заслушан в ударите на собственото си сърце. Кръвта пулсираше в ушите ми, докато останалите пациенти започваха един по един да похъркват, победени от съня. Но аз знаех, че тази нощ няма начин да заспя. Чаках и чаках, докато накрая цялата малка болница не потъна в дълбока тишина.

Тогава призовах на помощ целия си кураж, станах отново и надникнах навън. Слаба светлина се процеждаше изпод вратата на сестринската стая, както и изпод една друга затворена врата, в далечния край на коридора. Отидох до нея и полека натиснах бравата.

Вътре цареше особен жълтеникавооранжев сумрак. Той се дължеше на електрическите печки, разположени около единственото легло. Въздухът бе натежал и душен като в парник. Под завивките лежеше отпуснатата фигура на Питър. Притворих тихо и го доближих.

Лицето му имаше ужасен цвят. Не просто блед, а бял като платно, със синкави сенки под очите. По челото му блестяха капки пот, а чаршафите, които го покриваха, също бяха влажни от нея. Докоснах страната му с опакото на дланта си и почти отскочих от неестествената му горещина. Той направо пламтеше. Очите му се движеха под затворените клепачи, а дишането му бе плитко и учестено.

Чувството за вина ме връхлетя със съкрушителна сила. Придърпах един стол до леглото, седнах на ръба му и улових ръката на Питър в своята. Държах я така, сякаш животът ми зависеше от това. Ако можех, в този момент щях охотно да заема неговото място.

Не знам колко дълго съм прекарал така. Сигурно часове. По някое време трябва да съм заспал, защото помня, че монахините ме събудиха и без нито дума на упрек ме отведоха обратно в палатката. Там лежах до сутринта в неспокойна дрямка, изпъстрена със странни сънища за бури и секс. Докато неусетно слънчевата светлина не проби измежду завесите, хвърляйки ярки ивици върху балатума.

Вратата се отвори и сестрите се появиха, бутайки количка на колелца със закуската. Една от тях ми помогна да седна и каза:

— Брат ти е добре. Температурата му е спаднала през нощта. Ще се оправи. След като закусиш, може да отидеш да го видиш.

Изгълтах надве-натри овесената каша и чая си и хукнах към стаята на Питър.

Той все още лежеше отпуснато, но лицето му бе добило малко цвят, а очите не изглеждаха така хлътнали. Щом ме видя, извърна глава и върху устните му се появи лека, но искрено щастлива усмивка. А аз се боях, че никога няма да ми прости.

— Съжалявам, Джони — промълви едва чуто.

Очите ми се замъглиха от сълзи.

— За какво? Та ти не си виновен за нищо.

— Пак оплесках цялата работа.

— Не — поклатих енергично глава. — Ако има някой за упрекване, това съм аз.

— Знаеш ли, през нощта една жена дойде и седя при мен.

— Това бях аз, Питър — засмях се.

— Жена беше, Джони — възрази той. — Седеше на същия този стол.

— Някоя от монахините значи.

— Не, не беше монахиня. Лицето ѝ не се виждаше добре, но носеше нещо като зелен жакет и тъмна пола. Държа ме за ръката цялата нощ.

Предположих, че треската просто е замъглила съзнанието му. Аз го бях държал за ръка, а монахините положително бяха влизали и излизали и всичко се бе объркало в паметта му.

— Имаше толкова красиви ръце — продължи той. — С дълги бели пръсти. Освен това беше омъжена, така че няма как да е била монахиня.

— Откъде знаеш, че е била омъжена?

— Носеше пръстен на безимения си пръст. И то такъв, какъвто не съм виждал преди. Две сребърни змии, увити една около друга.

Усетих как косата ми настръхва. Никога не му бях споменавал за пръстена, даден ми от майка ни. Той не знаеше как го бях крил в чорапите на дъното на торбата си в сиропиталището. Нито как господин Андерсън го бе метнал в пещта заедно с останалите ни вещи.

Възможно е в паметта му да е останал някакъв спомен от детинство, когато го е зървал на ръката ѝ. Но според мен видението му от онази нощ нямаше нищо общо с това, нито пък с треската. Аз вярвам, че майка ни наистина се е намесила от отвъдното и е седяла с него в критичните часове на пневмонията. Запълнила е празнотата, оставена от моето неизпълнено обещание винаги да бдя над него.

И аз ще нося вината за това чак до гроба си.

След няколко дни ни изписаха. Моята ръка, естествено, още бе гипсирана, а сърцето ми — изпълнено с ужас от възмездието, което Доналд Шеймъс несъмнено ни беше подготвил.

Той спря пред болницата „Свято сърце“ със стария си бус и дръпна назад страничната врата, за да се качим. Изминахме двайсетте минути път до Лудах в пълно мълчание. Нийл Кембъл, който ни очакваше с лодката си, попита как сме, а Доналд размени няколко думи с него, но отново не проговори с нас. Когато слязохме на кея в Хаун, забелязах, че Кейт ни гледа от двора на О’Хенли — дребна фигурка в синьо на фона на зеления хълм. Тя помаха с ръка, но аз не посмях да отвърна на поздрава ѝ.

Поехме нагоре по склона към дома, където Мери-Ан ни очакваше с къкрещо на печката ястие, изпълващо кухнята с вкусен аромат. Щом се появихме на прага, се обърна и ни огледа добре, но също не каза нищо, а просто продължи да бърка гозбата.

Първите думи, които чухме, бяха на благодарствената молитва, отправена към Всевишния за храната на трапезата, след което Мери-Ан ни поднесе царско угощение. Аз не бях много наясно с Библията по онова време, но все пак си припомних притчата за блудния син и за това как баща му го посрещнал с отворени обятия, сякаш нищо не се е случило. Сърбахме с апетит гъстата гореща супа със зеленчуци. След като отопихме чиниите с прясно изпечения хляб, последва задушено месо с картофи, а накрая — пудинг за десерт. Не помнех някога в живота си да съм ял с по-голяма наслада.

После се преоблякох, надянах гумените ботуши и отидох да нахраня овцете и кокошките. Това не беше лесна задача с една гипсирана ръка, но въпреки всичко настроението ми бе приповдигнато и навярно за първи път от осемнайсетте месеца, прекарани на острова, действително се чувствах у дома. През цялото време се озъртах за Мораг, защото бях сигурен, че съм ѝ липсвал, макар и част от мен да се боеше, че може да ме е забравила. Но овчицата не се виждаше никъде и след половин час безплодно търсене се върнах в къщата. Доналд Шеймъс седеше в креслото до печката и пуфкаше с лулата си.

— Къде е Мораг? — попитах.

Той се обърна със странен, мъгляв израз в очите.

— Току-що я изяде, синко.

Не му показах колко дълбоко ме е наранила жестокостта му и никой не разбра за сълзите ми, пролети под завивките същата нощ. Но той още не бе приключил с мен.

На следващата сутрин ме отведе в помещението, където се колеха овцете. Не знам какво имаше в тази стара барака с ръждив тенекиен покрив, но още щом човек прекрачеше прага ѝ, го лъхваше усещане за смърт. Дотогава не бях виждал как се коли овца и Доналд явно бе решил, че е време да ми покаже.

— Животните са за ядене — каза. — Не за обичане.

После вкара вътре едно младо овне и ме накара да го уловя за рогата. Докато то се дърпаше, подложи под него кофа и извади дълъг нож, чието острие проблесна на светлината, проникваща през малкото прозорче. С едно бързо, кратко движение преряза артерията на шията му и кръвта пръсна в кофата.

Мислех, че животното ще се бори повече, но то спря да се съпротивлява почти веднага, вперило в мен големите си отчаяни очи. С изтичането на кръвта, и светлината в тях постепенно гаснеше.

По-късно видях същото изражение в очите на Питър, когато и неговото гърло бе прерязано в онази нощ на Плажа на Чарли.

Момчето сега седи и ме гледа, сякаш очаква да кажа нещо. По някакъв странен начин съзирам в очите му себе си и се пресягам, за да уловя ръката му. Проклети сълзи! Как замъгляват всичко. Усещам как стиска пръстите ми и всичко, което животът ми представлява и някога е представлявал, изглежда черно от отчаяние.

— Съжалявам, Питър — казвам. — Толкова съжалявам.

Двайсет и шеста глава

Старото гробище бе толкова препълнено, че преливаше отвъд своите обрасли с мъх каменни стени и нови гробове превземаха постепенно тревистия склон по посока на църквата.

Фин паркира колата и пое пешком сред паметниците. Отвъдното бе многолюдно място, дори на малък остров като този. Кръстовете се издигаха гъсто, изпъквайки ясно върху лишената от дървета земя. Толкова много човешки души, преминали от единия живот в другия. Всичките в сянката на църквата, където някога са идвали да се молят. Църква, построена с парите на рибарите. Църква с нос на лодка под олтара.

Отвъд далечната страна на оградата се издигаше модерна едноетажна постройка с покрита тераса, предлагаща гледка към залива. Но това не беше къща за живеене, а бар „Политишън“, както оповестяваше табелата, окачена над вратата. Удобно място, помисли си Фин, където мъртвите, или поне техните оплаквачи, да наквасят гърла на път от църквата за гробището. Място, където да удавят скръбта си.

На паркинга отпред бе спрян розов мерцедес с вдигнат гюрук. Докато минаваше покрай него, иззад открехнатото стъкло го заджафка дребен йоркширски териер.

В кръчмата беше тихо, само неколцина клиенти дремеха над питиетата си в късния следобед. Фин си поръча бира от словоохотливата барманка, която му обясни, че заведението е кръстено на кораба „Политишън“, който потънал в залива през войната, на път за Карибско море.

— Разбира се — добави жената, — всеки, който е чел книгата „Уиски в изобилие“ на Комптън Макензи, ще знае, че товарът му е включвал сандъци с чудесно малцово уиски. И че жителите на острова са прекарали следващите шест месеца, занимавайки се основно с неговото „спасяване“ и криене от акцизните.

Тук тя му показа три бутилки, още пълни, които според думите ѝ представляваха част от същия този товар. Фин се зачуди колко ли пъти е разказвала същата история и реши да смени темата.

— Мога ли да ви попитам за онзи плаж отвъд гробището, на западната страна на острова?

— Да, какво за него?

— Защо името му е Плажа на Чарли?

— Никога не съм чувала да му казват така. — Барманката сви рамене и се обърна към възрастната дама, която седеше сама на закритата тераса и съзерцаваше залива, въртейки между пръстите си чаша джин с тоник. — Мораг, да знаеш защо някой би наричал плажа долу „Плажа на Чарли“?

Мораг се обърна и Фин начаса си даде сметка, че навремето трябва да е била поразително красива. Имаше ясни черти и гладка загоряла кожа под хаотична маса от буйна, изрусена коса, които ѝ придаваха вид на петдесетгодишна, макар по-внимателното вглеждане да издаваше, че е поне на седемдесет. И двете ѝ ръце тегнеха от златни и сребърни пръстени и гривни, които подръннаха, щом надигна питието с елегантните си пръсти с яркорозов маникюр. Беше облечена в бяла блуза, късо дантелено елече и прозирна синя пола на волани. Като цяло нямаше вид на жена, която ще срещнеш в затънтено място като тукашното.

— Ако трябва да предположа, миличка — дари ги с ослепителна усмивка тя, — причината навярно ще да е, че там Хубавия принц Чарли и седемте мъже от Мойдарт са слезли от френската фрегата „Льо Дю Тейе“, за да събират армия за якобитското въстание срещу англичаните.

— Виж ти, не знаех — рече барманката.

— Какво ли ви учат в училище вас, младите — поклати глава Мораг. — Историята гласи, че Чарли се укрил в едно заливче, наречено Койлеаг а’ Фрионса — ще рече, Залива на принца. — Тя обърна лъчистите си кафяви очи към Фин. — А кой се интересува?

Той взе халбата си, прекоси терасата и ѝ протегна ръка.

— Фин Маклауд. Търся сведения за семейството, което е живяло точно под вашата къща.

— О, значи знаете коя съм? — повдигна изненадано вежди тя.

— Узнах едва щом пристигнах — усмихна се той. — Но от друга страна, не беше особено трудно. Дори ако пренебрегнем розовия мерцедес на паркинга, пак щях да предположа, че сте актрисата Мораг Макюън.

— Добро попадение, миличък. Трябвало е да станеш полицай.

— Вече бях такъв. А и бездруго сте достатъчно известна от екрана.

— Е, не всеки е роб на телевизията. — Тя отпи от джина си. — Да разбирам ли, че вече не работиш в полицията?

— Не, сега съм просто частно лице.

— По мое време всички къщи тук бяха още обитаеми. Така че ако някой може да ти помогне, това съм аз. — Мораг пресуши чашата си и се изправи сковано, като ръката ѝ внезапно се стрелна, за да се опре на рамото му. — Проклет ревматизъм! Изпрати ме до вкъщи, господин бивш полицай Фин Маклауд, а аз ще ти налея две-три питиета, докато ти разказвам. — Тя се приведе доверително към ухото му, но гласът ѝ остана доста над нивото на сценичния шепот. — Там пиячката е по-евтина.

Щом излязоха на паркинга, Мораг каза:

— Остави си колата тук, ще отидем с моята. Винаги можеш да се върнеш пеша и да си я вземеш. — После се вмъкна зад волана на розовия мерцедес, посрещната от въодушевеното джафкане на териера. — Запознай се с Дино. Дино, това е Фин. — Фин се настани на пътническата седалка, а кучето го изгледа любопитно и скочи в скута на стопанката си. Тя запали двигателя и спусна гюрука. — Той обича вятърът да му роши козината. А и слънцето се показва толкова рядко, че е срамота да не му се порадваш в ден като днешния, нали?

— Абсолютно.

Мораг извади цигара и я запали.

— С тези проклети забрани човек вече не може дори да пуши с питието си, освен в собствения си дом. — Тя всмука дима дълбоко в дробовете си и го издиша. — Сега е по-добре.

Колата напусна паркинга със свистене на гуми, минавайки на сантиметри от стълба на портата. Докато се носеха нагоре по хълма, Дино бе опрял лапи на страничната врата, излагайки муцуната си на вятъра. Мораг, от своя страна, небрежно жонглираше с цигарата и лоста за скоростите. Всеки път щом ги сменяше, колата леко занасяше наляво или надясно. Профучаха покрай началното училище и се устремиха към църквата, а Фин се бе вкопчил с побелели кокалчета в ръбовете на седалката си.

— Когато обясних на хората от „Мерцедес“ какъв цвят желая, те заявиха, че го нямали в каталога — рече Мораг, докато въздушното течение отнасяше встрани цигарената пепел и дима от устата ѝ. — А аз им показах маникюра си и отвърнах, как да го нямате, ето този е. Дори им оставих шишенцето с лак, за да докарат точно същия розов оттенък. Видяхте ли, казах им, щом доставиха колата, всичко е възможно.

Тя се засмя, а Фин искрено си пожела да отделя повече внимание на пътя, отколкото на беседата с него.

Превалиха хълма и се спуснаха вихрено надолу към пристанището Хаун, като в последния момент завиха надясно, следвайки извивката на малкия залив, и поеха по новия асфалтиран участък към голямата бяла къща на Мораг. Гумите изтрополиха през решетката за овце, а сетне изхрущяха върху късчетата гранитен чакъл, примесени с шарени стъклени мъниста.

— Те блестят нощем, ако запаля лампите — обясни Мораг, докато слизаше от колата, пускайки Дино от скута си. — Все едно ходиш по светлина.

Стълбите към верандата се охраняваха от гипсови статуи на голи женски тела, а из градината лежаха или стояха фигури на сърни в естествена големина. Върху алпинариума в средата на малко езерце се изтягаше бронзова русалка. По горния край на оградата минаваше неоново осветление, а между плочките на теракотената настилка растяха няколко цъфтящи храста, устояли по някакъв начин на суровия климат. Навред бяха окачени вятърни камбанки, създаващи нестихваща какофония от бамбук и метал.

Фин последва Мораг и Дино в застлано с дебел килим антре, откъдето широко стълбище водеше към втория етаж. Стените бяха покрити от цветни репродукции на кораба „Мейфлауър“, мадони, морски сцени и светци. Имаше гръцки колони, увенчани с всевъзможни дрънкулки, а точно на входа на всекидневната се бе проснал изящен сребърен гепард. Самата стая разполагаше с бар, както и с панорамен френски прозорец, излизащ към верандата. Всяко налично пространство по бара, масичките и лавиците бе заето от порцеланови фигурки, лъскави кутии за украшения, лампи и лъвове. Мраморният под бе излъскан почти до огледален блясък.

Мораг хвърли връхната си дреха върху едно кожено кресло и се вмъкна зад бара, за да приготви питиетата.

— Е, разполагай се. Какво ще желаеш — бира, уиски? Или нещо по-екзотично?

— Само бира, благодаря. — Фин, който бе изпил по-малко от половината си халба в бар „Политишън“, пое от нея чашата с пенливата течност и си проправи път между хаоса от предмети към прозореца. Оттам се разкриваше великолепна гледка през залива към остров Уист, а също към малкия каменен кей под тях, където бяха приставали корабите от Лудах преди построяването на пътищата и появата на автомобилните фериботи. — В Ерискей ли сте родена?

— Не, но съм отрасла тук.

Фин се обърна и я видя да надига продължително своя джин с тоник. Подрънкването на кубчетата лед наподобяваше това на вятърните камбанки отвън.

— И как едно местно момиче е станало прочута актриса?

Мораг се засмя гръмко.

— За прочута не знам, но първата стъпка за едно момиче от остров Ерискей, което иска да стане каквото и да било, е просто да се махне оттук.

— На каква възраст заминахте?

— На седемнайсет. Постъпих в Кралската шотландска музикална и драматична академия в Глазгоу. Открай време исках да стана актриса. Още откакто в читалището показваха един филм за Ерискей. Той не беше художествен, а документален, сниман от някакъв германец през трийсетте. Но въпреки това в образите, движещи се по големия екран, имаше нещо омагьосващо. Нещо, което сякаш им придаваше безсмъртие. И аз се запалих по него. — Мораг излезе иззад бара и се настани на дивана, а Дино моментално скочи върху коленете ѝ. — Друг път един от нашите учители устрои прожекция у дома си. Беше тъкмо след появата на електричеството. Ние, хлапетата, се натъпкахме в гостната му, а той ни показа кадри от ваканцията си в Инвърнес. При това ни взе по пени на калпак, мошеникът! — Тя се заля от смях, а териерът вирна глава и излая два пъти.

— Връщахте ли се понякога тук? — попита с усмивка Фин.

— Не. Никога. Години наред работих в театрите в Глазгоу и Единбург, обикалях цяла Шотландия на турнета. А после ми предложиха първата роля в телевизията и оттогава вече не погледнах назад. Отидох в Лондон, започнах да посещавам кастинги, а през останалото време си изкарвах прехраната като сервитьорка. Справях се горе-долу, но бях далеч от успеха. — Мораг изпадна в кратък размисъл, съпроводен от поредната глътка джин. — Докато не ме поканиха за сериала „Улицата“. Вече не бях първа младост, но затова пък веднага си лепнах в ролята. И аз не знам защо. Хората просто харесваха образа ми. Станах, така да се каже, нарицателно име. — Тя се подсмихна. — Последваха двайсет години слава и съответното щедро заплащане, което пък ми осигури ето това — тя обгърна с широк жест своето царство. — Едно много комфортно пенсиониране.

— И кое ви накара да се приберете отново? — попита Фин.

