Ишбел Бий

Удивителната и изключителна приказка за Мирър и Голиат

(книга 1 от "Чудатите приключения на почитаемия Джон Лъвхарт")

, т. 1

Пролог

През лятото на 1887 г. дядо ми открадна един часовник. Дотъркаля го с количката до един двуколесен файтон и потегли с траката-трак. С широка усмивка, разтеглена на лицето му като тебеширена линия, нарисувана от дете на черна дъска – криволичеща и неуверена.

Траката-трак

Часовникът беше висок метър и осемдесет

Траката-трак

и с формата на ковчег.

Онези лукави машини на времето. Пирамида, ковчег, часовник… траката-трак.

Разбий часовниците. Стъпчи ги с крак, хвърли ги по стените. Размажи им цифрите, изтръгни им стрелките.

Спрете, часовници.

Спрете часовниците.

Спрете тиктаците.

ЧАСТ ПЪРВА

I

Август 1888

Ливърпул

Моят пазител, огромният, екзотичен и брадат Голиат Хъни-Флауър[1], пристига като падаща звезда и се отпечатва на повърхността на земята.

ТУП

Той се приземи.

Галактически отпечатък.

Луната – сценичен прожектор за материализацията му на ливърпулския пристан. Небето е с цвят на попара, а морето – нещастно разтечено черно. От него всичко изглежда лепкаво.

Аз съм под негова опека. Казвам се Мирър[2]. Името ми е отражение. Къс от луната.

Косата ми е червена като паприка и съм увита в черни мечи кожи. Голиат ме стиска за ръката и ме повежда по слузестата повърхност на пристана.

Капитанът ни господин Макеръл[3] е белобрад и обветрен старец с очи като морски скъпоценни камъни. Оставя ни на пристана с намигване и крива усмивка; все едно някоя побъркана акушерка ни изражда направо от морето. Странният му рошав котарак оглежда брега за тлъсти плъхове. По време на пътуването гушках този котарак като плюшено мече, хранех го с парченца шунка и галех рижата му козина сякаш беше грамаден тигър. Имаше очи като вълшебни бобени зърна, черни и шоколадови, които те гледаха и казваха: „И аз си имам тайни, да знаеш. Не съм обикновен котарак“. Капитан Макеръл го нарича малък проклетник и клати юмрук, но съм сигурна, че го обича толкова дълбоко, колкото обича морето.

Мисля, че само това е важно на този свят. Няма значение какво си, стига да обичаш и да си обичан.

Пътувахме от Египет и ни отне месеци да се върнем в Англия. Бяхме отседнали в Кайро при бащата на Голиат, който е археолог. Разкопаваше гробницата на една от египетските принцеси.

Небето в Египет е златно и розово и имат много богове. Небето в Англия е сиво и бледосиньо и казват, че тук има само един бог, но преди е имало повече. Те изчезнали, погълнати в разкази. Оставили само думи след себе си.

Посетихме гробницата на египетската принцеса – беше покрита с рисунки на сини бръмбари с рога и зелени риби със звезди над главите им. По кожата и бяха нарисувани червени цветя, които се изливаха като огън от устата ѝ. Богът в Англия е направен от вино и хляб, а в черквите му има рисунки на сърдити на вид молещи се хора и на ангели с мечове. Питам Голиат какви са били старите богове на Англия, онези, изчезналите, а той ми казва, че е имало богове и богини, някои на реката, на горите и на животните, и говорели на хората в сънищата им и в подредбата на звездите.

Липсват ми цветовете на Египет. Мисля си за всички онези огнени цветя на принцесата и за малките гърнета, с които беше погребана. Дори ги подържах в ръце. По тях имаше мънички нарисувани жаби и странни символи, подобни на очи. Зачудих се дали е била някаква чародейка, дали е била нещо не от този свят.

Корабчето на капитан Макеръл се казва „Русалската опашка“ и е боядисано зелено като лаймове. Стоим на пристана, а аз гледам към него и се сбогувам. То се вдига и спуска по мръсните вълни, засенчено от грамадните метални кораби без имена и без цвят. Вали из ведро и големи капки вода се разплискват в очите ми и по брадата на Голиат, където изчезват като перли, хвърлени в дива гора. Той ми се ухилва широко, разкривайки множество бели зъби, и ме вдига на грамадните си мечи рамене; понася ме като моряк на мачтата сред тълпите сиви, пълни със сенки хора, които се навъртат по пристана. Чайки крякат като вещици, а луната над нас е с формата на сърп. Хората тук се скитат като призраци, сиво върху сиво. Така ми изглежда Ливърпул. Не като Лондон, където съм израснала и който тупти, изпълнен с кръв и тъмна магия. Тук няма странен блясък. Капитан Макеръл ми маха за сбогом, хванал подгизналия котарак в ръце. И двамата ще ми липсват, и съм сигурна, че повече няма да ги видя.

Настаняваме се в една таверна, наречена „Удавения моряк“, оставяме багажа си и се отправяме в нощта към улица „Куак“[4]. Голиат е уговорил среща с един господин, известен като Огъстъс Найтингейл[5] (чието истинско име е Тимъти Скъдфиш[6] – Голиат казва, че си сменил името, за да звучи по-тайнствено). Господин Найтингейл е медиум, което значи, че може да говори с мъртвите. Хората плащат много, за да се видят с него. Голиат казва, че в Англия е добре известен с това, че помага на хора, които са обладани от демони, а може и да извършва екзорсизми. Голиат се надява, че той ще може да ми помогне, защото в мен има нещо, както имаше червени цветя в принцесата. Нещо, което не е човешко.