Тя наклони глава и го погледна.

— Ти също си от островите, нали?

— Да, от остров Луис.

— Е, тогава знаеш кое. В тези места има нещо, което винаги те кара да се връщаш накрая. Дори съм си запазила място в гробището край църквата.

— Били ли сте някога омъжена?

— Не — отвърна тя с тъжна усмивка. — Влюбена веднъж, да, но не и омъжена.

Фин се обърна към страничните прозорци, гледащи към селището.

— Значи сте познавали хората, обитавали парцела под вас?

— Разбира се. Старата вдовица О’Хенли живееше там, когато бях дете. Заедно с Кейт, която пък ми беше съученичка. Момиче от домовете.

— От домовете? — смръщи вежди Фин.

— О, да. Тук докарваха стотици като нея. Католическата църква ги вземаше от сиропиталища и приюти и ги настаняваше тук, на островите. Просто ги даваше на напълно непознати. По онова време нямаше проучване на приемните семейства и други подобни тънкости. Стоварваха хлапетата на кея в Лохбойсдейл и те чакаха, с табелки на вратовете, докато някой дойде да ги вземе. Началното училище беше пълно с тях.

— Не съм знаел за това — рече шокирано Фин.

Мораг запали нова цигара и издуха дима.

— Продължиха да го правят чак до шейсетте. Веднъж чух един свещеник да казва, че било полезно да има приток на свежа кръв след поколения от бракове между родственици. Мисля, че това беше част от идеята. Впрочем не всички деца бяха сираци. Случваше се да идват и от разбити семейства, но озовяха ли се веднъж тук, връщане назад нямаше. Връзките с миналото се прерязваха, всякакъв контакт с близки и роднини беше забранен. Някои биваха подлагани на ужасен тормоз — побоища, че и по-лошо. Повечето просто се ползваха за робски труд. А някои, подобно на мен, изваждаха късмет.

— Значи и вие сте били такава? — учуди се Фин.

— Да, господин Маклауд. Настаниха ме при едно семейство в Паркс, от другата страна на острова. Нямаха собствени деца, а и вече всички са измрели, разбира се. Но за разлика от мнозина, аз пазя щастливи спомени от времето, прекарано тук. Затова и нямах проблем да се върна. — Тя допи джина си. — Ще си капна още мъничко. Искаш ли още една бира?

— Не, благодаря. — Неговата чаша беше почти недокосната.

Мораг отмести Дино от коленете си, стана и отиде до бара.

— Впрочем тормозът над децата идваше не само от местните — каза с усмивка. — Някои пришълци, най-вече англичани, също помагаха. Като например директорът на училището в Далибърг. Беше се вживял в мисията да ни цивилизова и взе, че забрани Гилън Кулаг.

— Какво е това?

— Обичай, при който в навечерието на Нова година групи момчета обикалят къщите, благославят домакинствата със стихотворения и получават за награда хляб, курабии, сладкиши и плодове. Събират ги в чували от брашно, които носят със себе си. Това се практикува от векове, но господин Бидгуд реши, че твърде много напомняло на просия, и забрани на питомците си да участват.

— А те подчиниха ли се?

— Повечето — да. Но имах един съученик на име Доналд Джон. Също от сиропиталище, живееше при семейство Джилис от другата страна на хълма. Той пренебрегна забраната и излезе заедно с по-големите момчета. Когато Бидгуд разбра, здравата го наложи с ремъка.

— Не е имал право да постъпва така — поклати глава Фин.

— О, тогава учителите ни пердашеха за щяло и нещяло. Но Доналд Шеймъс — това бе неговият приемен баща — разбираше нещата по-различно. Вдигна се, отиде в кабинета на директора и му съдра задника от бой, ако ме извиниш за израза. После прибра Доналд Джон и никога повече не го пусна на училище. — Тя се усмихна. — А Бидгуд още същия месец се прибра с подвита опашка в Англия. Ето какъв колоритен живот живеехме по онова време.

Фин се озърна наоколо и си рече, че животът ѝ не е по-малко колоритен и сега.

— Имате ли представа какво е станало с Кейт?

— Боя се, че не — отвърна Мораг, като разклати леда в чашата си. — Напусна острова още преди мен и оттогава нищо не съм чувала за нея.

Поредната задънена улица.

Когато Фин тръгна да си върви, облаците на запад се бяха сгъстили, а вятърът носеше първите ситни пръски дъжд.

— Най-добре да те откарам обратно през хълма — рече Мораг, която бе излязла да го изпрати. — Всеки момент ще завали като из ведро. Изчакай само да отворя гаража, че да вкарам колата направо вътре на връщане.

Тя набра кода на клавиатурата и вратата плавно се вдигна, прибирайки се под покрива. Фин забеляза стар чекрък, поставен в дъното на гаража.

— Да не би да предете вълна? — попита.

— За бога, не — засмя се Мораг, като седна зад волана, а Дино отново скочи в скута ѝ. Този път гюрукът бе вдигнат и той започна неспокойно да скимти и да тика влажния си нос в стъклото, докато тя не свали прозореца, позволявайки му да подаде глава навън. — Никога не съм го правила и нямам намерение да започвам. Просто го взех и реших да го реставрирам. Ще стои добре в гостната, а и ще ми напомня за всички онези жени, които съм гледала да предат като момиче. После изработваха от преждата одеяла, чорапи и пуловери за мъжете. Повечето мъже бяха рибари и прекарваха в морето по пет дни в седмицата. Знаеше се, че местните пуловери от промаслена вълна са практически непромокаеми, и те всички ги носеха.

Тя стигна крайбрежния път и зави рязко по него.

— При плетенето всяка жена си имаше свой собствен мотив, който обикновено се предаваше от майка на дъщеря. Толкова специфичен, че когато извадеха нечий разложен труп от морето, можеха да го разпознаят само по шарката на пуловера. Безпогрешно, като пръстов отпечатък.

Мораг се обърна да махне за поздрав на възрастния мъж, с когото Фин бе разговарял по-рано, и мерцедесът едва не влезе в канавката, но това изобщо не я притесни.

— Тук имаме един пенсиониран свещеник, който си пада малко историк. Нали е дал обет за целомъдрие, какво друго да прави през дългите зимни вечери. — Тя хвърли палава усмивка на Фин. — Та той колекционира мотиви на тъкани от Ерискей. Чувала съм, че имал снимки и рисунки, обхващащи цял век, ако не и повече.

Скоро стигнаха билото на хълма и тя го изгледа любопитно.

— Нещо си много мълчалив.

— Просто ми е приятно да слушам вашите истории — отвърна Фин с мисълта, че трудно би успял да вмъкне и дума в разговора, дори и да иска.

— А защо те интересуваха моите съседи О’Хенли?

— Всъщност интересуват ме не те, а произходът на един стар човек, който сега живее на остров Луис. Мисля, че следите му водят към Ерискей.

— Как се казва? Нищо чудно да го познавам.

— О, надали. Представя се като Тормод Макдоналд, но това не е истинското му име.

— А кое тогава?

— Тъкмо това се опитвам да разбера.

Дъждът започна, докато Фин шофираше на север от Лудах. Първо по предното му стъкло заудряха отделни тежки капки, носени откъм океана, а после пороят се разрази с пълна сила, принуждавайки го да включи чистачките на максимална скорост. Щом стигна Далибърг, отби по пътя за Лохбойсдейл, а в съзнанието му все още се въртяха думите на Мораг за неповторимите мотиви в тъканите на жените от Ерискей — може би неговият последен шанс да разкрие истинската самоличност на бащата на Маршели.

Хотел „Лохбойсдейл“ бе кацнал точно над пристанището, откъм подветрената страна на планината Бен Кенет, известна на келтски като Бейн Рю Койнах. Той представляваше традиционна белосана постройка, с някои по-нови разширения и ресторант, предлагащ гледка към залива. На тъмната рецепция момиче в карирана пола му даде ключовете за единичната стая и отговори положително на неговия въпрос дали хотелът разполага с факс. Фин си записа номера и се качи по стълбите в стаята си.

През прозореца, в сумрака на късния следобед, се виждаше пристанището, където тъкмо пристигаше фериботът „Калмак“ от Обан. Двата му червени комина постепенно изплуваха от дъжда, той направи маневра и спусна рампата си върху кея. Дребни фигурки в жълти мушами сновяха около изпълзяващите от трюма му автомобили и Фин се запита как ли са се чувствали онези бедни, объркани хлапета, откъснати от всичко, което някога са познавали, и стоварени на същия този кей, за да посрещнат участта си. И изпита гняв към всички, чиято религия или политика бе допуснала това.

Кой изобщо е знаел за случващото се, освен пряко засегнатите от него? Защо не е било отразено в пресата, както положително е щяло да се случи днес? Как са щели да реагират съвременниците, ако са научели? Неговите собствени родители без съмнение биха се възмутили. Той самият изпитваше болка при мисълта. Болката на родител, а също и на сирак. Собствената му съдба имаше толкова допирни точки със съдбите на онези клети деца, че му идеше да замахне и от тяхно име да излее яростта си върху нещо — или върху някого.

А дъждът продължаваше да се стича отвън по стъклото като сълзи, пролети за нещастните, изгубени души.

Той прекоси стаята и с натежало сърце седна върху ръба на леглото. Включи лампата върху нощното шкафче, извади мобилния си телефон и набра домашния номер на Джордж Гън.

Вдигна съпругата на Джордж, което му напомни, че сержантът вече на няколко пъти го бе канил на вечеря с дива сьомга у тях, а той така и не бе намерил време да отиде.

— Добър вечер, госпожо Гън, безпокои ви Фин Маклауд. Джордж там ли е?

— А, здравейте, господин Маклауд — поздрави тя така, сякаш се познаваха отдавна. — Момент, ей сега ще го повикам.

След няколко секунди в слушалката се разнесе гласът на Гън.

— Привет, Фин, откъде се обаждаш?

— От Лохбойсдейл.

— И какво, по дяволите, правиш там?

— Почти сигурен съм, че бащата на Маршели е от Ерискей. И мисля, че има начин да разкрия самоличността му. Но за целта ми е нужна твоята помощ.

Настъпи продължителна тишина.

— И в какво точно ще се изразява тя?

— Знаеш ли дали са готови онези рисунки от тъканта на одеялото, с което е бил загърнат трупът?

— Готови са, да. Тъкмо днес ги получихме от художника. — Нова пауза. — Ще ми кажеш ли за какво става дума?

— Разбира се, Джордж, веднага щом се уверя, че съм прав.

— Да знаеш, че търпението ми започва да се изчерпва, Фин. — Дълбока въздишка. — Добре, какво искаш да направя?

— Да ми ги пратиш по факса в хотел „Лохбойсдейл“.

Двайсет и седма глава

Отново тази проклета тъмнина! Постоянно е тъмно. А аз сънувах нещо. Да пукна, ако помня какво беше, но го видях съвсем отчетливо и тъкмо то ме събуди.

Колко ли е часът? Хм, будилника на нощното шкафче го няма. Мери трябва да го е прибрала. Но сигурно вече е време за доене. Дано поне дъждът да е спрял. Дърпам пердето, но той все така се лее по стъклото на прозореца. Проклятие!

Не ми отнема дълго да се облека. Ето я и старата ми шапка на стола. От толкова години ми служи вярно. Пази ми главата топла и суха, нищо, че вятърът понякога я събаря.

Отвън в антрето свети, но Мери не се вижда никъде. Навярно е в кухнята и ми приготвя закуска. Просто ще седна на масата и ще чакам. Не помня какво сме вечеряли снощи, но сега съм гладен.

О, боже! Образът от онзи дяволски сън внезапно се връща. Бях на някакъв плаж и се разхождах с един млад мъж, който ми показа нещо като монета, окачена на верижка. А аз я сграбчих в юмрук, замахнах и я хвърлих в океана. Чак когато изчезна сред вълните, си дадох сметка какво представлява. Медальонът на свети Кристофър. Спомням си ясно като бял ден как тя ми го даде. Само че тогава беше нощ, а аз се намирах в ужасно състояние.

Питър лежеше в буса на Доналд Шеймъс, на кея в Лудах, увит в стара плетена покривка за легло. Мъртъв. Облян в кръв. А аз едва владеех емоциите си.

Бяхме го докарали през залива от Хаун в малката гребна лодка на Доналд. Вилнееше страховита буря. Усещах Божия гняв в нейната сила, чувах укора на майка си във воя на вятъра. Наоколо бе тъмно като в рог, а вълните подмятаха жалката ни черупка. На моменти почти нямах сили да загреба отново с веслата. Ако не бяха светлините на къщите на отсрещния бряг, никога нямаше да се доберем до него.

Вързахме лодката в края на кея и аз знаех, че Кейт ще трябва да гребе сама на връщане. Тя не искаше да ме пуска и аз никога няма да забравя израза в нейните очи, когато се пресегна и се вкопчи с две ръце в реверите ми.

— Джони, не тръгвай.

— Трябва.

— Не! Можем да разкажем какво се е случило.

А аз само поклатих глава и я сграбчих за раменете.

— Никой не бива да узнава за това, Кейт. Никога. Обещай ми. — Тя мълчеше и аз я разтърсих. — Обещай ми!

Тя сведе очи към земята и обори глава.

— Обещавам.

Вятърът отнесе думата почти преди да съм я чул. Аз я взех в прегръдките си и я притиснах толкова силно, че се уплаших да не я задуша.

— Няма как да обясним случилото се — казах. — А и имам работа за вършене. — Бях престъпил даденото на майка ми обещание и знаех, че не ще мога да живея със себе си, докато не поправя нещата. Ако те изобщо бяха поправими.

Кейт ме погледна и в чертите ѝ пролича страх.

— Забрави, Джони. Просто забрави.

Но това бе невъзможно и тя го знаеше. Затова се освободи от обятията ми, отстъпи назад и откачи от шията си медальона на свети Кристофър. Протегна го към мен, а верижката му се въртеше и усукваше от вятъра.

— Искам да го вземеш.

— Не мога — поклатих глава. — Ти го имаш, откакто те познавам.

— Вземи го! — Познавах този тон, с който нямаше смисъл да се спори. — Той ще те пази, Джони. И всеки път, щом го погледнеш, се сещай за мен. Мисли за мен.

Неохотно го поех от ръката ѝ и го стиснах здраво. Това малко късче от Кейт, което щях да пазя през целия си останал живот. Тогава тя докосна лицето ми, точно както онзи първи път, и ме целуна. Мека, сладка целувка, пълна с любов и мъка.

Не я видях никога повече. И макар по-късно да се ожених и да станах баща на две прекрасни дъщери, не съм обичал друга жена след нея.

О, боже… Какво ме е прихванало, та да го хвърля в морето? Дали ми се е присънило, или съм го сторил наистина? И защо бих направил нещо подобно? Бедната Кейт. Изгубена завинаги.

Лампата щраква и аз примигвам от ярката светлина. Някаква жена ме гледа така, сякаш ми е изникнала втора глава.

— Какво правите, господин Макдоналд? Защо седите в тъмното, и то напълно облечен?

— Време е за доене — обяснявам ѝ. — Просто чакам Мери да ми донесе закуската.

— Рано е още за закуска. Елате, ще ви сложа да легнете.

Луда жена! Нали вече съм станал, а и кравите няма да чакат.

Тя ме улавя под мишницата и ми помага да стана. Взира се в лицето ми, очевидно обезпокоена от нещо.

— О, господин Макдоналд… Вие сте плакали.

Така ли? Вдигам ръка към лицето си и усещам колко е мокро.

Двайсет и осма глава

Къщата на стария свещеник се намираше на хълма над Плажа на Чарли, малко преди тясната отбивка за Паркс и Акарсад Мор. Той се оказа сух, прегърбен мъж, сбръчкан от вятъра и годините, но с все още гъста бяла коса и ясни сини очи, от които прозираше остър ум.

От прага на дома му се разкриваше гледка по цялата дължина на Койлеаг а’ Фрионса, чак до новия вълнолом в края и залива на остров Бара в далечината.

Фин пристигна в късната утрин и докато чакаше да отговорят на почукването му, взорът му се плъзгаше по тюркоазните води, надипляни от вятъра в проблясващи на слънчевата светлина вълнички.

— Не мога да си представя по-добро място, където да прекараш старините си — сепна го нечий глас. Свещеникът бе излязъл и гледаше в същата посока като него. — Всеки ден виждам как фериботът пристига от Бара и после отплава обратно. И все се каня да се кача на него и да си направя една малка морска разходка. Да посетя старите си приятели, преди да са измрели. Остров Бара е красиво място. Ходили ли сте там?

Фин поклати глава.

— Тогава непременно трябва да го сторите, а не все да отлагате като мен. Заповядайте, влезте.

Щом се озоваха във всекидневната, масата вече бе отрупана с разтворени албуми, претъпкани с фотографии, скици, вестникарски изрезки и ръкописни бележки. Домакинът, който явно рядко имаше възможност да се похвали с колекцията си, ги бе извадил веднага след телефонното обаждане на Фин. Самият той бе облечен в закопчана догоре зелена жилетка, под която се виждаше яката на бяла риза на ситни кафяви каренца. Сивите му фланелени панталони образуваха гънки над домашните чехли. Под ноктите на ръцете му имаше насъбрана мръсотия, а отпуснатите му жълтеникави бузи бяха обрасли с няколкодневна сребриста четина.

— Пуловерите от Ерискей са сред най-редките занаятчийски изделия в Шотландия в наши дни — каза той.

— Нима все още ги правят? — учуди се Фин.

— О, да. Седем жени в местния кооператив продължават да ги плетат. Навремето са били винаги в един цвят — тъмносин, но сега произвеждат също и кремави. Интересното е, че едноцветната гама по-скоро скрива невероятната сложност на мотивите.

Той се пресегна към пазарската чанта на пода, извади отвътре един вълнен пуловер и го разглади върху масата, за да илюстрира думите си. Плетката бе удивително ситна, образуваща ред подир ред вертикални, хоризонтални и диагонални черти, ромбове и зигзагообразни линии. Старият мъж прокара показалец по релефните сини шарки.

— Ефектът се получава с ползване на много тънки игли и стегнати възли. Както виждате, никъде не се забелязват шевове, а дрехата пази тялото топло и сухо. Изплитането на един пуловер отнема към две седмици.

— И всяко семейство е имало свой собствен, уникален мотив?

— Именно. Предавали са го от поколение на поколение. Навремето това се е практикувало навсякъде из Хебридите, но сега традицията се поддържа единствено на Ерискей. Скоро и тук ще отмре. Сегашните момичета не проявяват особен интерес. Вижда им се пипкава работа, а те искат всичко още днес. Че дори и вчера. — Той поклати глава с тъжна усмивка. — Затова и реших, че ще бъде срамота такова забележително изкуство да потъне в историята недокументирано.

— И сте събрали образци от плетките на всяко семейство на острова?

— Може да се каже. Поне за последните седемдесет години. Между другото, да ви предложа нещо да се освежите? По едно малко уиски може би?

— Още ми е рано — отказа учтиво Фин.

— Никога не е рано за капка скоч, господин Маклауд. Не съм доживял до тази възраст с мерене на чашките или с пиене на мляко.

Той отиде до един стар бюфет и отвори вратата на барчето, разкривайки колекция от бутилки.

— Сигурен ли сте, че няма да се изкушите? — попита, след като избра една и наля за себе си.

— Не, благодаря — усмихна се Фин.

Свещеникът се върна до масата и отпи мъничка глътка.

— Е, разполагате ли с образец на онова, което търсим?

— Ето го. — Фин извади от чантата си факса, получен от Гън.

Възрастният мъж присви очи и го огледа внимателно.

— Мм, да. Определено мотив от Ерискей. Откъде го имате?

Фин се поколеба.

— Прерисуван е от отпечатък, оставен от одеяло или покривка. Във всички случаи, от някаква плетена тъкан.

Свещеникът кимна.

— Ще ми отнеме известно време да го сравня с всичките си образци. Щом не мога да ви съблазня с алкохол, сипете си чаша чай. Настанете се удобно край печката. Бих ви дал да почетете и Библията, но може би и за нея ви е още рано. — Той се подсмихна дяволито.

Фин седна с чаша тъмен сладък чай в ръка и се загледа към плажа през малкия, дълбоко вграден прозорец. Всичките му инстинкти говореха, че вижда пред себе си сцена на престъпление. Че на това място младежът, чието тяло бяха открили в торфеното поле на Луис, е намерил смъртта си. Все още нямаше представа кой е бил, но му се струваше, че ако затаи дъх и се вслуша, ще чуе как вятърът нашепва името му.

— Господин Маклауд?

Той извърна рязко глава.

— Мисля, че открих кой е измайсторил вашата плетка — рече усмихнато възрастният мъж.

Фин стана и прекоси стаята към масата. Там, до страницата на факса с направената от художника рисунка, лежеше стара фотография на пуловер от острова. Изображението, макар и черно-бяло, бе контрастно и отчетливо, така че можеше да се направи пряко сравнение между двата образа. Свещеникът му показваше един подир друг идентичните мотиви. Те бяха твърде много, за да оставят и капка съмнение, че тъканите са изработени от една и съща ръка. Съвпадението бе практически пълно.

— Но това тук не е било пуловер — посочи Фин към факса.

— Не — поклати замислено глава домакинът. — По-скоро прилича на покривка за легло. Отделни квадрати, съшити заедно. Трябва да е била доста топла впрочем. — Той проследи с показалец бледите очертания на един от правите ъгли на квадратите, а на Фин неволно му хрумна, че на мъртвеца не ще да му е трябвала топлина. — Но все още не сте ми казали, откъде имате това?

— Боя се, че засега нямам право да разкривам тази информация.

Другият кимна с фаталистичното примирение на човек, градил цялото си съществуване въз основа на вярата.

Но Фин не можеше повече да сдържа любопитството си.

— Е, чия е била плетката?

Вместо отговор свещеникът обърна фотографията от другата страна. Там, с избледняло мастило, прилежно бе изписано: Мери-Ан Джилис, 1949.

Руините на старата къща се намираха високо върху склона на хълма, почти изгубени сред високата, полюшваща се от вятъра трева. Покривът отдавна бе пропаднал, а вратата представляваше просто отвор между два полусъборени зида. Малките дълбоки прозорчета още се виждаха, макар и с липсващи рамки и стъкла. Комините откъм тесните стени бяха оцелели, а на върха на единия дори още се крепеше килнат, жълт керамичен капак. Основите на стопански постройки едва личаха сред бурените отстрани — кошара за овцете, плевня за съхранение на сеното. Ивицата от обработваема навремето земя се простираше надолу, стигайки до шосето. От отвъдната страна на асфалта започваше кеят и блестящите води на залива. По ясносиньото небе плаваха разпокъсани облаци, гонейки собствените си сенки по земята. В малката, брулена от вятъра градина на бялата къща в съседство растяха високи пролетни цветя, чиито пъстри жълти и червени главички се привеждаха от бурните въздушни течения.

На отсрещния хълм отчетливо се открояваше гранитната църква, построена с парите от улова на местните рибари. Тя бе властвала над живота на острова повече от век и все още запазваше доминиращото си присъствие.

Фин пристъпи във вътрешността на къщата, подбирайки внимателно пътя си сред обраслите в пирен и коприва отломки. Това бе домът на семейство Джилис, за който предния ден бяха разговаряли с Мораг Макюън. Тук бе живяло момчето на име Доналд Джон, напердашено с ремък от директора на училището в Далибърг заради своето неподчинение. Сред тези стени Мери-Ан Джилис бе оплела покривката, оставила своя отпечатък върху трупа, открит на остров Луис, на четири часа път оттук. Всъщност на много повече, мина му през ума. В дните, когато трупът е бил заровен, пътищата са били по-лоши, островите не са били съединени с диги, прекосяването по вода е отнемало по-дълго. За хората, живели на Ерискей тогава, остров Луис е бил почти на другия край на света.

Вятърът донесе до слуха му звук от клаксон. Той излезе измежду руините и застана сред високата до колене, изпъстрена с жълти цветя трева. Розовият мерцедес бе паркиран в подножието на хълма, редом с неговата кола. Гюрукът бе спуснат и Мораг му махаше с ръка от купето.

Той започна да се спуска към нея, заобикаляйки мочурливите участъци на склона, където почвата жвакаше под краката му. Щом приближи, Дино изджафка приветствено от обичайното си място в скута на своята господарка.

— Какво правиш там горе, миличък? — поинтересува се тя.

— Вчера ми казахте, че това е домът на семейство Джилис.

— Точно така.

— И че с тях е живял Доналд Джон, вашият съученик.

— Правилно. Със стария Доналд Шеймъс и сестра му, Мери-Ан.

Фин кимна замислено.

— Само тримата ли са били?

— Не, Доналд Джон имаше и брат. — Мораг заслони с шепа лице от вятъра, мъчейки се да запали нова цигара. — Само един момент, да се сетя как му беше името… — Огънчето най-сетне хвана и тя изпусна дълга струя дим, който в същия миг бе отвян от устните ѝ. — Да, Питър, точно така. Доналд Питър. — Тя се засмя. Всички тук имат по две имена и първото е Доналд. Хората се различават по второто. Бедният Питър. Хубаво момче беше, но не съвсем с всичкия си, ако разбираш какво имам предвид.

И Фин разбра, че най-сетне е открил своите отговори. Откъде идва бащата на Маршели и чие е тялото, изкопано от мочурището край Сиадер.

Двайсет и девета глава

Над остров Луис се бе спуснало странно спокойствие, в пълен контраст с хаотичните мисли, бушуващи в съзнанието на Фин, докато шофираше по дългия път на север.

През цялото време бе спрял само веднъж, в участъка на Сторноуей, за да сподели с Джордж Гън своите открития. Сержантът го бе изслушал в мълчание, вперил поглед през прозореца над покривите на къщите, към замъка Люс на отсрещната страна на залива, където последните слънчеви лъчи прозираха сред дърветата, изпъстряйки склона на хълма с дълги розови ивици.

— Значи мъртвото момче е брат на бащата на Маршели — рече накрая.

— Да. Доналд Питър Джилис.

— Само дето никой от тях всъщност не се е казвал Джилис. Това е само фамилията на приемното им семейство.

Фин кимна утвърдително.

— И нямаме никаква представа откъде са дошли, нито какви са истинските им имена.

Фин продължи да прехвърля разговора в ума си, докато подминаваше мочурищата на Барвас и селата по западното крайбрежие. Сиадер, Галсън, Дел, Крос. Поредица от църкви, всяка от различна деноминация. Бели къщи, стари черни къщи, модерни вили, всичките притихнали в готовност за следващата безмилостна атака на стихиите.

Можеше само да предполага дали църквата пази някакви архиви за клетите хлапета, откъснати от своите домове и разселени по островите. Нямаше гаранция, че и светската администрация ще успее да помогне с нещо. Всичко се бе случило твърде отдавна, а и кой ли го е било грижа навремето за отхвърлените отломки от обществото — сираци и деца от разбити семейства, без никакви роднини, които да се застъпят за техните права? Обзе го чувство на срам, че подобни деяния са били извършвани толкова скоро, при това от собствените му сънародници.

Основният проблем с откриването на истинската самоличност на Доналд Джон Джилис и Доналд Питър Джилис идваше от факта, че никой не знаеше откъде са дошли. Те бяха слезли от ферибота в Лохбойсдейл като двама анонимни пасажери, с табелки на вратовете и изтрито минало. Кой можеше да възстанови това минало сега, когато единият брат бе мъртъв, а другият — изгубен в мъглата на деменцията? Какви свидетели бяха останали? Тези момчета бяха изгубени завинаги и по всяка вероятност нито той, нито полицията щяха някога да узнаят кой е убил Питър и защо.

Светлините на Нес вече проблясваха в сумрака пред него, като отражение на звездите, изплуващи в ясното спокойно небе. Вятърът, блъскал колата му по открития път от Уист насам, сега бе почти замрял. В огледалото за обратно виждане се забелязваха облаците, тъмнеещи на обичайното си сборище над планините на остров Харис, а на запад от тях гладкият като стъкло океан отразяваше последното сияние на умиращия ден.

Пред портата на Маршели бяха паркирани три коли — нейната астра, минито на Фионлах, и джипът на Доналд Мъри. Когато влезе и завари свещеника и Маршели седнали заедно на кухненската маса, в първия момент изпита неволно убождане на ревност. В крайна сметка не друг, а именно Доналд Мъри бе отнел нейната девственост навремето. Но всичко това бе в един друг живот, когато всеки от тях бе представлявал напълно различен човек.

— Здрасти, Фин — кимна преподобният, а Маршели добави припряно, сякаш искаше да му покаже, че няма основания да ревнува:

— Доналд дойде с предложение относно Фионлах и Дона.

— Фионлах ме посети тази сутрин — рече отецът. — Много е твърдоглав, на баща си се е метнал.

— И? — не успя да сдържи усмивката си Фин.

— Решихме да се преместят за постоянно при мен, заедно с бебето — намеси се Маршели, като хвърли неуверен поглед по посока на свещеника. — Сега са горе, в таванската стая. Доналд предлага двамата с него да си поделим разходите и отговорностите по отглеждането на Ейли, за да позволим на Фионлах и Дона да довършат образованието си. Дори ако това означава единият или и двамата да напуснат острова, за да постъпят в университет. Все пак всички сме наясно колко е важно да не пропиляваш шансовете си, докато си млад. После може да ти се наложи цял живот да съжаляваш.

В гласа ѝ имаше отчетлива нотка на горчивина, може би дори на обвинение.

— Звучи като добър план — каза Фин.

— Само дето не съм сигурна, че ще мога да си го позволя — сведе очи към масата Маршели. — Имам предвид следването на Фионлах плюс издръжката на бебето. Надявах се застраховката „Живот“ на Артър да ми стигне, докато завърша университета, но сега май ще трябва да отложа дипломирането и да си намеря работа.

— Това би било срамота — рече Фин.

— Не виждам друга алтернатива — повдигна рамене тя.

— Може и да се намери.

— Каква?

— Например аз и ти да си поделим твоята половина от разходите. — Той се усмихна. — Все пак падам се дядо на Ейли. Щом не сме успели да попречим на децата да повторят нашите грешки, можем поне да им помогнем да си стъпят на краката.

Доналд премести поглед от единия към другия, тълкувайки мълчаливо всичко, което бе останало неизречено.

— Е, аз да ви оставям тогава. — Той се изправи и след секунда колебание протегна ръка на Фин, за да се здрависа за сбогом. После излезе, без да продума повече.

След него кухнята остана странно тиха, почти нереална в примигващата светлина на луминесцентната лампа над главите им. Някъде от недрата на къщата долитаха басовете на музиката, която Фионлах бе пуснал в стаята си.

— Откъде ще намериш пари? — проговори накрая Маршели.

— Имам малко спестявания. А и не възнамерявам цял живот да стоя безработен.

Помежду им отново се възцари тягостна тишина. Тишина, породена от съжалението. За техните провали, заедно и поотделно.

— Как минаха изпитите ти? — подхвърли Фин.

— Не питай.

— Предполагам, че не си била в най-добрата си форма.

— Хич даже.

Той си пое дълбоко дъх.

— Виж, имам новини за теб. Относно баща ти. — Сините очи се приковаха в него, изпълнени с неподправено любопитство. — Защо не излезем да подишаме чист въздух? Времето е хубаво, а и на плажа няма да има жива душа.

Нощта бе изпълнена с шепота на морето, въздишащо сякаш от облекчение, че може да си отдъхне от вечното задължение да се гневи. Почти пълната луна се бе издигнала в чернотата над него и лееше бледата си светлина върху пясъка и водата — светлина, която хвърляше сенки и прикриваше истини в полуозарените лица. Въздухът бе мек, изпълнен с очакването на настъпващото лято, с поезията, носена от тихия плясък на вълните.

Фин и Маршели вървяха достатъчно близо един до друг, за да усещат топлината на телата си, оставяйки следи в девствения пясък.

— Беше време — каза Фин, — когато щях да те държа за ръка по време на разходка като тази.

— Да не си се научил да четеш мисли? — възкликна с изненада тя.

Той се замисли колко естествено би било това тогава и колко неловко щеше да изглежда сега. После се засмя:

— Помниш ли как се печеше на слънце тук с приятелките си, а аз изсипах торбата с раци отгоре ви?

— Да, помня също и че така те зашлевих, че после ръката ме боля цяла седмица.

— Вярно — рече замечтано той. — При това беше без сутиен.

— Проклет воайор!

Фин се усмихна.

— А сред онези скали правехме любов, а после влизахме голи в морето, да се охладим.

Тя не отговори. Очите ѝ бяха добили отнесен израз, сякаш мислено се намираше в друго, далечно време и място.

Почти бяха стигнали навеса за лодки, който се очертаваше зловещо в мрака, като поличба за минала и бъдеща болка. Той постави внимателно ръка върху рамото ѝ, за да я накара да спрат и да се върнат обратно. Морето вече се плискаше върху оставените от тях дири, заличавайки всеки знак, че някога са минавали оттук. Фин не свали ръката си и усети как тя леко се прислонява към него.

Бяха извървели в мълчание почти половината плаж, преди като по негласна уговорка да спрат и той да обърне лицето ѝ към себе си. То бе потънало в сянка и трябваше да повдигне брадичката ѝ с пръсти, за да срещне най-сетне нейния поглед.

— Помня малкото момиченце, което ме улови за ръка в първия училищен ден, докато отивахме към магазина в Кробост. И ми съобщи, че се казва Марджъри, но тя предпочита келтското Маршели. Същото момиченце, което реши, че английското ми име не звучи добре, и го съкрати на Фин. И така ме кръсти за целия ми останал живот.

— А аз помня колко те обичах, Фин Маклауд — усмихна се тъжно тя и лунната светлина проблесна в сълзите, изпълнили очите ѝ. — И не съм сигурна, че някога съм преставала.

Тогава той се приведе към нея и устните им се докоснаха. Топли, предпазливи, несигурни, преди най-сетне да се слеят в целувка. Мека, сладка целувка, изпълнена със спомена за онова, което са били някога и което са изгубили. Очите му се затвориха от силата на връхлетялата го вълна на страст и съжаление.

И отведнъж всичко свърши. Тя се отскубна от обятията му и отстъпи назад. Погледът, който му отправи в мрака, бе търсещ, изпълнен със съмнение и страх. После се обърна и тръгна по посока на скалите. Фин остана няколко секунди неподвижно, преди да се впусне, за да я догони.

— Какво откри за баща ми? — попита тя, без да забавя крачка.

— Че не се казва Тормод Макдоналд.

Маршели спря на място и се извърна смръщено към него.

— Как така?

— Присвоил си е самоличността на едно мъртво момче от остров Харис. Преди това се е казвал Доналд Джон Джилис, от остров Ерискей. Трупът на младия мъж, който откриха в мочурището, е на брат му, Доналд Питър.

Тя отвори невярващо уста.

— Но дори и Доналд Джон не е истинското му име.

Фин виждаше по болката в нейното изражение как целият ѝ свят се разпада, как устоите му се местят подобно на плаващи пясъци под нозете ѝ.

— Не разбирам…

И той ѝ разказа всичко, което бе научил, а също как го бе научил. Тя слушаше мълчаливо, с лице, по-бледо от луната. Накрая, прималяла, се опря върху ръката му.

— Баща ми е дете от сиропиталище?

— Явно, да. Във всеки случай, от някаква институция. И е бил пратен на островите от католическата църква, заедно с брат си.

Маршели се отпусна върху пясъка със скръстени нозе и зарови лице в дланите си. Отначало Фин помисли, че плаче, но когато вдигна глава, очите ѝ бяха сухи. Шокът от наученото бе притъпил всички останали емоции.

— Странно — промълви тя, взирайки се в спокойното като никога море. — Живееш с убеждението, че знаеш кой си, защото знаеш кои са родителите ти. Някои неща просто не подлежат на съмнение. А после внезапно се оказва, че цялото ти съществуване е почивало върху една лъжа, и вече сам не знаеш в какво да вярваш. Смяташ ли, че… баща ми е убил брат си?

— Не знам. — Фин приседна до нея и я прегърна с ясното съзнание, че ако той самият е способен да приеме идеята, че истината за корените на баща ѝ и за убийството на брат му никога няма да излезе наяве, Маршели няма да намери покой, докато не я узнае.

Останаха така дълго, облени от лунната светлина и заслушани в бавния, ритмичен пулс на океана. Нощта захладня и той усети как тялото ѝ потреперва от студ, но тя явно не бързаше да се прибира. Вместо това обърна към Фин отпадналите си, замъглени от тъга очи.

— Отидох да го видя, преди да отпътувам за Глазгоу — каза тихо. — Заварих го да седи в дъжда, целият прогизнал. Смяташе, че се намира на кораб на име „Клансман“. Тогава реших, че бълнува за нещо, което е чел, или гледал по телевизията. Взе ме за друга жена, която нарече първо Катрин, а после Кейт. Спомена също и за Големия Кенет.

— Това е планината над пристанището Лохбойсдейл. Бейн Рю Койнах на местен език. Зърнали са я от ферибота, щом са наближили брега. — Той протегна ръка, за да отметне кичура коса, паднал над челото ѝ. — Какво друго каза баща ти?

— Нищо, което да има особен смисъл, поне за момента. Говореше не на мен, а на въпросната Кейт. Че никога нямало да забрави дните, прекарани в Дийн. И куличките на Дани, които им напомняли за тяхното място в света. Имаше и друго, което чак сега добива смисъл. — Тя затвори очи и преглътна болезнено, преди да продължи: — Каза, че не са се справили чак толкова зле като за две клети сирачета.

Нещо в изражението на Фин явно се бе променило, защото Маршели наклони глава и го изгледа смръщено.

— Какво има?

— Слушай — отвърна той като човек, получил внезапно прозрение. — Мисля, че знам какво означават Дийн и куличките на Дани. Мисля също, че Кейт, момичето, което е живяло при вдовицата О’Хенли, е пътувало с тях на парахода. А това означава, че може би все пак има някой, който да знае истината. — Той се изправи и протегна ръка на Маршели. — Хайде, трябва да хванем първия полет за Единбург утре сутрин, ако има свободни места.

Единствената светлина идваше от синкавото сияние на монитора на отворения лаптоп. Фин седеше сам зад бюрото в тъмната стая, притиснат от тишината в смълчаната къща. Присъствието на останалите обитатели само допълнително подсилваше чувството му за изолираност.

Това бе същата стая, където той и Артър бяха прекарали толкова часове, заедно или поотделно, в слушане на дългите лекции на господин Макинес по история на Хебридските острови, или в решаване на математически задачи. Голяма част от момчешките му години бяха преминали в този задушаващ затвор, разнообразявани от по някой откраднат поглед през прозореца. Маршели му бе предложила да прекара нощта тук, но помещението бе изпълнено с твърде много потискащи спомени. Масичката за игра на карти, която им бе служила за чин, с петното под формата на Кипър върху плота. Рафтовете, отрупани с книги с екзотични заглавия. Мирисът от лулата на бащата на Артър, който сякаш още витаеше във въздуха.