Голиат държи книгата на господин Найтингейл – „Тайните познания от света на духовете“. На корабчето ми прочете части от нея. Господин Найтингейл е роден на улица „Пъдъл“[7], майка му и баща му имали сладкарница и той работил там през по-голямата част от живота си, докато един ден, докато сервирал сладкиши, един ангел не дошъл в магазина и не му казал да стане вестител на света на духовете. Спомням си тази част, защото капитан Макеръл така се смя, че замалко да настъпи котарака. Въпреки недоволството на родителите си господин Найтингейл се отказал от сладкишопроизводството и започнал да посещава спиритуалистични църкви из Ливърпул, като предавал послания на семействата на мъртвите, и събирал много последователи. Капитан Макеръл каза, че това били глупости и че една мъртва треска е по-голям медиум от господин Найтингейл.

Каза, че единственото, на което човек може да има вяра в този живот, е рибата в морето, защото тя знае всичките тайни на света и си мълчи.

По „Куак“ мирише на нещо умряло. Луната над нас осветява пътя ни. Улицата се вие като змия покрай редица задни дворчета и зад един завод за тухли.

С малко усилия скоро откриваме номер 63 сред долепените редови къщи и Голиат тежко потропва на входната врата. Чуваме забързани плъши крака на покрива, вратата се отваря със скърцане и разкрива младо момче.

– Дойдох да се видя с господин Найтингейл – казва тихо Голиат.

Момчето се почесва по носа и отговаря:

– Горе е и си прави фокусите. Пада си малко изперкал.

Къщата е малка и осветена от свещи. Малка снимка на вампироподобна баба ни гледа от площадката на стълбите. С кожа, опъната по черепа, с очи като карфици.

Стъпалата скърцат под тежестта на Голиат и той едва се побира на площадката. Аз го следвам, а очите на момчето ни следят, докато се качваме. Господин Огъстъс Найтингейл се появява от тъмнината като мим фокусник.

– Добре дошли. Добре дошли. Заповядайте.

Зъбите му са като на котка – малки и заострени. Единственият източник на светлина около нас е самотна свещ, която трепти и подскача и хвърля привидения по стените, които танцуват около нас. В средата на стаята една жена е седнала на стол. Очите ѝ са празни и тя ни гледа с кух поглед. Голиат я доближава и много нежно слага ръка на бузата ѝ. Господин Найтингейл се е ухилил като ученик.

– Прекрасен екземпляр е.

– Екземпляр ли? – пита Голиат.

– О, да. Доста могъщ демон. За пръв път съм толкова близо до подобен. Обикновено се занимавам с онези от по-ниските нива. Малки пакостници, просто досадници. Но този е нещо специално.

Голиат застава до господин Найтингейл. Три пъти по-широк е и цяла стъпка по-висок. Дървеният под охка под крачките му.

Господин Найтингейл вдига треперещ бял пръст към мен.

– Значи това е повереничката ви? – Приближава се към мен и ме оглежда внимателно. – Да, виждам, че има проблем. Нещо съвсем незначително е. Сигурен съм, че мога да го изкарам от нея. Ако изчакате ей там, може да наблюдавате, докато се оправя с този по-висш демон.

Голиат ме хваща за ръка, отстъпваме в мекия мрак и гледаме мълчаливо. Представям си как капитан Макеръл би проклел и би го замерил с някоя риба. Господин Огъстъс Найтингейл е слаб като метла, а дългото му черно наметало е украсено с преплетени символи от златна нишка. Лицето му е бледно като на дух, има сиви снопчета коса и малки лъскави сини очи, които блещукат като стридени перли под водата. Отива към стола и поставя ръка на челото на жената.

– Заповядвам ти, зъл дух, да напуснеш тази жена и да се върнеш в тъмното селение, отдето идеш. Върни се, върни се, о, гнусни!

Мърмори нещо на разбъркан латински и театрално маха със свободната си ръка. Нищо не се случва. Господин Найтингейл повтаря думите си. Поглеждам жената сякаш надничам през шпионка. Виждам какво има в нея. Тъга е. Не е демон.

Господин Найтингейл крещи:

– Изчезни! Заповядвам ти!

Усещам тази тъга – като черна лента, втъкана в нея. Голиат стисва ръката ми нежно, с любов.

– Мисля, че господин Найтингейл е пълен шарлатанин.

Сега тя плаче. Плаче за живота си, за самотата, плаче от страх от снимката на жената, чиито очи я гледат ден подир ден. Мисля си: „Свали снимката и я изхвърли. Изхвърли жената. Вече е сред мъртвите“.

Господин Найтингейл, истерично развълнуван:

– Заповядвам ти. Аз, Огъстъс Найтингейл, Говорещия с духове, ти заповядвам. Върни се при проклетия си господар!

Чувам трясък долу.

Жената е затворила очи. Господин Найтингейл се смее победоносно.

– Спасих я. Дявола го няма – вика той и стои сякаш в очакване на аплодисменти.

Голиат отива до жената и ѝ помага да се изправи.

– Благодаря ви – казва му тя.

Господин Найтингейл ни прошепва тихо:

– Има късмет. Понякога духът е твърде силен и не оцеляват. Тази вечер победих.

Притеснено отмества поглед към пазителя ми. Момчето отваря скърцащата врата и надниква в стаята.

– Мамо, добре ли си? Снимката на баба падна от стената и се строши, и котаракът май се насра.

Господин Найтингейл се обръща към нас:

– Утре вечер ще извършвам сеанси в църквата на спиритуалистите на улица „Дък“[8], ако желаете да дойдете. Ако желаете, мога да екзорсирам повереничката ви на сцената, пред публика.

Голиат поклаща глава.

– По-скоро не, господин Найтингейл.

Той поглежда към мен.

– Може би тя би желала. Как се казваш, момиче?