Маршели, капнала от умора, си бе легнала отдавна, а той бе останал само за да се възползва от безжичния интернет на Фионлах. Курсорът на екрана примигваше върху емблемата на Шотландската национална галерия. Под нея, в син прозорец с пухкави бели облаци, се виждаше надпис: Един друг свят. Дали, Магрит, Миро и сюрреалистите. Но той отдавна вече бе престанал да го гледа. Подозренията му бързо се бяха потвърдили и след като резервира билети за сутрешния полет, той прекара следващия час в задълбочено търсене. Сега се чувстваше изтощен. Зад очите му пулсираше тъпа болка, тялото му бе като смазано, а мислите се преплитаха в пламналия му мозък. Не искаше да се връща в Единбург, към миналото, което отчаяно се мъчеше да загърби. Тъкмо бе успял поне малко да се отдалечи от него и ето че съдбата безмилостно го запращаше обратно. Пътуването можеше и да отговори на въпросите на Маршели, но за него означаваше единствено отваряне на стари рани.

Интересно, как ли щеше да реагира тя, ако сега отидеше в нейната стая и тихо се вмъкнеше под завивките ѝ? Не за секс, нито дори за любов, а просто за утеха. За топлината на друго човешко същество.

Но знаеше, че няма да го стори. Прибра лаптопа, мина през антрето и излезе навън, като затвори полека външната врата след себе си. Лунната светлина, отразяваща се от гладката повърхност на океана, бе почти болезнено ярка, а звездите отгоре пронизваха небосвода като безброй нажежени до бяло топлийки. Тръгна нагоре по пътя с мисълта, че единственото, което го очаква, е бездушната теснота на палатката, студеният спален чувал и няколкото листа в бежовата папка, описващи смъртта на сина му. Както и безсънните часове, които трябваше да изтърпи до настъпването на утрото.

Трийсета глава

В Единбург времето бе по-меко. Откъм хълмовете Пентланд на югозапад полъхваше топъл ветрец, а слънцето ту се скриваше зад купестите облаци, ту се показваше отново, хвърляйки петна от цвят и светлина над градската сивота от пясъчник и гранит.

Бяха взели със себе си багаж за преспиване в случай, че се наложи да останат, макар Фин да не вярваше, че ще открият нещо повече от местата, за които бащата на Маршели бе споменал. А в този случай обиколката щеше да им отнеме едва около час. Взеха такси от летището и щом наближиха кръстовището на Хеймаркет, водачът включи ляв мигач, за да завие по Магдала Кресънт, но Фин го спря.

— Продължете направо.

— Оттук е по-пряко.

— Няма значение. Карайте през Палмерстън Плейс.

— Както кажете — сви рамене шофьорът. — Вие плащате.

Фин усети въпросителния поглед на Маршели и без да се обръща към нея, каза:

— Когато Падриг Макбийн ме откара на Скер със старата си лодка, ми разправи историята за това как изгубил чисто новия траулер на баща си в пролива Минч. При това сам едва не се простил с живота. Сега нищо не бележи мястото на потъването, но всеки път щом мине оттам, той изпитва особено чувство.

— На Магдала Кресънт ли е бил прегазен синът ти? — попита тихо тя.

— На една пресечка недалеч оттам.

— Искаш ли да поговорим за това?

Той продължи да се взира над рамото на шофьора към колоните от автомобили, простиращи се напред до Уест Мейтланд Стрийт.

— Не, не мисля — каза накрая.

Таксито мина през Палмерстън Плейс, покрай опушените жилищни сгради с еркерни прозорци, покрития с ранна пролетна зеленина парк, готическата величавост на епископалната катедрала „Сейнт Мери“ и продължи надолу до ъгъла с църквата от розов пясъчник, преустроена в младежко общежитие с яркочервени врати. Оттам сви нагоре по хълма по Белфорд Роуд, за да ги остави пред хотел от веригата „Тревълодж“. Срещу него имаше каменен портал със синьо-бяло знаме, развяващо се на вятъра.

— Галерия „Дийн“ — прочете учудено Маршели, щом слязоха от таксито. — Значи Дийн е художествена галерия?

— Сега да.

Фин плати на шофьора, улови я под ръка и двамата претичаха през потока от коли. Отвъд портата от ковано желязо започваше павирана алея, оградена с жив плет и каменна стена. Тя ги отведе към парк, засенчен от високи кестени, където на безупречно подстриганата морава стояха бронзови статуи на пиедестали.

— Навремето в Шотландия е съществувало нещо, наречено Закон за бедните. Един вид социална осигуровка за най-неплатежоспособните, финансирана основно от църквата, но в някои случаи и от частни благотворителни организации. Една от тези организации е Обществото за разпространение на християнското знание, основало единбургското сиропиталище в началото на осемнайсети век.

— Това ли откри снощи в интернет?

— Да — отвърна той, докато подминаваха зеленясала скулптура на Мадоната с младенеца, наречена „Елзаската дева“. — А през 1833-та сиропиталището се преместило в нова сграда тук, в имението Дийн.

Край тях бързешком премина жена на неопределена възраст, с късо подстригана сребриста коса и тъмносиня пола. От нея лъхна цветен аромат, който неволно напомни на Фин за майката на Маршели.

След като изкачиха хълма, зданието се издигна пред тях в цялото великолепие на своите портици, арки, четириъгълни кули и каменни балюстради. Те спряха, за да възприемат гледката, разкрила се внезапно измежду храстите и дърветата като поглед назад в историята — както национална, така и лична. В нея имаше странно, съдбовно усещане, сякаш се бе затворил някакъв кръг, започнал с отпътуването на бащата на Маршели и приключил сега, с нейното пристигане.

— Значи това е било сиропиталище? — промълви с благоговение тя.

— Очевидно.

— Боже мой, Фин, сградата е прекрасна, но не е място за отглеждане на осиротели деца.

Мина му през ум, че къщата на леля му също не е била такова място, но си премълча и каза:

— В статията пишеше, че отначало ги хранели с овесена каша и зеле, а момичетата трябвало да шият дрехи за всички деца. Предполагам, че през петдесетте години нещата са били значително променени, но все пак ми е трудно да си представя баща ти тук.

— Сигурен ли си, че няма някаква грешка? — обърна се Маршели към него.

Той я отведе малко по-нататък по билото на хълма и ѝ посочи надолу към долината, където се издигаха кулите близнаци на друго внушително здание.

— Това е частният колеж „Стюартс Мервил“. През онези години се е наричал „Даниъл Стюарт“.

— Куличките на Дани.

— Именно — кимна Фин. — Горчивата ирония не е убягнала на баща ти. Най-бедните и онеправдани деца от неговото поколение са живеели на един хвърлей разстояние от най-привилегированите. Как го беше казал той? Че те винаги ще им напомнят за тяхното място в света?

— Да — рече Маршели. — И това място е било на самото дъно. Хайде, да влезем вътре.

Те отидоха по алеята до главния вход, където широко стълбище водеше до триъгълен портик, поддържан от масивни колони. Други каменни стълби от лявата страна излизаха на тревна площ, която навремето навярно бе представлявала градина. Прекосиха застлания с плочки вестибюл, след който имаше просторен коридор, минаващ по цялата дължина на сградата. От него се разкриваше поредица великолепни помещения, заети от галерии с картини и скулптури, магазин и кафене. От стълбищата в края на двете крила нахлуваха каскади от светлина.

Изражението на Маршели бе болезнено, сякаш чуваше далечното ехо от гласовете на децата, живели тук, и то я караше да преосмисля всичко за самата себе си — коя е тя, откъде идва, през какви ужасни изпитания е преминал баща ѝ като момче. Той никога не бе споделил за тях, ревниво бе пазил своята самотна тайна.

Един униформен пазач ги доближи и попита дали може да помогне с нещо.

— Това място е било сиропиталище, нали? — попита го Фин.

— Да. Трудно е да се повярва. — Мъжът кимна към единия край на коридора. — Момчетата са били в онова крило, момичетата в другото. А в изложбената зала ето там, отляво, се е помещавал кабинетът на директора.

— Искам да си вървим — рече внезапно Маршели и Фин забеляза проблясващите в очите ѝ сълзи.

Улови я под ръка и я поведе към изхода, оставяйки озадачения пазач да се чуди какво толкова е казал. Тя постоя на стъпалата близо минута, дишайки дълбоко, преди да попита:

— Дали не можем да разберем нещо повече от архивите им? Кой е бил баща ми, откъде е семейството му?

— Съмнявам се — поклати глава Фин. — Снощи проверих. Архивите са засекретени за срок от сто години. За защита на някогашните питомци на дома, като само те имат право на достъп. Но предполагам, че полицията може да издейства заповед от съда. Все пак става дума за разследване на убийство.

Тя извърна лице към него и избърса с длан влажните си бузи. Очите ѝ бяха пълни с все същия въпрос, на който той не бе успял да отговори предната вечер. Дали баща ѝ е убил своя брат? Надали някога щяха да узнаят. Освен ако по чудо не попаднеха на момичето, наречено Кейт, което бе живяло в дома на семейство О’Хенли.

Упътиха се мълчаливо по павираната алея към Белфорд Роуд, покрай високата каменна стена, отвъд която гробището на Дийн тънеше в своето сенчесто спокойствие. Тъкмо стигнаха портата, когато телефонът на Фин изписука с известие за получен имейл. Той плъзна показалец по менюто и отвори съобщението. Прочете го, смръщил съсредоточено чело, а сетне се залови да пише отговор.

— Нещо важно ли е? — попита изгубилата търпение Маршели.

Той се обърна едва след като натисна бутона за изпращане.

— Докато ровех из справките за сиропиталището снощи, попаднах на форум, в който бивши възпитаници си разменят спомени и снимки. Предполагам, изпитват някаква връзка помежду си, дори да не са били там по едно и също време.

— Нещо като семейство.

— Да. Нещо като семейството, което никога не са имали. Както човек се чувства по-близък с братовчед, когото никога не е виждал, отколкото с пълен непознат. — Фин пъхна ръце дълбоко в джобовете си. — По всичко личи, че голяма част от тях са емигрирали. Австралия е била сред най-популярните дестинации.

— Колкото се може по-далеч от Дийн.

— Да, един вид ново начало. Изтриване на миналото, започване на чисто на другия край на света. — Всяка изговорена дума отекваше дълбоко в собствената му душа. В крайна сметка не търсеше ли и той тъкмо това? Маршели долови настроението му и го докосна разбиращо по рамото. — Както и да е, един от тях все още живее тук, в Единбург. Казва се Томи Джак е бил в сиропиталището приблизително по същото време като баща ти. Беше си оставил електронната поща във форума и аз му писах просто ей така, без да се надявам на особен резултат.

— А той ти е отговорил?

— Да.

— И?

— Праща домашния си адрес и казва, че ще се радва да поговорим днес вечерта.

Трийсет и първа глава

Следобедната светлина се процеждаше между плътно затворените завеси, поклащащи се на вятъра пред открехнатия прозорец. Шумът от уличния трафик достигаше до слуха им далечен и нереален, примесен с бученето на водата от бента на река Лийт.

Хотелската стая се намираше под самия покрив, предлагаща красива гледка към реката и Дийн, но още с влизането им Фин бе спуснал завесите. Имаха нужда от тъмнина, за да открият самите себе си.

Всичко се случи без план, без предварителна уговорка. Хотелът се намираше точно срещу галерията, а те се нуждаеха от подслон за през нощта. Никой от тях не си даде труда да поправи момичето на рецепцията, когато то ги взе за съпружеска двойка и им предложи обща стая с голямо легло.

Изкачиха се до последния етаж с тесния асансьор, без да разменят и дума помежду си, без дори да се погледнат, макар Фин да усещаше как в стомаха му пърхат пеперудки.

Някак по-лесно бе да се съблекат в тъмното, при все че всеки от тях познаваше до най-малка подробност тялото на другия. Всяка извивка, всяка повърхност, всяко чувствително местенце.

И сега, под хладния допир на чаршафите, те преоткриваха тази интимност. Всичко бе така комфортно, така непринудено, сякаш за последно са били заедно едва вчера. В слабините на Фин се надигна същото желание към нея, както и първия път. Неудържима, пулсираща, всепоглъщаща страст. Пръстите му се плъзнаха по добре познатите контури на лицето ѝ, по шията и раменете, по нежните заоблености на гърдите и бедрата.

Устните им бяха като стари приятели, срещащи се отново след дълги години — търсещи, изследващи, неспособни напълно да повярват, че всичко е както преди.

Телата им се издигаха и спускаха като едно, диханието им излизаше на пресекулки, примесено с неволни стонове. Без думи, без контрол. Само страст, похот, жажда, глад. Пълно отдаване, генериращо пот и топлина.

С всеки тласък Фин усещаше как в жилите му пулсира кръвта на неговите предци. Безкрайни, брулени от ветровете мочурища, яростта на океана, разбиващ се в крайбрежните скали. Келтски гласове, надигащи се в ритмичен племенен хор.

И внезапно всичко свърши. Както и първия път. Шлюзовете се отвориха и освободиха водите, насъбирани с години зад емоционалните диги от гняв и неразбирателство. Те се изляха за миг, отнасяйки със себе си и последната пропиляна минута от техните животи.

После двамата останаха да лежат прегърнати, изгубени всеки в своите мисли. Не след дълго Фин усети как главата на Маршели натежава върху гърдите му, а дишането ѝ става бавно и равномерно. И се зачуди накъде, по дяволите, ще продължат оттук нататък.

Трийсет и втора глава

Томи Джак живееше в двустаен апартамент на Бротън Стрийт, над магазинчета за спиртни напитки и за вестници и списания. Таксито ги остави на Йорк Плейс, откъдето продължиха пеша в мекия вечерен здрач, пропит от специфичните миризми на града. Дъх на автомобилни газове, на къри и малц. Нищо общо с атмосферата на островите. Фин бе прекарал тук петнайсет години от живота си, но само след няколко дни на архипелага обстановката вече му се струваше чужда, непоносимо клаустрофобична. И мръсна. Със стъпкани дъвки, лепнещи по тротоарите, и боклуци, носени от вятъра по паважа.

Входът бе откъм Олбъни Стрийт Лейн и докато завиваха натам, Фин забеляза един фургон да преминава по улицата. Той принадлежеше на детската благотворителна организация „Барнардос“ и носеше логото Да върнем бъдещето на децата. Това го накара да се зачуди как можеш да върнеш нещо, което е вече унищожено.

Томи се оказа нисък мъж с кръгло лъщящо лице под също толкова кръгло и лъщящо теме. Носеше риза с протрита яка и сив пуловер, накапан с яйчен жълтък по предницата, натъпкан във възширок панталон, който за сметка на това бе препасан с твърде стегнат колан. На краката си бе нахлузил платнени чехли, пробити отпред на пръстите.

Той ги преведе през тясно антре, облепено с тъмни тапети, във всекидневна, която навярно улавяше слънцето през дневните часове, но сега бе мрачна и неприветлива. Жилището бе пропито от мирис на прегоряла мазнина за пържене, примесен с лек дъх на немито тяло.

Но инак самият Томи бе ведър по характер, с проницателни тъмни очи, проблясващи иззад очилата без рамки. Фин прецени, че трябва да е към седемдесетгодишен.

— Ще желаете ли чаша чай? — покани ги гостоприемно домакинът.

— Много мило, благодаря — отвърна Маршели и той продължи да разговаря с тях през отворената врата на мъничката кухня, докато кипваше чайника и вадеше чашите и чинийките.

— Вече осем години станаха, откак почина госпожата, и трябва да се справям сам. А бяхме женени повече от трийсет и още не мога да свикна без нея.

Фин си помисли, че имаше някаква трагична ирония в това да започнеш и завършиш живота си съвсем сам.

— Нямате ли деца? — попита Маршели.

Старецът се показа усмихнато на прага, но усмивката му бе натежала от тъга.

— Боя се, че не. Едно от големите ми разочарования. Да нямам деца и да не мога да им предоставя детството, от което аз самият бях лишен. Не че можех да им предложа кой знае какво със заплатата на банков чиновник. — Той се изкиска и се върна обратно в кухничката. — Представяте ли си, цял живот да броиш пари, и то все чужди.

Чаят бе поднесен и те се настаниха по вехтите кресла с протрита тапицерия. В облицованата с плочки газова камина гореше мъждив пламък, а на полицата над нея имаше черно-бяла снимка в рамка, изобразяваща младия Томи и покойната му вече съпруга. Фотографът бе успял да улови взаимната нежност в очите им и Фин си помисли, че този човек поне донякъде е познал семейното щастие.

— През кои години сте били в сиропиталището? — го попита.

— Трудно ми е да ви кажа точните дати, но беше някъде през петдесетте. Тогава директор беше господин Андерсън. Истински гад, ако ме извините за израза. Като за човек, натоварен да управлява дом за сираци, не си падаше твърде по децата. Зъл характер имаше. Помня как веднъж ни конфискува всичките вещи и ги изгори в пещта на котелното. Като отмъщение, задето сме се позабавлявали.

Той отново се усмихна и поклати плешивата си глава. Явно умееше да намира хумор във всичко и Фин се удиви на способността на хората да се шегуват и с най-тежките изпитания, пред които ги изправяше съдбата. Една безкрайна издръжливост в името на оцеляването. Изгубиш ли я дори за миг, рискуваш да бъдеш завлечен в тъмните дълбини на отчаянието.

— Всъщност живял съм не само в Дийн — продължи старецът. — Често ни местеха и съм сменил доста домове. Всеки път трябваше да се разделям с приятелите си, затова накрая просто спрях да се сприятелявам. А също да се надявам, че някога ще има край. Дори когато идваха посетители да си изберат по някое дете за осиновяване. Сега вече не го правят, но тогава ни изкъпваха, обличаха ни в най-новите дрехи и ни строяваха в редица, докато дами, ухаещи на френски парфюми, и мъже, вонящи на пури, ни обикаляха и оглеждаха като овце на пазар. Естествено, все момиченцата изваждаха късмет. Хлапаците като мен нямаха никакъв шанс. — Томи се приведе напред. — Да ви сипя още чай?

— Не, благодаря. — Маршели постави длан върху полупълната си чаша.

Фин също поклати глава.

— Е, аз пък ще пийна още един. Тъй или иначе, ще ставам през нощта, поне да има нещо за изпразване от резервоара. — Той се върна да кипне отново чайника и повиши глас, за да го чуят от кухнята: — Помня, че веднъж ни посети не някой друг, а самият Рой Роджърс. Сещате ли се? Героят от каубойските филми. Обикаляше из Шотландия със своя кон, Тригър. Отби се в нашето сиропиталище и си избра едно от девойчетата. Представете си само! В един момент си бедно момиче без родители, а в следващия — дъщеря на кинозвезда от най-богатата страна на света. Също като на кино. — Томи се върна с чая и се настани на масата, но веднага стана пак. — Боже, къде ми е умът? Дори не ви предложих курабии. — Фин и Маршели учтиво отклониха предложението му и той седна отново. — Когато станах твърде голям за домовете, ме настаниха в общежитие на Колингтън Роуд. Там за кратко се запознах с едно по-възрастно момче, което се прибрало от служба във флота, но се оказало, че семейството му няма място за него. Викаха му Големия Там. Един такъв едър, хубавец. Тогава имаше прослушвания за мюзикъла „Южен Пасифик“ и той се яви. Ще познаете ли кой беше?