– Мирър – казвам.

– Искаш ли да изкарам лошия демон от теб?

– Иска ми се да видя как се опитвате – отговарям.

И е решено.

Напускаме „Куак“ и се връщаме в квартирата си. Звездите са скрити под плащ от смог, а въздухът е пропит със смрад на котешка козина. Чудя се колко ли пари е поискал съмнителният господин Найтингейл. Чудя се, дали ако се препъне в наметалото си, падне от пристанището и се удави, това ще е нещо лошо. Дали ангелите, които седят по покривите, ще се намесят? Или ще свият крилатите си рамене и ще го гледат как потъва под водата?

Щом главата ми докосва възглавницата, на мига заспивам. Сънувам, че Голиат е египетски принц, а аз съм неговият вълшебен крокодил с лъскави-лъскави зъби. Мога да изям когото си поискам, а той ще ми разреши.

Утрото огрява Ливърпул със слънце като жълтък, небето – стоманено сиво, с вихри от промишлени пухкави вълма памук. Закусваме бекон с купчина препечени филийки с масло. Облизвам мазнината от пръстите си и се усмихвам на красивия Голиат. В грамадната му тъмна брада има сребърни нишки като лунна светлина, а очите му са шоколад – дълбоки и сладки. Днес носи голяма кожена шапка и дълго кожено палто. Прилича на огромна мечка гризли, а аз съм неговото мече. До себе си държи дълъг сребърен бастун с гравирана жаба на дръжката. Веднъж го попитах защо е избрал жаба, а той каза, че защото жабите изпълняват желания, ако ги целунеш. Затова го целунах по бузата и си пожелах никога да не ме оставя и винаги, винаги да ме обича.

Сеансите на господин Найтингейл в църквата на спиритуалистите са довечера и Голиат е решил през деня да посетим една жена, която гадае с карти таро. Казва се Нети Стаут[9] и се намира в едно магазинче на улица „Гудхоп“[10]. Препоръча ни я съпругата на кръчмаря, която ни донесе закуската.

Сутринта храним чайките около пристана, после откриваме малка пекарна и си купуваме пайове с месо за обяд, а за десерт – охлювчета с карамел. Голиат поглъща три и обявява, че ще ми купи книга за утре във влака. Откриваме една антикварна книжарничка, малка и тъмна, претъпкана с книги. Харесва ми звукът на прелиствани страници, различните цветове и рисунки. Харесва ми миризмата им, мускусни и покрити с отпечатъци от пръсти.

Продавачът ни поглежда с подозрение, тъй като сме странна двойка. Избирам си книга с приказки с тъмни илюстрации и поучително послание като предупреждение за децата, което ми се струва смешно. „Не си играй с кибрита. Не се разхождай сам в гората. Не говори с непознат, защото може да е предрешен вълк.“ Подавам я на Голиат, който я прелиства набързо, потупва ме по главата и подава книгата на продавача.

– Червената шапчица би искала тази книга, моля.

Книгата ми е скъпа, защото е пълна с магии и чудеса, също като него.

Идва часът ни при госпожица Нети Стаут. Тя работи в заложна къща, но гадае с таро в задните стаи, предимно за съседите си и за някой и друг посетител. Тя е пълничка вдовица с граховозелени очи. Сядаме в задното помещение, докато Нети разбърква картите. Голиат оставя парите на масата, тя бързо ги прибира в едно чекмедже и продължава да размесва тези пъстроцветни карти.

– От колко време тълкувате карти таро? – пита Голиат.

– Откакто бях дете, господине. Майка ми и баба ми имаха дарбата. Баба ми беше циганка. Със същата коса като вашата, госпожице.

Нети нарежда картите в странен кръст и на няколко произволни места около него. Всичките са доста протрити, опърпани, но ярки като пеперуди. Бляскави цветове като на скъпоценни камъни. Искам да ги докосна и посягам с пръст, но Голиат ме потупва по ръката.

Нети внимателно се вглежда в картите, вдига вежда и поглежда право към Голиат.

– Вие сте много заможен господин. Богат сте като принц, но никога не сте живели като такъв. Опитвате се да ѝ помогнете, опитвате се да намерите някой, който да може да ѝ помогне. Аз не мога. Трябва да я държите далеч от часовници и огледала. Тя има власт над тях. Но не знам защо. Чувам как насекоми цъкат около нея като мънички часовници. – Спира, после продължава. – Съжалявам. Някак не мога да разтълкувам достатъчно за вас. Заради шума от часовниците е. Размътва ми мислите. – Отново поглежда картите. – Дошли сте по вода на малко корабче, след дълъг път от красиво място, което ви липсва и на двамата. Накрая ще се върнете там. Нищо друго не виждам.

– Благодаря ви – казва Голиат мило.

Очите на Нети се стрелват към мен.

– Мога да видя дарбата у други. Гадатели с чаени листа, говорещи с призраци, радиестезисти с ябълкови клонки. Виждам светлината им, тя сияе малко по-ярко, отколкото при другите. Но нямам представа какво сте вие, госпожице. Вие сте нещо много различно.

– Кажете ми – пита Голиат, сменяйки темата. – Познавате ли господин Огъстъс Найтингейл, спиритуалиста?

Нети извърта очи и се засмива; дълбок, топъл кикот.

– Виждала съм котешки изпражнения, които са по-големи медиуми от него. Този е безчестник, роден за преструвката.

– Опасявам се, че и ние така си помислихме. Довечера ще ходим при него. Може би е по-добре да не го правим.

Нети се усмихва.

– Познавах го още докато работеше в сладкарницата. Тогава беше досадно човече, но все пак безобидно.