Фин и Маршели нямаха никаква представа.

— Шон Конъри! — изсмя се Томи. — Големия Там беше Шон Конъри и аз го познавах! След дълги години го видях отново, при откриването на шотландския парламент. Голямо събитие, парламентът заседаваше в Единбург за първи път от три века. Аз също бях сред тълпата и не щеш ли, той се появи. Махнах му с ръка и извиках: „Как си, Големи Там?“. Той не ме позна, естествено.

— Между другото, Дийн католическо сиропиталище ли беше? — прекъсна го Фин.

— Бога ми, не! Господин Андерсън мразеше католиците в червата. Всъщност, като се замисля, той мразеше всичко и всички.

— А сред децата имаше ли католици? — попита Маршели.

— О, да, но никога не се застояваха дълго. Свещениците идваха и ги вземаха. Помня, че веднъж скоропостижно отведоха три наведнъж, след като едно момче падна от моста.

— Кой мост? — наостри уши Фин, внезапно заинтригуван.

— Мостът над река Лийт, който съединява селото Дийн с града. Височината е поне трийсет метра.

— И какво точно се случи?

— О, никой не знае със сигурност. Разбира се, имаше много клюки и предположения. Явно ставало дума за някакъв облог кой ще премине по корниза от външната страна на моста, а въпросното момче от селото паднало и се пребило. Трите деца от сиропиталището също бяха замесени и два дни по-късно вече ги нямаше. Докато сме били на училище, дошла голяма черна кола с католически свещеник в нея и ги откарала.

Фин усети свиване под лъжичката. Инстинктът му подсказваше, че се намира на крачка от истината.

— Случайно да помните имената им?

— О, това беше преди толкова години, господин Маклауд. Но сред тях имаше момиче — Кати, или Катрин. Другите двама бяха братя, като големият се казваше Джони, ако не ме лъже паметта. — Старецът смръщи вежди. — Но ясно помня името на момчето, което загина. Патрик Кели. Баща му участваше в някаква престъпна банда и беше лежал в затвора. И синовете се бяха метнали на него. Гледахме да стоим по-далеч от тях. Няколко дни по-късно те се появиха в сиропиталището, да търсят глупчото.

— Глупчото? — учуди се Маршели.

— Да, малкият брат. Но как, по дяволите, се казваше… — Погледът на стария мъж отведнъж просветна. — Питър! Да, точно така, Питър. Един такъв свестен и кротък, но не съвсем наред с главата.

Когато се озоваха отново навън, вече бе почти тъмно. Тук се смрачаваше много по-рано, отколкото на островите и всичко изглеждаше леко нереално, лишено от цвят поради бледата светлина, хвърляна от уличните лампи.

— Излиза, че баща ми и брат му са се казвали Джон и Питър — рече Маршели, сякаш знаенето на имената им ги правеше някак по-истински. — Но как ще разберем фамилията им?

— Като поговорим с някой, който ги е познавал — отвърна замислено Фин.

— Например?

— Например, братята Кели.

— И защо си толкова сигурен, че ще ги открием?

— Ако още работех в полицията, щях да кажа — защото са наши стари познайници.

— Не те разбирам.

От магазина за алкохол на приземния етаж излезе млада двойка с хартиена торба, в която подрънкваха бутилки. Момичето улови момчето под ръка и двамата се отдалечиха, чуруликайки като птички във вечерния здрач.

— Семейство Кели от дълги години са добре известни в престъпния свят на Единбург — рече Фин. — Започнали са с наркотици и проституция още по времето, когато Дийн е било нещо като бедняшко гето. Замесени са и в доста гангстерски убийства, макар че вината им никога не е била доказана.

— Значи ги познаваш? — изгледа го Маршели с разширени от удивление очи.

— Не лично, но Джак Уокър, старият ми началник, който беше инспектор още при постъпването ми, е имал вземане-даване с тях. — Той извади мобилния телефон от джоба си. — Вече е пенсионер, но вероятно ще склони да се видим за по едно питие.

Сякаш вандали с криворазбрано чувство за гражданска гордост си бяха поставили за цел да обикалят из Единбург и да боядисват магазини и заведения в ярки цветове. Бар „Уиндзър“ в горния край на Лийт Уок бе станал отровнозелен, а бившите студиа на Шотландската телевизия в съседство с него — електриковосини. По улицата се редяха фасада след фасада, някои в жълти и червени краски, а по-нататък — отново в сини и зелени. Над тях горните етажи на старите каменни сгради на едни места бяха почистени, а на други — не, създавайки впечатлението на гнили зъби насред бяла усмивка.

„Уиндзър“ бе почти пълен, но Джак Уокър бе успял да запази едно сепаре в дъното. Докато се запознаваше с Маршели, я огледа любопитно, но не попита нищо. Поръча две халби бира за себе си и Фин и чаша бяло вино за дамата. Беше едър мъж, с широки рамене и разчорлена, все още гъста бяла коса. Макар и прехвърлил седемдесет, видът му бе на човек, с когото е най-добре да не се заяждаш. Имаше загоряло лице и зелени очи, чието хладно изражение се разминаваше с леката сардонична усмивка, постоянно играеща върху устните му.

— Фамилията Кели са гадни копелета, Фин — поклати сериозно глава той. — Не те съветвам да се забъркваш с тях.

— Знам, че е така, сър. И нямам намерение да се забърквам. — Още докато произнасяше думите, си даде сметка, че продължава да се обръща към бившия си началник със „сър“. Старите навици умираха трудно. — Просто искам да поговоря с някой от по-старите. Интересува ме времето около средата на миналия век, когато семейството още е живеело в Дийн.

Уокър повдигна вежда. Явно бе заинтригуван, но годините работа в полицията го бяха научили да не задава излишни въпроси.

— Единственият останал жив оттогава е Пол Кели. Той имаше и двама по-големи братя, но те бяха застреляни пред дома си преди повече от петдесет години. Убийство за отмъщение, както предположихме. Тогава се вихреха ожесточени гангстерски войни за подялба на територия. Аз току-що започвах работа в участъка и никой не си даваше особен труд да разследва разприте между бандите, така че нямаше задържани. По-късно наблюдавах с очите си как Пол Кели постепенно се издига и поема юздите в свои ръце. Построи цяла империя върху страданието на хората. — Уокър присви устни, издавайки натрупаното си безсилие и гняв. — Но така и не успяхме да го пипнем с пръст.

— Все още ли продължава да е големият бос? — попита Фин.

— Да, макар че вече позастаря. Несъмнено се мисли за някакъв шибан Кръстник. — Той хвърли поглед към Маршели, но без да се извини за езика си. — Тръгнал от низините, а сега живее в луксозна къща в Морнингсайд. Всичките му внуци учат в частни училища, докато честните работяги като теб и мен се чудят как да си платят сметката за отопление. Той е боклук, Фин. Пълен боклук. Не бих си губил времето с него.

Те лежаха редом в мрака на хотелската стая. Минутите се точеха, а единственият звук, съпровождащ собственото им дишане, бе шумът на реката отдолу. Същите води, които течаха и под моста при Дийн. След срещата в бара се бяха разходили дотам и застанали по средата му, над трийсетметровата пропаст, загледани в сградата на сиропиталището, където бяха живели бащата и чичото на Маршели. На това място някога се бе случило нещо и едно момче бе загинало.

— Стори ми се странно да те наблюдавам тази вечер — каза сега Маршели в тъмното, прекъсвайки хода на мислите му. — С бившия ти шеф.

— Защо? — извърна глава върху възглавницата Фин.

— Защото приличаше на друг човек. Не на онзи Фин Маклауд, с когото съм ходила на училище и с когото се любехме на плажа. Нито дори на онзи, който се отнесе с мен като с парцал в Глазгоу.

Той затвори очи и си припомни краткия им съвместен престой като студенти в Глазгоу. Когато деляха една стая и той, неспособен да се справи със собствената си болка, я бе прехвърлил върху нея. Колко често се случва да нараняваме тъкмо хората, на които най-много държим.

— Сякаш гледах някакъв непознат от друг живот. — Маршели докосна лицето му с ръка и той едва не се отдръпна сепнато. — Животът, в който си бил далеч от мен, женен за друга, отглеждал си дете, бил си полицай… Дори не съм сигурна, че те познавам. Вече не.

И кратките мигове на страст, споделени същия следобед, тънките като паяжина лъчи слънчева светлина, озарили ги по време на трескавото им правене на любов, изведнъж му се сториха безкрайно далечни.

Трийсет и трета глава

Пол Кели живееше в просторна триетажна къща от жълт пясъчник, с фронтони и мансардни прозорци, красиво преддверие и зимна градина отзад, преминаваща в малък, добре поддържан парк.

От Типърлин Роуд до входа на сградата водеше полукръгла алея, с порти от ковано желязо в двата края. Слънчевата светлина играеше в разцъфналите азалии и покритите с млада зеленина букови дървета.

Таксито спря пред южната порта и Фин помоли шофьора да ги изчака, но той само поклати глава.

— Не, ще трябва да ми платите сега.

Явно адресът му беше добре познат и не изгаряше от желание да се задържа тук.

Те застанаха на тротоара и го изгледаха как се отдалечава по посока на Морнингсайд Плейс. После Фин отиде и натисна бутона на звънеца.

— Какво искате? — разнесе се глас от домофона.

— Казвам се Фин Маклауд. Бивш полицай съм. Трябва да говоря с Пол Кели.

— Господин Кели не приема без предварителна уговорка.

— Кажете му, че става въпрос за случката на моста при Дийн. Преди повече от петдесет години.

— Няма да ви приеме.

— Просто му кажете. — В тона на Фин прозвуча повелителна нотка, непредполагаща по-нататъшни дискусии.

Устройството замлъкна и той погледна смутено към Маршели, съзнавайки, че отново се държи като непознатия за нея Фин Маклауд. Но нямаше представа как да съчетае двата образа.

Измина доста време, преди домофонът да пропука отново.

— Влизайте — каза само гласът и крилата на портата започнаха да се разтварят.

Докато вървяха по алеята, Фин забеляза камерите и прожекторите, монтирани по цялата къща и двора около нея. Пол Кели явно вземаше сериозни мерки за избягване на нежелани посетители.

Щом доближиха входната врата, тя се отвори и на прага се появи млад мъж в бяла, разкопчана на врата риза, безупречно изгладен сив панталон и лъскави италиански обувки. Черната му коса бе оформена на къса, но скъпа прическа и пригладена назад с гел, а афтършейвът му се долавяше от два метра разстояние.

— Трябва да ви претърся — каза той, като ги огледа внимателно.

Фин, без да промълви, пристъпи към него, разтвори широко крака и вдигна ръце на височината на раменете си. Мъжът опипа внимателно тялото му отпред и отзад, като не пропусна ръцете и краката.

— Жената също.

— Тя е чиста — каза Фин.

— Длъжен съм да проверя.

— Имаш думата ми.

— Тя не струва колкото моята заплата, приятел — погледна го невъзмутимо другият.

— Няма проблем — намеси се Маршели и също се подложи на обиска, докато Фин със стиснати зъби наблюдаваше как дланите на охранителя преминават по нея. По гърдите и гърба, по краката и ханша. Но си вършеха работата професионално, без да се застояват никъде излишно. Лицето на Маршели остана безизразно, макар и леко поруменяло.

— Добре, последвайте ме — каза мъжът накрая.

Той ги преведе през фоайе в блед прасковен цвят, застлано с дебел червен килим, откъдето дървено стълбище се изкачваше към горните етажи.

Пол Кели се бе разположил на бял кожен диван в зимната градина на гърба на къщата и пушеше огромна хаванска пура. Помещението създаваше усещането, че се намираш отвън, сред растенията и дърветата, макар да не можеше нито да ги чуеш, нито да ги помиришеш. Димът от пурата висеше на неподвижни валма, сивосинкав там, където го пронизваха нахлуващите през стъклената стена слънчеви лъчи. В средата, върху лъскавия дървен под, бе поставена маса от полирана стомана, заобиколена от червени плюшени кресла.

При появата им домакинът се изправи — същински гигант, към метър и деветдесет висок, позатлъстял, но все още в добра форма като за мъж, прехвърлил шейсет и пет. Кръглото му червендалесто лице бе гладко избръснато, а посребрената коса — късо подстригана. Носеше джинси и изгладена розова риза, изпъната върху наедрелия корем.

Той се здрависа с тях подред, наклонил настрани глава с лека усмивка.

— Бивше ченге и истории за моста при Дийн. Трябва да призная, че събудихте любопитството ми. Заповядайте — махна с едрата си ръка към креслата. — Да ви предложа нещо за пиене? Чай, кафе?

— Не, благодаря — каза Фин и двамата с Маршели седнаха. — Опитваме се да установим самоличността на човек, който сега живее на остров Луис, но към средата на петдесетте години е бил в сиропиталището в Дийн.

— Сигурен ли сте, че сте биеше ченге? — засмя се Кели, като се настани обратно върху дивана. — Звучите, сякаш още сте в полицията.

— Уверявам ви, че не съм.

— Е, добре, ще ви повярвам. — Той замислено дръпна от пурата си. — И кое ви кара да смятате, че мога да ви помогна?

— Семейството ви тогава е обитавало една от старите къщи при водениците, нали?

— Така е — кимна Кели. — Макар че сега няма да познаете мястото. Станало е рай за млади богаташчета. Но защо трябва да помня някакво си момче от сиропиталището?

— Защото според мен е участвало в инцидента на моста, който пряко ви е засегнал.

Лицето на Кели леко измени цвета си, а в погледа му трепна нещо, подобно на болка.

— Как се казва?

— Тормод Макдоналд — обади се Маршели.

— Но вие сте го познавали под друго име — намеси се бързо Фин, като я стрелна с очи.

— Какъв ви се пада този човек? — обърна се домакинът към нея.

— Той ми е баща.

Във въздуха увисна тишина, плътна и тежка като дима от пурата. Тя се задържа дълго, преди Кели най-сетне да я наруши.

— Съжалявам, но това е нещо, което цял живот се мъча да забравя. Не е лесно да изгубиш големия си брат на тази възраст. Особено когато е бил твоят герой. Патрик значеше страшно много за мен.

— Разбирам — кимна Фин. — Смятаме, че първото име на момчето е било Джон. Опитваме се да открием фамилията му.

Кели всмукна дълбоко от пурата и остави дима да струи през ноздрите и ъгълчетата на устата му, преди да издуха цял облак от него.

— Джон Макбрайд — рече кратко накрая.

— Значи сте го познавали? — попита Фин, мъчейки се да овладее дишането си.

— Не лично. Не бях на моста онази нощ. Но трима от братята ми са били.

— Нощта, в която Патрик е загинал? — намеси се Маршели и той бавно се извърна към нея.

— Да — промълви едва чуто и Фин потресено забеляза как очите му заблестяват от влага. — Но не съм говорил за това повече от петдесет години. И не съм сигурен, че искам да започвам сега.

Те вървяха мълчаливо по Типърлин Роуд, покрай каменните вили, тънещи в своето дискретно усамотение зад високите огради и дървета. Щом стигнаха до ъгъла на Стейбъл Лейн с павираната Албърт Терас, където вдясно от тях се издигаше потъналият в зеленина хълм, Маршели не можа повече да сдържи напрежението си.

— Какво според теб се е случило на моста при Дийн онази нощ?

— Трудно ще разберем. Всички присъствали са мъртви, с изключение на баща ти. И може би на Кейт.

— Но поне вече знаем кой е той. Или кой е бил.

— Така е. Но не биваше да споменаваш сегашното му име.

— Защо? — попита тя, внезапно пребледняла.

— Не знам, Маршели — въздъхна дълбоко Фин. — Просто ми се ще да си беше премълчала.

Трийсет и четвърта глава

Фин хвърли поглед през илюминатора към скалите отдолу, протегнали се като черни пръсти навътре в пролива Минч, заобиколени от ивица бяла пяна от разбиващите се вълни. Отвъд тях се простираха безкрайните мочурища, белязани и набраздени от дългите векове рязане на торф. Водите на Лох Туат отразяваха тъмните буреносни облаци над главите им, докато малкият самолет на „Бритиш Еъруейз“ храбро се бореше с вятъра, за да постигне гладко кацане върху късата писта на летището в Сторноуей.

Същият този вятър продължи да брули дрехите им и после, докато хвърляха куфарите в багажника на колата, бързайки да се скрият в купето от първите тежки капки дъжд.

Фин запали двигателя и пусна чистачките. Те бързо бяха намерили нужната им информация в Центъра по семейна история на Националния архив на Шотландия. Джон Уилям и Питър Ангъс Макбрайд, родени съответно през 1940 и 1941 година, в район Слейтфорд на Единбург. Родители — Мери Елизабет Рафърти и Джон Антъни Макбрайд. Джон Антъни загива през 1944-та, по време на службата си в Кралския военноморски флот. Мери Елизабет умира единайсет години по-късно от сърдечна недостатъчност, чиято причина не е уточнена. Маршели бе платила за преписи от всички актове за раждане и смърт и ги бе прибрала в кафяв хартиен плик. Сега той се намираше в чантата, притисната до гърдите ѝ.

Фин можеше само да предполага как ѝ се отразяват тези разкрития. Току-що бе научила, че макар да е родена и отрасла на остров Луис, няма и капка местна кръв в жилите си, защото майка ѝ е англичанка, а баща ѝ — шотландец от католическо семейство в Единбург, изфабрикувал цялото си минало. Навярно щеше да подложи на преоценка всичко, което някога е знаела и мислила за себе си.

Тя бе мълчала през целия полет, продължаваше да мълчи и сега — бледа като платно, с дълбоки сенки под очите. Изглеждаше толкова крехка и беззащитна, че всичките му инстинкти го караха да я приласкае, да я вземе в прегръдките си, но някаква невидима бариера го възпираше. Нещо се бе случило между тях в Единбург. В един момент те сякаш се бяха преоткрили наново и всичко бе станало както преди, но в следващия усещането се бе разсеяло яко дим.

Събитията от последните дни я бяха променили. Онази Маршели, която познаваше, се губеше в кризата между миналата и настоящата си самоличност и той се боеше дали тя някога отново ще намери пътя към себе си. При това, не всичко бе приключено. Все още оставаше загадка историята, довела до убийството на Питър Макбрайд на остров Ерискей преди толкова години.

Дълго стояха така, с бръмчащ на празни обороти двигател и включени чистачки под вятъра и дъжда, преди Маршели най-сетне да се обърне към него.

— Откарай ме у дома, Фин.

Но той не помръдна, не посегна към лоста за скоростите. Двете му ръце бяха стиснали здраво волана, защото в главата му като гръм от ясно небе бе изникнала една мисъл. Поразително проста и ослепително очевидна.

— Предпочитам да отидем при майка ти.

— Защо? — въздъхна тя.

— Искам да прегледам вещите на баща ти.

— Какво ще търсиш?

— Ще разбера, щом го открия.

— Но какъв е смисълът, Фин?

— Смисълът е там, че някой е убил Питър Макбрайд. Другата седмица ще пристигне екип и ще започне разследване. И ако не разполагаме с оневиняващи доказателства, баща ти ще бъде главният заподозрян.

Тя повдигна морно рамене.

— Какво ме засяга това?