Излизаме от магазинчето ръка за ръка и се връщаме в квартирата си, където Голиат ми чете приказките от начало до край.

Когато пристигаме в малката църква на спиритуалистите, хората вече се тъпчат вътре като сардини в рибарска мрежа. Над вратата виси грамаден плакат на господин Найтингейл в театрална поза, хванал вцепенен бухал, който ми изглежда препариран. Надписът отгоре:

Порталът към Света на духовете вече може да се отвори.

Огъстъс Найтингейл, мастер спиритуалист

Сигурно има към петдесет души; малка сцена, покрита с черно кадифе и огромно копринено око, краси средата на помещението. Всички започват да сядат. С Голиат сядаме на задния ред, за да виждаме по-добре цялото зрелище. Той е купил пликче с ванилови бонбони и няколко анасонови топчета, които да смучем по време на представлението. Ръката ми прошумолява в пликчето и лапвам един бонбон. Светлините притъмняват, а хората спират да бърборят, наместват се и всички очи се насочват към сцената. Огромното златно копринено око блещука и той излиза с деликатни стъпки като фея, на пръсти, на пръсти, и се покланя – ниско и дълбоко навеждане, а палтото му се спуска като черни води покрай него.

– Добре дошли на всички. Тази вечер аз, Огъстъс Найтингейл, ще поканя Света на духовете да се свърже с мен и да изпрати послания за някои сред нас. Ще ви помоля да пазите тишина, за да ми помогнете да се съсредоточа, тъй като аз съм проходът към техния свят и използвам голяма част от енергията си, за да поддържам тази връзка. И така, започваме.

Той пристъпва леко по сцената, завихря въздуха под наметалото си и с една ръка на челото, а другата насочена към тавана, извиква:

– Елате, духове, наяве тази нощ! Използвайте ме за свой проводник! Дайте някакъв съвет на тези бедни хора! Помогнете им в тези мрачни времена! Просветлете ни с мъдростта си!

Очите му застиват като в транс и той изпуска дълга женствена въздишка. Пристъпва към публиката.

– Ето, да, усещам името на мъж: Джон. Има послание за Джон. – Трима души се изправят, вероятно и тримата с това име. Найтингейл посочва най-едрия от тях. – Вас, господине, до една година ще ви сполети подагра. Вземете мерки да го предотвратите. Стига вече пудинги и пайове. Вслушайте се в света на духовете. Може да седнете.

И той сяда.

Найтингейл тихо изскимтява, докато Голиат ми подава нов бонбон. Спиритуалистът посочва една много възрастна дама на предния ред. Изправя се малко трудно, но застава стабилно, като се държи за облегалката на стола. Сигурно гони сто години.

– Госпожо. Усещам, че майка ви е в света на духовете. – При това изказване Голиат прихва да се смее и покрива устата си с ръка. Глътва анасоновия си бонбон с мощен гълток. За щастие, Найтингейл не му обръща внимание и продължава: – Госпожо, нося послание от майка ви. Казва да си вземете котка да ви прави компания. И че скоро ще ви види.

Очите на горкия Голиат се навлажняват от смях и го гушвам. Той е един голям пухкав мечок. Той е моят голям пухкав мечок.

Найтингейл поглежда едно младо момче близо до сцената.

– Вие, млади момко. Понякога чувате лоши шумове нощем. Казвайте си молитвите и бъдете добър. Защото чувате призраците на баба си и дядо си, които скитат наоколо.

Момчето се почесва по главата.

– Бабинка е още жива, господине.

– Да, още съм жива! – виква възрастен глас от публиката.

Найтингейл отстъпва и дръпва една ръчка до завесата отстрани; кълбо пушек и няколко черни гарвана излитат зад него.

– Те са вестоносците на другите светове.

Един се забива в една греда под покрива и се изаква върху публиката. Публиката ръкопляска.

Найтингейл говори развълнувано:

– Днес сред вас има една млада дама, която има нужда от помощта ми. Тя има демон в себе си и аз ще го екзорсирам от нея.

Публиката се оглежда с любопитство. Господин Найтингейл посочва към мен.

– Госпожице, моля, елате на сцената.

Изправям се, минавам през хората и стигам сцената, като поглеждам през рамо и зървам Голиат. Неспокоен е. Господин Найтингейл стои до мен, а аз се вглеждам в лунносребристото му наметало с пайети. Хиляда мънички пръста са избродирали това наметало. Пръстите на фея шивачка, с тези ситни шевове. Отблизо е направо великолепно и се движи като черна течност, капе елегантно по сцената като мастило.

– Това младо момиче – продължава господин Найтингейл – потърси помощ от мен. В нея се помещава тъмен дух. Говори ѝ. Тази вечер и на тази сцена, с помощта на Света на духовете, ще извлека този демон от нея и ще я освободя.

Публиката пляска, омаяна от шарлатанина.

– И така, госпожице – размахва костелив бял пръст пред носа ми, – стойте съвсем неподвижно.

Поставя ме в средата на сцената като статуя, а дървеният под скърца театрално под стъпките му. Отново размахва пръста си, този път някак агресивно.

– Заповядвам ти, дух от отвъдното, напусни тялото на това момиче.

Хората мърморят и се размърдват. Оглеждам ги. Морска вълна от лица, омаяни от господин Найтингейл; очи като варени яйца, направо изскачат. Огромният Голиат стои отзад и ме гледа някак угрижен. Виждам как господин Найтингейл жалко размахва наметалото си, докато смотолевя някакво безсмислено заклинание. Очите ми небрежно се насочват към края на сцената, където чакат мъртвите, тихи като църковни мишки. Всичките започват да ми се усмихват. Това е лош вид усмивка. Умрелите са като снимки, окачени на стената. Чудя се защо са тук. Какво ли искат? Искам да ги пратя обратно в земята на мъртвите. Мисля си за огън, пламъци, червени като драконови люспи, за да ги накарам да изчезнат. Представям си публиката превърната в овъглени клечки. Господин Найтингейл продължава.