— Трябва да те засяга. Той продължава да е твой баща. Каквото и да си научила за него, то не променя този факт. Човекът, който те е носил на раменете си като малка, който те е целувал по челото за лека нощ. Който е бил до теб винаги, от деня на твоето раждане. Сега той се нуждае от помощта ти.

— Вече и сама не знам какво да изпитвам към него.

Фин кимна с разбиране.

— Обзалагам се, че ако можеше, щеше да ти каже всичко, Маршели. Нещата, които е таил дълбоко в себе си през всички тези години и не е споделял с никого. Мога само да предполагам колко му е било тежко. — Той прокара пръсти през гъстите си руси къдрици. — Виж, ние влизаме в старческия дом и гледаме всички онези хора, насядали наоколо. Празни очи, тъжни усмивки. И просто ги пренебрегваме като… старци. Изразходвани същества, с които няма смисъл да си губим времето. И все пак зад всяка от тези фасади се крие истината за един живот. Една история, която биха могли да ни разкажат. За болка и любов, за надежда и отчаяние. Същите неща, които вълнуват и нас. Възрастта не ги променя, не ги прави по-малко реални. Един ден ни чака същото — да седим и да гледаме как младите махват с ръка и ни подминават. Как ли ще се почувстваме тогава?

— Аз никога не съм спирала да го обичам — каза Маршели, жегната от упрека му.

— Тогава повярвай в него. Че каквото и да се е случило, каквото и да е направил, то е имало причина.

Видимостта в северозападния край на острова бе почти нулева. Дъждът, носещ се като пелена откъм океана, бе толкова ситен, че наподобяваше мъгла. Белите гребени на вълните, разбиващи се по крайбрежието, почти не се виждаха през нея и дори мощният лъч на фара в Бът едва смогваше да я пробие.

Майката на Маршели се сепна при появата им, когато претичаха през локвите от колата до кухненската врата, скрити от дъжда под сакото на Фин.

— Къде се губиш? — обърна се към дъщеря си. — Фионлах каза, че си заминала за Единбург.

— Защо питаш, щом знаеш?

— Сещаш се какво имам предвид — въздъхна раздразнено тя.

— Беше по лична работа, мамо. — По пътя към Нес двамата се бяха разбрали да не ѝ казват нищо по повод своите открития. За момента това само щеше излишно да усложни ситуацията.

— Бихме искали да хвърлим един поглед на нещата на Тормод, ако е възможно, госпожо Макдоналд — вметна Фин.

— Защо? — наежи се неочаквано старата дама.

— Просто искаме, и толкова — отсече Маршели и се упъти към стария кабинет на баща си.

— Все едно има някаква полза от тези боклуци — нареждаше майка ѝ, следвайки я по петите.

Маршели отвори вратата и се закова на прага. Стаята бе празна. Картините бяха махнати от стените, бюрото — разчистено. Тя отиде до него и провери чекмеджетата. Празни. После и шкафовете. Празни. Кутиите от обувки, натъпкани с всевъзможни дреболии, бяха изчезнали. Цялото място бе стерилно, дезинфекцирано, сякаш баща ѝ бе някаква зараза и всяка следа от него трябваше да се премахне.

Тя се обърна потресено към майка си.

— Какво си направила?

— Е, нали него вече го няма. — Вината подклаждаше войнствеността на старата дама. — Защо да си задръствам къщата с разни боклуци.

Но Маршели нямаше намерение да отстъпва толкова лесно.

— Ти беше омъжена за него почти петдесет години, за бога! Не си ли го обичала поне малко?

— Той не е човекът, за когото се омъжих.

— Но не по своя вина. Има деменция, мамо. Това е болест.

— Къде са вещите му в момента? — намеси се Фин.

— Канех се да ги изнеса в деня за извозване на сметта. Сега са струпани в предното антре.

— Да не си посмяла да ги хвърляш, чуваш ли! — вдигна показалец пред лицето ѝ Маршели, почервеняла от негодувание. — Това са нещата на татко. Щом не ги искаш, аз ще ги отнеса у дома.

— Ами отнасяй ги тогава! Вземи си проклетите вехтории! На мен не ми трябват, изгори ги, ако щеш! — И тя демонстративно се отдалечи, подминавайки Фин.

Маршели остана да диша запъхтяно, вперила в него пламнали очи, и той си каза, че ако не друго, сцената поне бе възродила донякъде чувствата към баща ѝ.

— Ако искаш — предложи ѝ, — мога да сваля задните седалки и да натоварим всичко в колата.

Прозорците в кухнята на Маршели бяха запотени от влагата, излъчвана от наредените покрай стената кашони. Те се бяха измокрили порядъчно при прехвърлянията до колата и обратно. Същото важеше и за Фин и Маршели. Той още с влизането бе захвърлил прогизналото си сако, а тя усърдно търкаше косата си с дебела хавлия.

Фионлах стоеше отстрани и наблюдаваше, докато отваряха кашоните един по един. Някои съдържаха албуми със снимки, други — стари сметки. Имаше също инструменти, тенекиени кутии с гвоздеи, увеличително стъкло, писалки със засъхнало мастило, счупен перфоратор, пакетчета кламери.

— Преподобният Мъри и аз май се помирихме — обади се младежът.

Фин обърна очи към него.

— Да, той спомена, че си го посетил.

— На няколко пъти.

— И? — попита Маршели.

— Казах му, че ще напусна училище и ще се опитам да си намеря работа във фабриката в Арниш. За да храня и обличам семейството си.

— Мислех, че имаш по-други планове — учуди се тя. — А той как реагира?

— Едва не ми откъсна главата — усмихна се накриво Фионлах. — Заяви, че ако не завърша училище и не вляза в университета, лично щял да ме съдере от бой.

— Точно с тези думи ли? — повдигна вежда Фин.

— Общо взето, да. Мислех, че от свещениците се очаква да използват по-благ език.

— Свещениците — засмя се Фин — имат специална Божия индулгенция да ругаят колкото си щат, стига да е за правилна кауза. Значи все пак ще следваш?

— Стига да успея да вляза.

Дона се появи на вратата с бебето на ръце.

— Ти ли ще я нахраниш, или аз?

Фионлах целият грейна при вида на дъщеря си и я поглади по бузата с върховете на пръстите си.

— Дай на мен. Затопли ли ѝ млякото?

— Да, готово е.

Той пое бебето и тръгна да излиза, но на прага спря и се обърна.

— Между другото, Фин, беше прав относно бащата на Дона. Той не е чак толкова лош човек.

Баща и син размениха погледи, сетне Фин каза:

— Да, още има надежда за него.

Следващият кашон се оказа пълен с книги. Той взе най-горната, дебел том с твърда зелена подвързия, и я отвори.

— Антология на поезията от двайсети век. Не знаех, че баща ти е обичал стихове.

— Нито пък аз.

Маршели приближи и се наведе, за да погледне по-добре.

От вътрешната страна на корицата имаше посвещение: Тормод Уилям Макдоналд. Честит рожден ден, Мама. 12 август 1976.

— Мама? — смръщи чело Фин.

— Те винаги се обръщаха един към друг с „мама“ и „татко“ — поясни тя и гласът ѝ леко потрепна.

Измежду страниците на книгата изпадна сгънат лист от бележник. Той го вдигна и го разтвори. Беше целият покрит с изписани с неуверена ръка редове, а най-отгоре се виждаше думата Солас.

— Това е центърът за дневни грижи, където го водехме, преди да постъпи в старческия дом — каза Маршели. — И почеркът е неговият.

Всяка трета или четвърта дума бе зачерквана, на места и по няколко пъти, в опит да се поправят правописните грешки. Тя поднесе ужасено ръка към устата си.

— Боже мой, той винаги се е гордеел колко грамотно пише.

После започна да чете на глас:

— Когато дойдох, тук имаше около двайсет души. Повечето от тях много стари. Някои са толкова немощни, че не могат да говорят. Други едва влачат краката си, пристъпват с по два-три сантиметра наведнъж. Има само неколцина, способни да изминават прилично разстояние.

Тук гласът ѝ изневери и Фин трябваше да продължи вместо нея:

— Напоследък, докато пиша, неволно допускам глупави грешки. Това, естествено, не се появи отведнъж. Започна някъде към края на единайсета година и отначало почти не се забелязваше. Но с течение на времето осъзнах, че все повече губя способността си да помня разни неща. Чувството е ужасно и все повече наближава моментът, когато ще стана напълно безпомощен.

Фин прокара пръст по назъбения край на листа, там, където бе откъснат от някой тефтер, после внимателно го остави на масата. Отвън вятърът продължаваше да вие във всяка пролука, а дъждът шибаше по стъклата. Мина му през ум, че навярно дори по-лошо от самата болест е усещането как тя постепенно те надвива, как малко по малко се прощаваш със своя разум, своите спомени, с всичко, което те прави личност.

До него Маршели въздъхна дълбоко и избърса очите си с длани. Дори сълзите рано или късно пресъхват.

— Ще направя малко чай — каза и се залови да подрънква с чайника и чашите, докато Фин се върна към останалите кашони.

Следващият съдържаше счетоводни книги с приходите и разходите на фермата през годините. На дъното му се оказа голям албум, натъпкан с изрезки от вестници и списания. Той го постави върху кашона и взе да го разгръща. По-старите статии бяха акуратно залепени върху страниците, а най-новите — просто натъпкани между тях. Изглеждаха безброй.

До слуха му долитаха най-различни звуци — кипенето на чайника, музиката, носеща се от таванската стая, любопитният глас на Маршели, питащ какво е открил. Но в центъра на съзнанието му цареше пълна тишина и дори собствените му думи сякаш дойдоха нейде от много далеч.

— Мисля, че ще трябва да отведем баща ти обратно на остров Ерискей, Маршели. Това е единственото място, където ще узнаем истината.

Трийсет и пета глава

Маршели е тук! Знаех си, че рано или късно ще дойде да ме вземе. И този млад момък. Не съм сигурен кой е, но е достатъчно добър да ми помогне да си събера багажа. Чорапи и бельо, две ризи, един чифт панталони. Доста от нещата ми остават в гардероба и по чекмеджетата. Предполагам, че те ще дойдат по-късно да ги вземат. А и всъщност не ме е грижа. Иде ми да запея! Добрата стара Маршели. Нямам търпение да се прибера у дома, макар и да не помня добре къде точно е това. Но те положително знаят.

Докато си тръгвам, всички ми се усмихват, а аз им махам приветливо с ръка. Само жената, която все се опитва да ме съблече и да ме вкара в проклетата вана, изглежда кисела. Все едно е клекнала да пикае на ливадата и се е надянала на магарешки бодил. „Ха, така ти се пада“, опитвам да ѝ кажа, но май не се получава съвсем. Излиза по-скоро нещо като патешко квакане.

Отвън е студено и вали. Дъждът ме връща към онези самотни дни на полето, с животните. Как обичах това усещане! Пълна свобода, без преструвки. Само аз и дъждът в лицето ми. Младият мъж ми казва да се обаждам, ако ми се доходи по нужда. Щял да спре по всяко време. Естествено, че ще се обадя. Какво си мисли, че ще подмокря гащите?

Струва ми се, че пътуваме безкрайно дълго време. Май дори съм задрямал за малко. Поглеждам през прозореца на колата и пейзажът изобщо не ми е познат. Не знам дали тревата пробива между камъните, или камъните лежат сред тревата. Но се вижда единствено това — голи хълмове с камъни и трева.

О, ето че сега в далечината се появява и плаж. Направо да не повярваш, че плажът може да е толкова голям, или океанът толкова син. Помня, че и друг път съм виждал подобен на него — много по-голям от Плажа на Чарли. Но тогава бях дотолкова изпълнен с мъка и вина, че дори не му обърнах внимание. Карах стария бус на Доналд Шеймъс, а Питър беше отзад, още увит в покривката от леглото, с която го бях отнесъл до лодката.

Мери-Ан и Доналд спяха като заклани. Изглежда, нищо не можеше да ги събуди, щом главите им веднъж допрат възглавницата. И толкова по-добре, защото аз бях в паника онази нощ и не спирах да плача. Предполагам, че съм изцапал навсякъде с кръв, но това беше последната ми грижа.

Докато стигнем Лудах, вече се бях поовладял. Трябваше да го направя, заради Кейт. Помня как на тръгване погледнах в страничното огледало и я видях да стои сама в тъмнината на кея и да се взира подире ми. Още тогава знаех, че никога повече няма да се срещнем. Но нейният свети Кристофър висеше на шията ми, тъй че тя винаги щеше да е с мен. По един или друг начин.

Имах късмет с отливите и успях да прекося бродовете, без да се налага да чакам. Трябваше да навъртя колкото се може повече километри, преди да пукне зората. Доналд Шеймъс бързо щеше да открие, че Питър и аз сме изчезнали, заедно с неговата пушка, неговите пари и неговия бус. По всяка вероятност веднага щеше да отиде в полицията. Дотогава аз вече трябваше да съм достатъчно далеч.

Рано на следващата сутрин бях в Бърнърей и чаках първия ферибот. Слънцето тепърва изгряваше над залива на остров Харис. Наоколо имаше и други коли и никой не ми обръщаше внимание, но нервите ми бяха изпънати до скъсване. Тук щях да съм най-уязвим, както и на слизане от ферибота, в Ливърбърг. Опитвах се да се поставя на мястото на полицаите. Бях откраднал пушка, пари и бус. Те не знаеха за смъртта на Питър, разбира се, така че щяха да предположат, че сме избягали заедно. Накъде можехме да се упътим? Положително щяха да решат, че обратно към Шотландия, а в този случай трябваше да отидем до Лохмади и да хванем ферибота за Скай. Защо ни е да ходим на север, към островите Луис и Харис? Такива бяха разсъжденията ми, макар тогава и сам да не си вярвах особено.

Прекосихме залива без проблеми. Корабът се носеше като призрак върху спокойните, оловносиви води, а слънцето едва надзърташе измежду ниските, плътни облаци. Слязох на пристанището в Ливърбърг и отново подкарах нататък.

Тогава видях плажовете за пръв път — в Скариста и Лъскентайър, а после минах през малкото селце Шилебост. Мястото, където се предполагаше, че съм се родил и отрасъл. Спрях само за няколко минути, хванах една пътека през полето и отправих поглед към златистите пясъци, които сякаш се простираха до безкрай. Вече бях Тормод Макдоналд. Толкова имена бях сменил, а навярно щях да сменя и за в бъдеще. Качих се обратно в буса и поех, без да спирам. Подминах Сторноуей, прекосих мочурищата на Барвас и се озовах на шосето, водещо на запад към Нес. По-далеч трудно можех да стигна.

След Барвас свърнах по неравен, черен път, покрай няколко разхвърляни къщи до едно брулено от ветровете езеро, свързано с морето само чрез тесен пролив. Седнах тук заедно с Питър и зачаках да се стъмни. Вечерта сякаш никога нямаше да настъпи, а моят стомах къркореше от глад. Не бях слагал нищо в уста вече двайсет и четири часа и главата ми започваше да се мае. Най-сетне слънцето започна да се скрива над западния хоризонт. Старият бус на Доналд Шеймъс се закашля и избълва облак дим в сумрака. Излязох по коловозите обратно на шосето и завих на север.

При Сиадер забелязах отбивка, отиваща към морето. Угасих фаровете и тръгнах по нея, много бавно, ориентирайки се само по откъслечните петна лунна светлина. Когато прибоят започна да се чува съвсем ясно и почти бях стигнал до отвесните скали, спрях и слязох от буса. Бях съвсем сам насред пустошта.

Извадих правата лопата на Доналд Шеймъс и започнах да копая. Макар почвата да бе мека и влажна, ми отне близо час да оформя дупка, достатъчно голяма за гроб на Питър. Първо изрязах горния пласт торф, а после продължих надолу. В ямата постоянно се процеждаше вода, но тя щеше да бъде изместена от тялото. След като я запълнех и отново наредях чимовете отгоре, никой нямаше да познае, че изобщо е копано. В най-лошия случай щяха да решат, че някой е идвал за торф, но се е отказал. Знаех, че много бързо следите ще се заличат, земята ще се слегне и поела го веднъж в своите прегръдки, ще го запечата в тях завинаги.

Когато най-сетне приключих, извадих брат си от одеялото и внимателно го положих в гроба. Коленичих край главата му, целунах го и се помолих за душата му, макар вече да не бях сигурен, че Бог изобщо съществува. После започнах да заривам ямата, толкова сломен от скръб и вина, че едва държах лопатата в ръце. Щом утъпках и последния чим, останах още десетина минути, докато вятърът изсуши потта ми. Взех окървавеното одеяло и повлякох нозе през полето и надолу между разхвърляните скали, докато не стигнах малко пясъчно заливче.

Тук приклекнах, за да направя заслон от вятъра, и запалих одеялото. Отстъпих встрани и наблюдавах как пламъците се издигат, пръскайки пушек и искри в нощта. Една символична кремация. Кръвта на моя брат, завръщаща се в земята.

Седях на плажа, докато зъбите ми не започнаха да тракат от студ, и едва тогава се върнах при буса. Запалих мотора, излязох обратно на шосето и поех на юг. Подминах Барвас и завих на изток по тясна отбивка някъде около Арнол. Тъкмо превалях един хълм, когато забелязах под мен да проблясва езеро. Първоначалното ми намерение бе да запаля буса, но все се боях, че някой може да види огъня. Сега ми хрумна друго. Извадих багажа си от него и го спрях върху стръмния склон. Излязох от кабината, освободих от скорост и натиснах вратата с рамо, докато набере инерция. Той се затъркаля надолу и по-скоро чух, отколкото видях плясъка му при влизането във водата. През следващия час, в кратките промеждутъци, когато луната се показваше между облаците, продължавах да забелязвам покрива му над повърхността и вече се уплаших, че съм допуснал ужасна грешка. Но до сутринта всичко беше изчезнало.

Докато чаках, разглобих ловната пушка, която Доналд Шеймъс използваше да стреля по зайци, и я прибрах в торбата си. На разсъмване се върнах пеша до шосето и закрачих по посока на Барвас. Не бяха изминали и пет минути, когато една кола спря и ме качи. Водачът ѝ, стар фермер, тръгнал за Сторноуей, не спираше да говори, а аз усещах как животът бавно се завръща в крайниците ми под въздействието на включеното парно. Бяхме преполовили пътя до Барвас, когато той отбеляза:

— Говорът ти е малко странен, синко. Май не си тукашен.

— Не — отвърнах. — От остров Харис съм. — И като му протегнах ръка, се представих: — Тормод Макдоналд. — Името, с което се наричам и до ден-днешен.

— По каква работа си тръгнал за Сторноуей?

— Ще хвана кораб оттам.

— Е, пожелавам ти леко плаване, че морето е малко бурно напоследък.

Тогава още нямах представа, че щом всичко свърши, ще се върна обратно. Тласкан от нуждата да бъда по-близо до брат си, сякаш това можеше по някакъв начин да компенсира печалния ми провал да спазя обещанието, дадено на моята майка.

— Къде сме сега? — питам.

— Това е Ливърбърг — казва Маршели. — Ще вземем ферибота за Северен Уист.

Северен Уист? Та аз не живея там. Почесвам се по главата.

— Защо?

— Водим те у дома, татко.