– Чуй ме, дух нечист! – и поставя ръката си на челото ми. – Напусни я и се върни в нечистата бездна, отдето си дошъл.

Дървото скърца под краката му. Мъртвите се кикотят помежду си, шепнат. Един от тези призраци казва:

– Срам ме е, като го гледам. Някакво мозъчно увреждане – и почуква по слепоочието си.

Мисля си за египетската принцеса и нейните цветя от пламъци. Представям си я как лежи в гробницата си, с любовни талисмани, поставени при краката и, сърцата на птици, пъхнати в малки гърнета за нея. Всички тези сърца за нея. И тогава чувам крясъците.

Завесата зад нас гори, пламъци танцуват по стената. Господин Найтингейл пищи като дете.

– Как? Как се случи това?

Не мога да му отговоря.

Голиат търчи по пътеката и отмята зрителите настрана. Грамадните му лапи ме вдигат и ме понасят през публиката, навън, далеч от опасността. Виждам как гарваните излитат през вратите на църквата, последвани от купища хора, паникьосани и крещящи. Виждам как господин Найтингейл гаси красивото си наметало, по което трепкат пламъци, в една мръсна локва. Един гарван му се киска развеселен от един покрив наблизо.

Докато Голиат ме носи по улиците, продължавам да си мисля за Египет и за оранжевата луна нощем. Чувам как сърцето му бие като голям часовник. Баща му имаше глас плътен като масло и беше голям и тъмнокож като Голиат. Помня ръцете му, които бяха покрити с петна от мастило от записките му по гробницата на принцесата – неговата мания. Помня дългите разговори между двамата, докато пиеха черно кафе със сладникава миризма; помня и меденките, които всички ядохме – сладки и вкусни. Говореха си за символите, изрисувани по гробницата и – торните бръмбари, вълшебното око за защита, птиците с криле като дъги, – докато лимонената слънчева светлина се стичаше върху тях като сироп. Онези цветове в Египет бяха толкова плътни и стряскащи, че сякаш ме бяха боядисали като маслени бои върху платно. Размазани във вените ми.

Тази вечер Голиат носи две чаши горещ шоколад, сяда на един голям фотьойл и ме прегръща.

– Стани мечка – казвам.

И го прави. Обгръщат ме огромни космати ръце с нокти, притискат ме. Муцуната му е влажна, а устата му разкрива многобройни остри зъби. Той ръмжи тихо и аз заспивам върху огромната си мечка. Миризмата на козина върху грейката за легло и биенето на голямото му сърце ме приспиват.

Сънувам, че господин Найтингейл бива задушен в тенджера и поднесен на шивачката, избродирала наметалото му.

II

Уитби

Сеансът с госпожа Пигуитъл[11]

Влакът потегля и запуфтява към Уитби като огромен звяр през мочурите, друса и се клати. Сутрешният въздух е свеж и ярък, а мочурите – диви, обитавани от духове и посипани с електриковосини цветя като очи на демончета. Небето е лазурно синьо, каквото е и сакото на Голиат с бродираните незабравки. Огромните му ръце стискат брой на „Таймс“; на първа страница с дебели букви пише:

Джак Изкормвача праща писмо от ада на озадачените Скотланд Ярд

– Кой е Джак Изкормвача? – питам.

Голиат ме оглежда внимателно, надникнал над вестника.

– Един много лош човек.

Заглеждам се над мочурите. Виждам лисица със същия цвят като косата ми, тича през тревата и гони един заек. Слагам пръст на стъклото, сякаш я докосвам.

– Какво толкова лошо прави? – казвам все още загледана в лисицата, която сега впива зъби в заека.

– Убива жени – казва тихо Голиат.

Влакът изпуфтява покрай лисицата. Тя остава оранжево петно на хоризонта.

– Защо?

– Защото му е приятно – казва тъжно Голиат.

Скачам на коляното му и го гушвам, като в процеса смачквам Джак Изкормвача.

– Обичам те, обичам те, обичам те – казвам, като се сгушвам в брадата му. Влакът пъшка и сменя посоката, друса ни като яйца в кошница.

Тогава се замислям за думата обич и си спомням, че и двете ми сестри са мъртви. Мисля си за дядо ми, който полудя и от когото Голиат ме спаси. Все едно е някакъв друг свят, а е минала едва година, така казва Голиат. Когато си мисля за миналото, се чувствам като пробудена от дълбок сън,

от

вълшебна

малка

кома.

Спомням си само късове от стария си живот, като полузавършен пъзел. Казвах се Миртъл[12] и имах две каки, Роуз[13] и Вайолет[14]. Живеехме с дядо си в малка редова къща в Лондон.

Дядо работеше като иконом в имението на един лорд. Докато дядо беше на работа, ни гледаше съседката, госпожа Бъмбълби[15], която имаше девет деца и беше бременна с десетото. Наричахме я Пчеличка, защото носеше голяма жълта рокля с черни райета и беше кръгла като топка. Имаше тъжен и отнесен глас и беше най-милата жена, която съм срещала. Вземаше ни на ръце и ни разказваше за тайните съставки в тортите и, и ни въртеше, докато ни се завиеше свят. Децата и бяха пухкави и розови и бръмчаха около нея сякаш беше пчела майка, а те – нейните момчета.

Помня, че спасяваше червеи и паяци, хващаше ги в шепи и ги оставяше някъде на безопасно място. Понякога ни пееше, с глас тъжен и пърхащ като криле, или ни правеше пасти с пълнеж от сметана и сладко, и после ни забърсваше устите с влажна кърпа, преди дядо да се прибере. Харесваше ни, защото бяхме момичета. Косата и беше с цвят на мед, а очите и – тъмни и остри като загоряла захар. Пълни със сладост.

Една вечер дядо донесе вкъщи огромен стенен часовник. Каза, че бил старинен, затова предположих, че е за него. Беше по-висок от него и имаше голямо лице, нарисувано на циферблата, с демоничночерни очи, които се движеха наляво-надясно; гледаше, усмихваше се и биеше със звън на всеки четвърт час. По целия часовник се виеха рисунки на калинки – черни и червени и с формата на сърчица. Опитах се да ги пипна с пръст, но дядо ме плесна по ръката.

– Не пипай. Това е много специален часовник.

Дядо ми обичаше часовника. Обичаше го повече от всичко. Сложи го в хола ни до стола, на който си пушеше лулата. И стоеше там с часове да го слуша как тиктака. Да слуша тихия му пулс. Да отпуска глава на дървеното му тяло, да притиска ухо там, където би било сърцето му. Чудех се дали беше пълен с ангели, които махат с крила и се опитват да излязат. Имаше нещо вътре; нещо чакаше.

Няколко дни след като донесе часовника вкъщи, ни каза, че са го освободили от работата. Каза, че лордът, за когото работел, бил изчезнал, а един нов джентълмен вече се разпореждал в къщата и нямал нужда от слуги. Каза, че няма защо да се тревожим за пари, защото имал спестявания, а часовникът щял да спаси всички ни. Не разбрахме какво искаше да каже.

Попитах го:

– Дядо, часовникът как ще ни спаси?

А той отговори:

– Казах ви, че е много специален часовник. Повече не задавай такива въпроси.

И така, вече прекарвахме всеки ден с дядо и не се виждахме с госпожа Бъмбълби. Всичко се промени. Преди в неделите ходехме на църква с госпожа Бъмбълби и семейството и. Дядо ни изкарваше под строй с белите ни роклички, с ожулените ни обувки и поклащащите се панделки в косите. Пеехме химните и слушахме викария, който изнасяше дълги и несвързани проповеди за прошка и проклети хора; дългият му пръст чукаше по амвона, големият му език се плъзгаше навътре и навън. Човекът миришеше на бурени, все едно си вдигнал камък близо до някое езеро и си го доближил до носа си. Църквата беше направена от студени сиви камъни и имаше огромна рисунка на разпънатия Христос; в краката му – ридаеща жена. Около него имаше група хора, които изглеждаха прекалено озадачени или втрещени, че да помръднат – просто го гледаха как умира.

– Той умря, за да живеем ние – казваше викарият.

Чудех се дали на Христос му е било по-приятно да е в компанията на мъртвите.

Дядо вече не искаше да ходим на църква. Вече не ни беше позволено да напускаме къщата. По цял ден и цяла нощ той седеше на стола си до часовника и слушаше. Чудехме се – какво ли слуша? Очите на часовника се движеха напред-назад, напред-назад; вечно гледа и се усмихва.

Помня как госпожа Бъмбълби чукаше на вратата ни и говореше с дядо, а той и казваше да се маха. Казваше и да си гледа работата.

Нощта преди да умра, сънувах, че съм се превърнала в калинка.

Когато се събудих, знаех, че това е последният път, в който виждам сестрите си. Изтичах до вратата да извикам госпожа Бъмбълби, но вратата беше заключена, а прозорците – залостени. Изкрещях, а дядо притисна устата ми с ръка.

Той седна на стола си пред часовника. Каза, че имал да ни казва нещо много важно. Каза, че старинният часовник бил бог и му проговорил през нощта. Каза, че часовникът искал да ни превърне в калинки. Каза, че бил сглобил един сандък под леглото.

„Полудял е“, помислих си.

Каза на сестрите ми да влязат в сандъка. Бяха толкова уплашени, че направиха каквото им каза и той закова капака.

Отвори часовника и ми каза да вляза.

– Не – казах.

Сестрите ми пищяха. Часовникът започна да бие.

Той ме взе, напъха ме в старинния часовник и ме заключи вътре.

Не мога да ви кажа колко дълго бях там. Помня как си мислех, че съм в стомах. Чувах пърхането на крилата на калинките. Мисля, че ме ядяха.

След мрака времето се разнищи – дълбоко, меко и черно като мастило. Изпълних се с празнота. Тя се навиваше в мен като течност, стичаше се през мен, подменяше ме. Нещо ядеше очите ми.

Помня, че чух гласове на мъже, които крещяха и блъскаха. Помня как се опитах да извикам, но гласа ми го нямаше. Помня как вратата на старинния часовник се отвори, слънчева светлина, ярка като огън, загоря по лицето ми, а един полицай на име Голиат нежно ме извади. Бях на пет години, а сестрите ми бяха мъртви.

Дядо ми бе арестуван и затворен в лудница. Госпожа Бъмбълби беше отишла в полицията и бе настояла да направят нещо. Де да бяхте отишли по-рано, госпожо Бъмбълби. В съда дядо ми твърдеше, че часовникът му шепнел на ухо. Говорил му ужасни, страховити, прекрасни неща. Каза, че нямал избор.

По онова време Голиат беше инспектор в Скотланд Ярд. Когато ме изнесе от часовника, го помолих никога да не ме оставя. Разпищявах се, когато не беше до мен, дори само за момент. И така той остана и се закле да ме защитава от този ден насетне. И спазва обещанието си.

Пристигаме на гарата в Уитби. Оранжеви и кафяви крила на пеперуди танцуват над плетовете край перона. Вземаме си багажа и излизаме, докато влакът бълва големи кълбета пара.