Трийсет и шеста глава

Маршели и Фин нямаха представа колко дълго ще отсъстват, затова тя бе оставила на Фионлах своя мобилен телефон в случай, че се наложи да се свърже с тях. Беше късна утрин, а той бе слязъл до магазина в Кробост, за да напазарува за следващите няколко дни. Времето беше отвратително — откъм носа се носеше поривист вятър, който превиваше младите пролетни треви и носеше със себе си ситен, студен дъжд. Но младежът нямаше нищо против. Той бе отрасъл с това. То бе нещо нормално. Обичаше дъждът да мокри лицето му. Обичаше и начина, по който небесата неочаквано се разтваряха, за да пропуснат слънчевите лъчи. Хладни, ослепителни отблясъци светлина, отразяващи се от повърхността на океана като езерца разтопен метал. Те можеха да траят броени секунди, или пък цели минути.

Докато шофираше обратно към къщи, тъмните облаци се спуснаха толкова ниско над хълма, че забулиха билото му и почти изглеждаше, че можеш да ги докоснеш с ръка. Дона му бе обещала, докато се върне, да приготви обяда. Нищо специално — просто салата с яйца и бекон. Той с учудване забеляза белия джип „Рейндж Роувър“, паркиран край оградата. Номерът му беше непознат. На острова бе нещо обичайно да поглеждаш номера на приближаваща кола и да махнеш с ръка, ако го познаеш. Лицата рядко се виждаха през предните стъкла, отразяващи твоите фарове, или замъглени от дъжда. Този номер обаче не бе тукашен.

Докато слизаше от своята кола, забеляза броя на „Единбург Ивнинг Нюз“, хвърлен на задната седалка на джипа. С покупките в ръце, притича през дъжда към кухненската врата и като крепеше хартиената торба с една ръка, успя да натисне бравата с другата. Щом вратата се отвори, зърна пред себе си Дона, застанала права в антрето. Във въздуха се носеше мирис на дим от пура, а тя притискаше Ейли в прегръдките си така, сякаш се боеше, че ако я пусне, може да отлети. Лицето ѝ бе пребледняло като платно, а зениците — толкова разширени, че очите ѝ изглеждаха черни. Той веднага разбра, че нещо не е наред.

— Какво има, Дона?

Вместо отговор, тя кимна плахо към кухнята. Фионлах се обърна и видя седналия край масата едър мъж с късо подстригана сребристосива коса. Беше облечен с бяла, разкопчана на врата риза, яке на „Барбур“, джинси и черни дизайнерски обувки на „Чезаре Пачоти“. Дебелата пура, която държеше, бе догоряла почти до кокалчетата на оцветените му от никотина пръсти.

В същия момент друг мъж блъсна Дона изотзад и тя направи две-три залитащи крачки, преди да възвърне равновесието си. Беше много по-млад от онзи в кухнята, с гъста черна коса, зализана с гел назад върху темето. Носеше синя риза и черен панталон, а над тях — дълъг непромокаем шлифер. Фионлах нелепо отбеляза, че елегантните му, черни италиански обувки са изцапани с кал. Но повече го впечатли друго — видът на пушката с отрязана цев, която мъжът държеше в дясната си ръка.

— Какво… — отрони се неволно от устата му.

Първата му мисъл бе, че това трябва да е някаква шега, но в цялата сцена нямаше нищо забавно. Страхът, изписан върху лицето на Дона, бе напълно истински. Той застина с покупките в ръце, без да има и най-малка представа какво да предприеме, а вятърът и дъждът нахлуваха през отворената врата зад гърба му.

Мъжът, седнал край кухненската маса, се приведе напред и го огледа, подръпвайки леко от овлажнения край на пурата си.

— Къде е дядо ти?

— Не знам — зяпна го смаяно младежът.

— Струва ми се, че знаеш. Рано тази сутрин майка ти и нейният приятел са го взели от старческия дом. Къде са отишли?

Фионлах усети, че му идва в повече.

— Нямам идея — каза, надявайки се, че звучи предизвикателно.

— Не се прави на интересен, синко. — Непознатият посочи спокойно с пурата към Дона и бебето. — Това е твоята дъщеря, нали? Правнучката на стария Тормод?

— Само ако сте посмели да я докоснете с пръст…!

— Да? Какво ще направиш? Кажи ми.

По гърба на Фионлах полазиха тръпки. Той се извърна към другия мъж с пушката, чието лице оставаше напълно безстрастно. И все пак нещо в погледа му подсказваше, че с него шега не бива.

— Просто ми кажи къде са отвели дядо ти. Нищо друго не искам от теб.

— А ако откажа?

— Дори не би искал да знаеш какво ще сторя на твоята приятелка и дъщеря ти. — Думите бяха съпроводени с лека усмивка, която изчезна заедно с поредния облак тютюнев дим.

Отначало Фионлах не можеше да диша и изпадна в паника. Но после си даде сметка, че това е просто сън. Нямаше друго обяснение. Намираше се на дъното на океана. Водата бе тъмна и студена и той знаеше, че ако си поеме дъх, тя ще изпълни дробовете му. Затова се оттласна с крака към повърхността. Някъде, високо над него, се мержелееше светлина. Бавно, много бавно тя се усилваше, ставаше по-ярка, но повърхността още беше далеч. Изгарящата жажда за кислород го накара да заплува по-бързо, фокусиран изцяло върху светлината. После внезапно изскочи навън в ослепителен проблясък и цялото му съзнание бе пронизано от болка.

Главата му се пръскаше от нея и той дочу собствения си стон. Преобърна се, учуден защо не може да движи ръце и крака, и примижа срещу светлината, докато постепенно кухнята не доби очертания около него. Но мислите му бяха все още мъгляви, объркани. Възвръщането на яснотата на спомена отнемаше време.

Продължи да лежи неподвижно, мъчейки се да игнорира болката и да възстанови поредицата от събития. Връщането си от магазина, белия „Рейндж Роувър“, мъжа с пушката и другия, с посребрената коса, който заплашваше да нарани Дона и Ейли, ако не разбере къде е дядо му. Но колкото и да напрягаше паметта си, в нея нямаше и следа от случилото се после.

Едва сега осъзна защо не може да помръдне. Беше проснат на пода, с ръце, вързани зад гърба. Глезените му също бяха грубо пристегнати с хавлия, а по плочките имаше кръв.

— Дона! — изкрещя с всички сили, но гласът му отекна в празната кухня, посрещнат само от дълбока и тревожна тишина. Парализиран от ужас и тласкан единствено от силата на адреналина, той успя, след няколко отчаяни опита, да заеме седнало положение. С огромно усилие застана на колене, а сетне приклекна на пети, така че да достигне с пръстите на ръцете си възела на хавлията. Отне му няколко минути да развърже краката си и да се изправи.

Извика отново името на Дона и излезе със залитане в антрето, но къщата изглеждаше празна. От нея и бебето нямаше и помен. В спалнята зърна собственото си отражение в огледалото. Кожата на главата му бе цепната и по лицето му се стичаше кръв. Това поне му донесе утехата, че кръвта по кухненските плочки е негова, а не на Дона или Ейли. Но къде бяха те? Къде, за бога, ги бяха отвели онези хора?

Изтича обратно в кухнята и се огледа трескаво наоколо. В стойката на плота имаше ножове, но той не виждаше начин да ги достигне и да пререже въжето на китките си. Трябваше да намери помощ.

Отиде до входната врата и с известна трудност успя да напипа заднишком бравата и да я натисне. После вече беше навън. Под дъжда. Тичащ по тревистия хълм нагоре към пътя. Щом достигна асфалта, се препъна и падна тежко, ожулвайки лице върху грапавата му повърхност. Стисна зъби и като се изправи отново, побягна срещу бръснещия вятър. Към завоя, зад който се намираше църквата.

Наоколо не се виждаше жива душа — никой разумен човек не би излязъл в такова време, освен ако не е абсолютно необходимо. Докато наближаваше паркинга, силите започнаха да му изневеряват и той заобиколи решетката за овце, вместо да се опитва да премине през нея. Едва когато изкачи стъпалата пред къщата на свещеника, си даде сметка, че не може нито да натисне звънеца, нито да почука. Затова започна да вика и рита, почти заслепен от кръвта, сълзите и дъжда, стичащи се в очите му.

Доналд Мъри отвори вратата със замах и в първия миг го изгледа ядосано, но гневът му бързо се смени със страх и Фионлах видя как лицето му пребледнява като платно.

Трийсет и седма глава

Докато напредваха на юг, лошото време постепенно оставаше зад гърба им. Вятърът и дъждът, идващи от северозапад, все повече отслабваха, за да капитулират окончателно някъде около планините на Северен Уист. Въздухът ставаше по-мек и топъл, а полегатите слънчеви лъчи на късния следобед, идващи откъм океана, хвърляха дълги сенки над сушата.

Едва когато спряха за чаша чай в Бенбекула, Фин забеляза, че мобилният му телефон е изключен. През последните няколко нощи, прекарани по хотелски стаи и в палатката, той напълно бе забравил да го зарежда. Щом се върнаха в колата, включи кабела му в гнездото на запалката и го пусна в поставката за чаши между седалките.

Час по-късно, след като заобиколиха носа при Ист Килбрайд, видяха пред себе си малкия пристан на Лудах и окъпания в светлина остров Ерискей отвъд залива.

Лекият ветрец едва диплеше ясната, синя водна повърхност, докато преминаваха правата отсечка на дигата. После шосето направи плавен завой и започна да се изкачва между хълмовете. В края на пътя Фин сви надолу към кея на Хаун.

През цялото време поглеждаше в огледалото към Тормод, но нищо в помътнелите очи на стареца не издаваше, че познава тези места. Той по-скоро изглеждаше задрямал, а и нищо чудно — преходът бе дълъг и изморителен, като заедно с качването на ферибота и почивките за обяд и кафе им бе отнел почти пет часа.

Сега колата пое по асфалтираната алея, водеща към голямата бяла къща над залива, и спря редом с розовия мерцедес. Фин и Маршели помогнаха на баща ѝ да слезе от задната седалка и да разтъпче схванатите си крака. Соленият морски бриз му се отрази добре и той скоро се ободри, но все още се озърташе недоумяващо наоколо.

— Къде сме? — попита.

— Там, откъдето е започнало всичко, господин Макдоналд — отвърна Фин. — Елате, искам да ви срещна с някого.

Тримата изкачиха стъпалата към предната веранда и той натисна звънеца. От дълбините на къщата се разнесе мелодията на „Храбрата Шотландия“. Мораг отвори вратата почти веднага, с чаша джин в едната ръка и цигара в другата. Дино се въртеше край глезените ѝ и джафкаше възбудено. Тя огледа неочакваните си посетители и през лицето ѝ премина сянка на примирение.

— Не знам защо имах странното усещане, че ще се върнеш — каза на Фин.

— Здравей, Кейт.

В тъмните ѝ очи за миг припламна странен огън.

— Дълги години минаха, откакто някой за последно ме е нарекъл така.

— Джон Макбрайд ще да е бил един от последните.

Фин отстъпи встрани и кимна към Тормод.

— О, боже — ахна тя. — Ти ли си, Джони?

Той само примигна глуповато насреща ѝ.

— Има деменция, Кейт. Почти не разбира какво се случва около него.

Мораг протегна длан, преодолявайки половин век разстояние, за да докосне своята някогашна любов, безвъзвратно изгубена в онази бурна пролетна нощ. Пръстите ѝ леко погладиха бузата му и той я изгледа любопитно, сякаш се чудеше защо го пипа. Но нямаше и помен от разпознаване. Тя въздъхна и се обърна към Фин.

— А коя е дамата?

— Аз съм дъщеря му — каза Маршели.

Кейт остави питието и цигарата си върху масичката в антрето и улови ръката ѝ в своите.

— О, миличка, можеше да бъдеш също и моя, ако нещата се бяха развили иначе. Цял живот съм се чудила какво ли е станало с бедния Джони.

— Или Тормод Макдоналд, както е по-известен сега — намеси се Фин. — Как се сдобихте с акта за раждане? Откраднахте ли го?

— По-добре влезте вътре — стрелна го с очи тя, като пусна Маршели. — Сетне взе чашата и цигарата си и всички последваха нея и Дино към всекидневната, предлагаща панорамна гледка към хълмовете и залива. — Как изобщо разбра, че съм Кейт?

Фин извади от чантата си албума с изрезки на Тормод и го разтвори върху масата. Тя издаде неволно възклицание, осъзнавайки, че всички те са свързани с нея. Изваждани от вестници и списания в разстояние на повече от двайсет години, още от първите дни на звездната ѝ слава, изгряла с участието в „Улицата“. Десетки фотографии, хиляди думи.

— Може и да не сте знаели какво се случва с Джони, Кейт, но той положително е знаел какво се случва с вас.

Тормод пристъпи към масата и също се наведе над албума.

— Помните ли тези статии, господин Макдоналд? — попита Фин. — Как сте събирали всичко, свързано с актрисата Мораг Макюън?

Възрастният мъж дълго се взира в тях, като на няколко пъти отвори уста, преди накрая да промълви:

— Кейт. Ти ли си, Кейт?

Тя явно не намери сили да отговори, затова просто кимна.

— Здравей, Кейт — усмихна се Тормод. — Отдавна не съм те виждал.

— Вярно е, Джони, не си. — По лицето ѝ се стекоха сълзи и тя надигна чашата с джин, за да възвърне самообладанието си. После бързо отиде зад бара. — Някой да иска нещо за пиене?

— Не, благодаря — каза Маршели.

— Щяхте да ни разказвате за акта за раждане — напомни ѝ Фин.

Тя си наля с трепереща ръка и запали нова цигара, като всмукна дълбоко дима, преди да заговори.

— Джони и аз бяхме влюбени — започна, загледана в немощния старец, стоящ сега насред всекидневната ѝ. — Срещахме се вечер край стария пристан, а после се разхождахме през хълма до Плажа на Чарли. Там имаше една съборетина, с гледка към морето. Вътре в нея правехме любов. — Тя хвърли смутен поглед към Маршели, преди да продължи. — Естествено, постоянно крояхме планове как ще избягаме заедно, но той нямаше да тръгне без Питър. Никъде не ходеше без него, защото на смъртния одър на майка си бе обещал да се грижи за малкия си брат. Питър бе преживял някаква злополука. Травма на главата, след която не беше съвсем в ред.

Кейт остави чашата и се вкопчи в ръба на бара така, сякаш щеше да падне, ако се пуснеше.

— А аз щях да те последвам дори накрай света, Джони — промълви тихо. Тормод не реагира и тя отново погледна към Фин. — Вдовицата О’Хенли, при която живеех, ме вземаше със себе си, когато гостуваше при братовчедка си Пеги на остров Харис. За Великден и Коледа, а също и през лятото. Стана така, че синът на Пеги се удави в залива и ние отидохме на погребението му. Аз го бях срещала няколко пъти. Свястно момче беше. Както и да е, къщата беше пълна с роднини и мен ме сложиха да спя на пода в стаята му. Цяла нощ не успях да затворя очи. Някой, вероятно родителите му, бе сложил акта за раждане върху скрина. И аз реших, че при цялата суматоха около погребението няма веднага да забележат липсата му. А когато това стане, никой няма да я свърже с мен.

— Но защо ви е бил нужен? — попита Маршели.

— Мина ми през ум, че ако ще бягаме заедно, може да му потрябва нова самоличност. А трудно щеше да се сдобие с нея без акт за раждане. — Тя дръпна замислено от цигарата си. — Тогава дори не подозирах при какви обстоятелства ще му се наложи да го използва. Съвсем различни от онова, което планирахме. — Върху устните ѝ трепна лека усмивка, пропита с горчива ирония. — Колкото до мен, нещата се оказаха много по-прости. Трябваше само да се регистрирам с ново име в актьорския профсъюз и от старата Кейт не остана и помен. Вече бях актрисата Мораг Макюън. Свободна да играя каквато роля си пожелая, на сцената или извън нея. Никой нямаше да заподозре, че съм просто едно бедно, изоставено сираче, изпратено като робиня на някаква вдовица от островите.

В стаята настана тишина, натежала от незададени въпроси и неизказани отговори. Тормод бе първият, който я наруши с думите:

— Може ли вече да си ходим у дома?

— След малко, татко.

Фин се обърна към Кейт.

— Питър е бил убит на Плажа на Чарли, нали?

Тя прехапа устна и кимна едва забележимо.

— В такъв случай мисля, че е крайно време всички да узнаем истината за случилото се.

— Джони ме накара да обещая, че няма да кажа на жива душа. И досега не съм казвала.

— Било е много отдавна. Сигурен съм, че ако можеше, той и сам би ни разказал. Но сега трупът на брат му е открит. Изровен от едно мочурище на остров Луис. Предстои разследване за убийство. Затова е важно да узнаем. — Той се поколеба. — Не го е сторил Джони, нали?

— За бога, не! — Кейт изглеждаше потресена от идеята. — Той по-скоро би загинал сам, отколкото да позволи и косъм да падне от главата му.

— А кой тогава?

Тя помълча няколко секунди, сетне угаси цигарата си в пепелника.

— Най-добре да отидем на място. Така по-добре ще си представите историята.

Маршели нахлупи шапката върху главата на баща си и тримата я последваха към антрето, където тя взе връхната си дреха от закачалката и се наведе, за да прегърне Дино.

Пътьом Фин взе вече заредения си мобилен телефон от колата и го включи. Имаше четири съобщения на гласовата поща, но можеше да ги прослуша и по-късно. Той захлопна вратата и притича към вече бръмчащия розов кабриолет.

Потеглиха със спуснат гюрук, като Кейт натисна газта надолу по хълма. Ушите на Дино плющяха на топлия пролетен вятър, а Тормод се смееше от възторг, уловил с две ръце шапката си, за да не хвръкне. Фин се зачуди дали църквата на хълма, началното училище или старото гробище няма да събуди у него някакви спомени, но той не им обърна никакво внимание.

— Е, пристигнахме.

Кейт спря на банкета край Плажа на Чарли, точно над тревясалите руини на старата къща. Малката група слезе от колата и пое предпазливо надолу по пътеката. Тук времето бе по-ветровито, но все още меко и приятно. Слънцето се спускаше над западния хоризонт, разливайки течно злато върху спокойното море.

— Точно като в онази вечер — каза Кейт. — Но когато стигнах тук, вече се бе мръкнало, а затишието бе затишие пред буря. Над островите Линдей и Фудей се събираха черни облаци, които всеки момент щяха да прекосят залива и да дойдат насам.

Тя се подпря с ръка върху останките от каменната стена и погледна към Дино, който тичаше като пощурял, разхвърляйки пясък с лапите си.

— Както споменах, отначало се срещахме на кея в Хаун и заедно прекосявахме хълма насам. Но след като един-два пъти за малко не ни хванаха, решихме, че е твърде рисковано, и започнахме да идваме поотделно.

Дино нагази в пяната на прилива и взе да лае срещу залеза.

— Въпросната вечер аз закъснях. Вдовицата О’Хенли не беше добре и дълго време снова из къщата, преди да се оттегли в стаята си. Дотичах, останала без дъх, но за мое разочарование от Джони нямаше и следа. — Тя направи пауза, изгубена в спомена. — После чух гласове, които се носеха откъм края на плажа. Те се извисяваха дори над шума на вятъра и вълните и нещо в тях моментално ме накара да застана нащрек. Скрих се ето тук, зад стената и наблюдавах случващото се.

Фин можеше да отгатне по унесеното ѝ изражение, че сега тя отново е там, стаена в мрака сред тревите, гледаща с ужас разиграващата се на плажа под нея сцена.

— Видях четири силуета. Отначало не успях да различа кои са, нито какво правят. Но после облаците се разпръснаха, луната се показа и аз едва не изкрещях.