– Гладна съм – казвам, а Голиат се ухилва, вади сандвичи с наденички от чантата си и ми подава един. Впивам зъби в месото като вампир в човешки врат – разкошно!

Седим на пейката, чувам крякането на чайките и надушвам сол и пушена риба. Ноздрите ми всмукват всичко. Миризмите тук много ми харесват. Голиат ми казва, че ще посетим една дама на име госпожа Флорънс Пигуитъл. Казва, че госпожа Пигуитъл е медиум и изпълнява сеанси.

Надява се, че тя ще може да ми помогне. Казва, че тя е един вид знаменитост и дори се била свързала с лорд Байрон и Наполеон, а един от гостите и миналата година бил Артър Конан Дойл, който похвалил свръхестествените и дарби. Изглежда тъжен, докато ми говори тези неща; не иска да ме разочарова.

Гушвам го силно.

– Ти си най-смелият човек на света, Голиат Хъни-Флауър, и те обичам.

И усмивката му е огромна.

Отправяме се по улиците на Уитби, покрай магазина за пушена риба, чиито обитатели висят с главата надолу; мъртвите очи ни проследяват. Рибите ми напомнят за капитан Макеръл и котарака му и си ги представям двамата в малката им лодка как изследват световните океани, как търсят русалки. Подминаваме сладкарница с млечни пайове и карамелени охлювчета. Ръстът на Голиат и тъмната му кожа привличат вниманието от местните, а една старица обърква сребърния му бастун с тризъбец и го обявява за бог Нептун, дошъл от морето. Когато стигаме плажа, сядаме на една голяма скала и храним чайките с късчета сладкиш от джобовете на Голиат.

Слънцето се снишава и потъваме в звездна светлина по дългия над километър път до имението „Пигуитъл“. Държа голямата ръка на Голиат. Докато е бил в Скотланд Ярд, е спечелил много медали за смелост. Спасил едно момченце от пожар, като откъртил една врата и част от стената, за да го достигне. Когато го изнесъл, брадата му била опърлена и черна, а ръцете – обгорени. Още носят онези белези от огъня, черти, гравирани в него като творба на художник; обичам тези черти.

Той намерил мъртвите ми сестри под леглото и каза, че това разбило сърцето му. Представям си как ги носи на ръце като египетски принцеси и ги покрива с лунни цветя и маргаритки. На сигурно в ръцете му. Каза ми, че когато арестувал дядо ми, замалко да му извие врата с тези огромни ръце – толкова бил изпълнен с гняв и скръб, че другите полицаи трябвало да го удържат.

Иска ми се да беше го направил. Иска ми се да беше го направил.

Покрай пътеката до имението „Пигуитъл“ е пълно с малки жълти цветя и едни особени плевели, които се поклащат на вятъра като коса. Виждаме две карети, които минават покрай нас през портите – идват гости за вечерята и сеанса. Първата карета я теглят два огромни кафяви коня и тя вози шепа гости, които се смеят и бърборят сладкодумно. Втората карета след нея е по-малка и нея я теглят два красиви черни коня, чиито гриви и опашки са украсени с лилави пера. Голиат гледа внимателно, докато тя минава покрай нас. И двамата усещаме нещо особено около госта вътре. На прозореца е отпусната ръка с бяла ръкавица.

Продължаваме по пътеката. Къщата е впечатляваща, а отвън висят множество червени фенери, съдържащи малки пламъчета, които танцуват като дяволчета. Голиат почуква на входната врата и един възрастен иконом отваря и ни оглежда с интерес.

– Голиат Хъни-Флауър и госпожица Мирър.

Къщата е пълна с екзотика и чудатости: персийски килими, тъмни, страшни рисунки на причудливи и прекрасни предци, грамаден каменен индийски слон, ръка на Фатима, инкрустирана със злато и окачена на стената, дървена шаманска маска с нарисувани бели зъби и червени устни и с коса от черни змии. Прекрасни, чудновати неща.

Икономът ни въвежда в трапезарията, където камината бумти, а гостите вече са седнали и разговарят. На главното място седи госпожа Пигуитъл, известният медиум спиритуалист. Напомня ми на дундестите деца в приказките, които вещицата угоява с бонбони и после пъхва в печката. Тя става от стола си и се приближава; забелязвам, че е по пантофи, а на върха им се поклаща по една перла.

– Добре дошли, господин Хъни-Флауър и госпожице Мирър. – Призрачносини очи; малките и пухкави ръце стисват моята. – Много се радвам, че ви виждам. Запознайте се с останалите гости. Сеансът ще започне след вечеря.

Има две празни места. Сядаме и масата вече е пълна. Около нея са седнали още четирима гости, които госпожа Пигуитъл ни представя. Първи е един господин с бухнала червена коса – изследовател, който наскоро се е върнал от Южна Африка и сега седи до домакинята. Казва се Руфъс Хазърд[16]. Има медицинско образование и изключителен интерес към необичайни ботанически екземпляри и тяхната употреба в отрови и лекове. Разкрива жълтеникавите си зъби под рошав червен мустак.

– Същият цвят коса като моята – казва ми той. – В Перу постоянно ми пипаха косата. Мислеха, че съм дявол; сигурен съм, че вас биха ви държали като някакъв домашен любимец.

До господин Хазърд седят София и Клариса, които са еднояйчни близначки. Птичи лица с бледа коса. Госпожа Пигуитъл обяснява, че могат взаимно да си четат мислите, както и да разкриват мислите на други хора.

И най-накрая – един причудлив господин с ярколимонена на цвят коса, която стърчи все едно го е ударил ток. И е облечен в бял костюм с бродирани червени сърца.