С разтреперани пръсти, тя извади цигара и я запали, прикривайки я с шепа от вятъра. В този момент телефонът на Фин иззвъня и той го изрови от джоба си. Беше Фионлах, но във всички случаи можеше да почака. Не му се щеше да прекъсва Кейт, затова го изключи и го прибра обратно.

— Бяха край ръба на водата — продължи тя. — Питър беше гол, с вързани ръце и крака. Двама млади мъже го влачеха за примка, окачена на врата. На всеки няколко метра спираха и го изправяха с ритници, а после го теглеха отново, докато падне. Джони също беше с тях и отначало не можах да разбера защо не се намесва. После обаче забелязах, че китките му са вързани, а между глезените му минава две педи въже, ограничаващо движенията му. Така че можеше само да пристъпва подире им и да ги умолява да спрат.

Фин хвърли поглед към Маршели, която със сковано от ужас лице слушаше описанието на своя баща — сломен и безпомощен, просещ пощада за брат си. И си даде сметка, че колкото и добре да смяташ, че познаваш някого, няма как да отгатнеш през какви изпитания е минал в живота си.

Гласът на Кейт сега бе тих и дрезгав от емоцията и те едва го долавяха през шума на вятъра и морето.

— Влачиха клетия Питър така трийсет или четирийсет метра, като непрестанно се смееха и подвикваха. После изведнъж спряха и го накараха да коленичи там, в мокрия пясък. Вълните обливаха краката му и аз видях остриета, проблясващи под лунната светлина. — Тя се обърна към тях, преживявайки наново всеки зловещ миг, на който бе станала свидетел в онази нощ. — Не можех да повярвам на очите си. Мина ми през ума, че Джони и аз сигурно все пак сме се срещнали и сме правили любов, а аз просто съм заспала и сънувам кошмар. Джони се опита да ги спре, но единият от тях го удари и той падна във водата. После същият мъж започна да ръга Питър в гърдите, докато другият го държеше изотзад. Ножът се издигаше и спускаше отново и отново, а от острието му капеше кръв. Трябваше да прехапя юмрук, за да не закрещя на глас.

Тя отправи взор през плажа към плискащите се вълни, съживявайки наново в съзнанието си всяка потресаваща подробност.

— Накрая онзи отзад прокара своя нож през гърлото на Питър. Само едно рязко движение, и аз видях струята кръв, пръснала от шията му. Джони се гърчеше и крещеше като обезумял, докато брат му само стоеше на колене, с отметната назад глава, а животът се изцеждаше от него. Това не отне дълго и те просто го пуснаха да падне по лице във водата. Дори оттук видях как пяната на вълните порозовя. А убийците се обърнаха и си тръгнаха, сякаш нищо не се беше случило.

— Успяхте ли да ги разпознаете? — попита Фин.

— Да — кимна Кейт. — Двамата братя на Патрик Кели, които бяха заедно с нас в онази ужасна нощ на моста при Дийн. Знаете ли за случая?

— Не в подробности.

— Патрик, който падна и се преби, беше най-големият от братята. А другите, Дани и Там, обвиниха Питър. Решиха, че той го е блъснал. — Тя поклати горчиво глава. — Един господ знае как са разбрали, че сме тук. Но ни откриха и дойдоха, за да дирят отмъщение.

Тя обърна взор към морето. Сякаш в унисон с нейния разказ, повърхността му бе обагрена в пурпурно от последните лъчи на залязващото слънце.

— Щом си тръгнаха, аз изтичах до мястото, където Джони коленичеше над тялото на Питър. Приливът се плискаше около тях, пясъкът бе пропит с кръв, а водата все още бе розова. Той виеше като ранен звяр. Никога не съм виждала човек в такова състояние. Беше като обезумял, не ми даваше дори да го докосна. Казах му, че ще доведа помощ, но той скочи на крака и ме сграбчи за раменете. — Кейт хвърли поглед към Тормод. — Лицето, което се взираше в мен, не беше на Джони. Това бе друг човек, неузнаваем, като обладан от демон. Накара ме да се закълна в душата си, че докато съм жива, няма да проговоря за това. Аз не разбирах, бях на път да изпадна в истерия. Тези момчета току-що бяха убили собствения му брат. Но той ме разтърси силно, зашлеви ми шамар и каза как са го заплашили, че ако някой разбере, ще се върнат да убият и мен.

Тя се обърна към Фин и Маршели.

— Затова щял да изпълни всичко, както са му заръчали. А то бе да се отърве сам от тялото и да не казва никому. Ако не иска да изгуби и мен. — Тя направи отчаян жест. — Точно тогава не давах пукната пара. Настоях да отидем в полицията. Но той категорично отказа с думите, че ще погребе Питър там, където никой няма да го открие, а после има да свърши нещо. Не уточни какво — каза само, че го дължи на майка си, задето не е спазил даденото обещание.

Докато тя говореше, старият Тормод бе приседнал върху останките от зида, зареял празен взор над Плажа на Чарли. Слънцето най-сетне се бе скрило отвъд хоризонта и по тъмнеещото небе проблясваха първите звезди. Фин се зачуди дали нейният разказ, така ярко пресъздаващ събитията от онази нощ, поне отчасти не докосва съзнанието му. И дали самото му присъствие на мястото след всички тези години няма да пробуди някакви смътни спомени. Но същевременно си даде сметка, че надали някога ще узнае отговора.

Трийсет и осма глава

Толкова трудно си спомням нещата. Знам, че са там, в главата ми. Понякога ги усещам, но не мога да ги видя, да ги докосна. Страшно съм изморен. От цялото това пътуване, от разговорите, които не смогвам да проследя. А мислех, че ще ме водят у дома.

Поне плажът е хубав. Не чак като онези на остров Харис, но все пак. Прилича на сребрист полумесец.

Виж ти, луната вече е изгряла. И как само блести пясъкът на нейната светлина, сякаш е огрян отвътре. Май съм идвал тук и преди. Мястото ми изглежда познато. Може би с Кейт. И с Питър. Бедният Питър. Очите му продължават да са пред мен. Същите като на онази овца под навеса, когато Доналд Шеймъс я закла.

Понякога още сънувам гнева. Ледения гняв, породен от мъка и от вина. Помня добре как той ме изяждаше, унищожаваше и последното късче човечност в мен. В сънищата често виждам себе си. Като в стар, накъсан черно-бял филм. Как чакам. И чакам.

Нощта е топла, но аз не мога да спра да треперя. Звуците на града са толкова различни. Вече съм свикнал с островите и е странно да се озова отново сред високите сгради, автомобилите, хората. Толкова много хора. Но не и тук, не и тази нощ. Сега наоколо е тихо, шумът на трафика долита отдалеч.

Минава може би час, а аз продължавам да се крия сред храстите, приклекнал върху изтръпналите си крака. Но гневът ти дава търпение. Както страстта те кара да отлагаш мига на оргазма, за да го направиш по-сладък. А също те прави сляп за възможностите, за последствията. Притъпява въображението, заличава всичко, стеснява фокуса ти до една-единствена точка.

Ето че на входа светва лампа и всичките ми сетива се напрягат. Чувам щракването на бравата и изскърцването на пантите, преди те да излязат. И двамата. Един зад друг. Дани спира да запали цигара, докато Там се обръща да затвори вратата.

Тогава ставам и излизам отпред на пътеката. Под светлината. Искам те да ме видят добре. Да разберат кой съм и какво ще направя. Не ме е грижа кой друг ще види, стига те да знаят.

Клечката кибрит припламва пред лицето на Дани и аз зървам очите му. Те се разширяват от съзнанието, че ще го убия.

В този момент и Там се обръща и ме вижда.

Аз чакам.

Искам той също да разбере.

И той разбира.

Вдигам пушката и изпразвам първата цев. Зарядът улучва Дани право в гърдите и силата му го отхвърля назад към вратата. Никога няма да забравя ужаса в изражението на Там, докато натискам отново спусъка. Леко встрани от целта, но достатъчно точно, за да отнеса половината му глава.

После се обръщам и си тръгвам. Няма нужда да бягам. Питър е мъртъв, а аз съм свършил каквото трябва. По дяволите последствията! Дори съм спрял да треперя.

Не знам колко пъти съм го сънувал. Достатъчно, за да не съм сигурен вече дали е истина, или само сън. Но колкото и да се повтаря, нищо няма да се промени. Питър си остава мъртъв. И аз не мога да го върна обратно. Дадох обещание на майка си и го наруших.

— Хайде, татко. Става студено.

Обръщам се и виждам на лунната светлина Маршели, която се навежда, улавя ме под мишница и ми помага да стана. Изправям се, а тя нагласява шапката ми. Докосвам я с усмивка по лицето.

— Радвам се, че си тук — казвам. — Нали знаеш, че те обичам? Много, много те обичам.

Трийсет и девета глава

— Странно — смръщи вежди Кейт, докато шофираше нагоре по алеята към къщата си. — Светлините са угасени. Таймерът отдавна трябваше да ги е включил.

Но едва когато гумите изтрополиха през решетката за овце, пред погледите им се разкри белият рейндж роувър, спрян до автомобила на Фин.

— Изглежда, имате посетители — обърна се той към нея. — Очаквате ли някого?

Тя поклати глава и всички слязоха от колата. Дино с лай се затича към вратата, но докато минаваха през терасата в тъмното, Фин усети хрущене на стъкло под подметките си. Крушката над входа беше разбита.

— Вземете кучето — каза на Кейт и нещо в тона му я накара незабавно да се подчини. Той бавно и предпазливо пристъпи напред и протегна ръка към бравата.

— Отключено е — прошепна тя. — Никога не заключвам.

Той натисна дръжката и влезе в антрето, като направи знак на останалите да изчакат. По карирания килим имаше разпилени още стъкла. И тук лампата бе счупена.

Фин затаи дъх и се заслуша, но не можеше да чуе нищо освен джафкането на териера в прегръдките на стопанката му отвън.

Вратата на всекидневната беше открехната и през нея се виждаше проблясването на сребърния гепард под лунната светлина, нахлуваща през френските прозорци. Още от прага той долови нечие присъствие, а след миг в мрака прозвуча приглушен бебешки плач.

Някой драсна клечка кибрит и пламъкът ѝ освети кръглото лице на Пол Кели, отпуснат в едно кресло в дъното на стаята. Той пуфна няколко пъти пурата си, докато краят ѝ не се разгоря като въглен, а после се пресегна и запали настолната лампа до себе си. Едва тогава Фин зърна пушката с отрязана цев в скута му.

Срещу него, на ръба на дивана, седеше Дона с бебето на ръце. Младият чернокос мъж от къщата в Единбург стоеше прав до нея с друга отрязана пушка, насочена в главата ѝ. Изглеждаше напрегнат. Колкото до Дона, тя приличаше на призрак — бледа, посърнала и разтреперана.

Фин чу хрущене на стъкло зад гърба си, последвано от удивеното ахване на Мораг. Кучето бе притихнало, затова пък възгласът „О, боже мой!“ на Маршели прозвуча почти оглушително.

През последвалите секунди тишина никой не помръдна. Фин недоумяваше как да прецени ситуацията. Кели надали бе дошъл чак дотук само за да го сплаши.

Когато последният заговори, гласът му бе неестествено спокоен.

— Още от самото начало предположих, че Джон Макбрайд е убил братята ми. Но докато изпратя хора тук, вече бе изчезнал безследно. Сякаш никога не е съществувал. — Той направи пауза и дръпна от пурата си. — До днес. Е, сега ще има възможността да гледа как дъщеря му и правнучката му умират. — Устните му се разкривиха в жестока, застрашителна гримаса. — Аз също гледах как Дани и Там умират в ръцете ми. Бях в антрето зад тях в нощта, когато той ги застреля и остави кървящи на стълбите. Сега е негов ред да разбере как съм се чувствал. Цял живот чакам този ден.

— Ако убиеш един от нас — каза Фин, — ще трябва да убиеш всички ни.

— Не думай — отвърна Пол Кели, като присви очи, искрено развеселен.

— Няма как да го направиш едновременно. Гръмни момичето и ще си имаш работа с мен.

Другият вдигна пушката и я насочи към гърдите му.

— Защо тогава да не започна първо с теб?

— Това е лудост! — Гласът на Маршели разцепи тягостната тишина. — Баща ми е в напреднал стадий на деменция. Безсмислено е да убивате когото и да било. За него просто няма да има значение.

— Но ще има за мен — отвърна хладно Кели. — Привърженик съм на правилото „око за око“.

— Само дето няма да бъде око за око, господин Кели — пристъпи напред Мораг, уловила Дино в прегръдките си, — а ще е чисто и просто убийство. Вие не бяхте на моста в онази нощ, но аз бях. Питър Макбрайд изобщо не е блъскал брат ви. Патрик се стресна от идването на ченгетата и сам изгуби равновесие. Така или иначе, щеше да падне, а Питър рискува живота си, като притича до парапета и се опита да го хване. Братята ви убиха невинно момче. Един беден, слабоумен младеж, който не би наранил и муха. И си получиха заслуженото. Всичко е приключено, забравете!

Но Кели поклати глава.

— Трима от братята ми са мъртви заради Макбрайд. Време е за разплата.

Той се обърна и насочи пушката към Дона и бебето. Фин в отчаяние понечи да се хвърли отгоре му и видя как по-младият мъж се прицелва в него.

Звукът на изстрела в затвореното пространство на стаята бе оглушителен. Въздухът се изпълни с късчета стъкло и Фин усети как те се впиват в лицето и ръцете му, които неволно бе вдигнал, за да се предпази. Обсипаха го топли пръски кръв, а миризмата ѝ изпълни ноздрите му. Пред объркания му взор едрото туловище на Пол Кели политна назад и се стовари върху стената със зееща дупка по средата на гърдите, а сетне се свлече на пода с израз на пълно недоумение, застинал върху лицето. Някоя от жените пищеше. Дино лаеше неистово. Ейли плачеше. Отнякъде полъхна студен вятър и той се обърна. Доналд Мъри стоеше от външната страна на разбития от изстрела прозорец, с ловна пушка, насочена сега в корема на придружителя на Кели. Младият мъж стъписано вдигна ръце. Фин се спусна, грабна оръжието му и го захвърли в другия край на стаята. Едва тогава Доналд свали пушката. Зад гърба му, в тъмното, се виждаше пребледнялата физиономия на Фионлах.

— Той не ми даде да се обадя в полицията — рече почти истерично младежът. — Не ми даде. Каза, че само щели да объркат всичко. Аз те търсих, Фин, търсих те по телефона. Защо не ми вдигна?

Самият Доналд стоеше като истукан, местейки трескаво очи между Дона и бебето. Гласът излезе измежду устните му като дрезгав шепот.

— Добре ли сте?

Дона успя само да кимне, притиснала здраво хленчещата Ейли до гърдите си. Погледът на баща ѝ срещна този на Фин и в него за миг трепна споменът за принципите, отстоявани в онази пиянска нощ след побоя в дъжда, а после и в хладната светлина на утрото, на ветровитите скали край брега. Всички те бяха разбити на късове с едно дръпване на спусъка. После той отмести очи към мъжа, когото бе застрелял — проснат сред разпилените украшения на килима, в локва от собствената му кръв, — и стисна клепачи, за да прогони образа.

— Боже, прости ми — промълви.

Четирийсета глава

Вече нямам понятие какво става. Ушите ми още звънят и едва чувам. Знам само, че се е случило нещо ужасно. Настаниха ме в кухнята, за да не преча, а разни хора постоянно влизат и излизат от съседната стая. Проклетото куче не спира да лае.

Отвън в тъмното проблясват сини и оранжеви светлини, а по-рано чух да бръмчи и хеликоптер. През живота си не съм виждал толкова полицаи на едно място. Сержантът, който идва да говори с мен в „Солас“, също е тук. Познавам го по особената плешивина на челото.

Чудя се само защо и свещеникът от Кробост е дошъл. Мярнах го по едно време и ми се стори отпаднал, болнав. Жал ми е за него. Виж, баща му беше друго нещо. Умееше да внушава страх от бога. Да пукна обаче, ако знам как се казваше.

Една жена влиза в кухнята. Виждал съм я някъде, но не се сещам къде. Смътно ми напомня на Кейт. Тя придърпва един стол и сяда срещу мен. Привежда се над масата и улавя ръцете ми в своите. Харесва ми как ме докосва. Дланите ѝ са меки и топли, а красивите ѝ тъмни очи гледат право в моите.

— Помниш ли болницата „Свято сърце“, Джони? — пита, но това не ми говори нищо. — Където ви отведоха с Питър, след като паднахте в онази дупка в скалите. Ти си счупи ръката, а той хвана пневмония.

— Там имаше монахини — казвам.

Странно, почти ги виждам отново в оня жълтеникав сумрак на отделението. В черните им одежди и бели калимавки.

Тя се усмихва и стиска ръката ми.

— Точно така. Сега болницата е дом за възрастни хора, Джони. Ще помоля Маршели да ти позволи да останеш там, а аз ще идвам всеки ден да те виждам. Ще обядваме вкъщи, ще ходим на разходки до Плажа на Чарли и ще си говорим за Дийн, а също и за хората, които сме познавали тук, на острова.

Очите ѝ наистина са прекрасни. Как само се усмихват насреща ми.

— Кажи, Джони, искаш ли?

Стискам ръката ѝ в отговор и ѝ връщам усмивката, спомняйки си за онази нощ, когато я бях видял да плаче на покрива на сиропиталището.

— Да, искам — отвръщам.

Благодарности

Бих искал да отправя сърдечни благодарности към хората, отделили щедро от своето време и допринесли с опита си за създаването на тази книга. В частност, искам да изразя признателност към патолога доктор Стивън К. Кампман от Сан Диего, Калифорния; Доналд Кембъл Вийл, бивш възпитаник на сиропиталището в Дийн; актрисата Мери-Алекс Къркпатрик, (Аликсис Дали) за прекрасното гостоприемство по време на престоя ми в Южен Уист; Дерек (Плуто) Мъри, за съветите му по келтски език; Мариън Морисън, регистратор в отдела по гражданско състояние в Тарбърт; Бил Лоусън от посетителския център „Шелъм“ в Нортън, остров Харис, който се занимава с родословната и социална история на Хебридските острови вече повече от четирийсет години.

1

Известен модел бойни кинжали от Втората световна война. — Б.пр.

2

Огньове, палени в нощта на 5 ноември, в чест на т.нар. „Барутен заговор“ срещу крал Джеймс I през 1605 г. — Б.пр.

3

Бивше село, намиращо се сега на територията на гр. Единбург. — Б.пр.

4

Мексиканско ястие от месо с лют сос. — Б.пр.

5

Решетка от метални греди или пръти, монтирана над изкоп в земята. Позволява преминаването на хора и автомобили, но спира добитъка и овцете. — Б.пр.

6

На шотландския остров Луис, където се развива действието, се съблюдава традицията за Сабат — седмия ден за почивка, отбелязван в неделя. — Б.пр.

7

Принудителни изселвания на арендатори на земя в Шотландия през XVIII и XIX век вследствие на стопански реформи. — Б.пр.

8

В началото на XX век корабите, превозващи емигранти, често са преоборудвали трюмовете си за превоз на най-бедните пътници. — Б.пр.

9

Чарлз Едуард Стюарт (1720-1788) — претендент за короната на Англия, Шотландия и Ирландия. — Б.пр.

Content

Питър Мей
Човекът от остров Луис
(книга 2 от "Трилогия за остров Луис")

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Благодарности

1