– Вярвате ли в живота след смъртта, господин Хазърд? – пита Голиат.

Господин Хазърд отговаря притеснено:

– Е, тези работи са за забавление, нали така? Иначе са просто един куп глупости. Честно казано, когато умра, се надявам това да е краят. Никак не ми се иска да се размотавам и да плаша някого, да блъскам по вратите, да издавам разни звуци нощем и да подлъгвам глупците!

– Някога виждали ли сте призрак? – питам го.

– Не, момиченце, не съм. – Вторачва се в мен. – Но през живота си съм ставал свидетел на някои ужасни неща. Като мюзикъл! Изкара ми ангелите това нещо!

Близначките се вглеждат в мен с любознателните си очи, тънка усмивка се разтегля по устните им като черта в пясъка, нарисувана с клечка.

– Здравейте – казвам.

– Здравей – отговарят заедно.

Господин Хазърд размахва пръст пред Голиат:

– Казвам ви, всеки, който изведнъж се разпява без никаква подобаваща причина, трябва да бъде разстрелян!

– Това е малко строго, Руфъс – изчуруликва госпожа Пигуитъл.

– Казвам ви, че не е достатъчно строго. Бих ги бичувал, преди да ги застрелям!

Гледам господина с яркожълтата коса. Има мастиленочерни очи.

– Казвам се Джон Лъвхарт[17] – казва той.

– Приятно ми е да се запознаем, господин Лъвхарт. Аз се казвам Мирър, а това е Голиат, моят пазител.

– Приятно ми е – отговаря той.

Господин Хазърд се включва:

– Лъвхарт. Какво е мнението ви за мюзикълите?

– Смятам, че идеята ви за бичуването е отлична.

– Браво! Радвам се, че има и други разумни хора тук.

– Вие спиритуалист ли сте? – пита Голиат.

Господин Лъвхарт отговаря:

– Не, ни най-малко, но работодателят ми се интересува от такива неща. Или по-скоро се интересува от хора с особен талант.

– А кой е работодателят ви, ако може да попитам?

– Един човек, с когото съм сигурен, че скоро ще се срещнете.

Близначките казват в хор:

– Той е много лош човек, много лош човек.

Господин Лъвхарт изведнъж приковава поглед в мен.

– А вие що за създание сте, млада госпожице?

Близначките отговарят:

– Смята, че си много интересна.

– Не ви разбирам – казвам аз.

Изглежда като излязъл от приказка. Някакъв принц. Но му се е случило нещо, нещо лошо.

Сервират пикантна доматена супа и хляб с масло. Седя срещу каменоликите близначки, които сърбат супите си с деликатни котешки близвания. Господин Хазърд посочва едно шаманско наметало с пера и звънци, окачено на стената до един кожен барабан с нарисувана червена змия. Красиви неща. Мисля, че е тъжно така да висят на стената. Господин Хазърд, който се старае да впечатли младите дами, дрънка пространно за скорошното си пътуване из Северна и Южна Америка и за разнообразието от отрови, използвани върху стрелите с цел да парализират враговете.

Очите му неприкрито се отклоняват към двете момичета, които са едва на възраст за женене.

– Каква двойка са тези – мърмори тихо той.

Флорънс Пигуитъл насочва вниманието си към Голиат.

– Прочетох писмото ви с голям интерес, господин Хъни-Флауър. И ще се постарая да помогна на повереничката ви с каквото мога. Светът на духовете може да има послание за нея.

Голиат кимва с признателност.

Близначките изчуруликват заедно:

– О, господин Хазърд, не можете да решите коя от нас ви харесва повече.

Господин Хазърд се усмихва леко притеснено и продължава да обяснява за срещата си с една лечителка, която редовно пиела кръв и се опитала да го изяде.

– Руфъс, моля ти се, ще ми се отяде доматената супа заради теб! – изцъква госпожа Пигуитъл.

– Извинявам се, но смятам, че трябва да довърша разказа. Измъкнах се от ръцете на онази жена, като използвах човешкия крак, който беше препарирала, като оръжие.

– Божичко, Руфъс! – ахва домакинята.

Вечерята е печена патица, картофи, зеле и червено цвекло. Облизвам особено вкусната патешка мазнина от пръстите си. По време на основното ястие домакинята ни разказва истории за духове, докато ние излапваме патицата. В тази къща са били виждани цели три призрака. Прунела[18] Пигуитъл – милата майчица на госпожа Пигуитъл, котарака и Господин Фъдж[19] и един кисел слуга, който бил паднал от покрива.

Докато тя разказва, очите на господин Лъвхарт шарят наоколо, към шаманското наметало и после към мен. Очи като черни дупки. Очи на кос. От другата страна на масата господин Хазърд все още полага усилия да впечатли младите телепатични близначки с разказ за това как на косъм се измъкнал от огромен крокодил, като два дни се крил в едно блато.

Изведнъж господин Лъвхарт проговаря:

– Хайде да изиграем една игра.

Гласът му е като мънички камбанки. Деликатно предупреждение.

Флорънс изцвърчава:

– Ау, много обичам игрите!

– Да изпитаме близначките – продължава господин Лъвхарт. – Нека кажат коя е любимата храна на всеки от нас.

Глави кимат, а госпожа Пигуитъл плясва въодушевено с ръце.

– Хайде, момичета, всички ще си помислим коя ни е любимата храна и да видим дали ще познаете.

Клариса и София се вглеждат в домакинята.

– Бонбони с марципан.

– Да, да – виква тя.

Очите им скокват към господин Хазърд.

– Ростбиф, кървав.

Господин Хазърд кимва доволно. Поглеждат Голиат.

– Ябълков пай и яйчен крем.

Голиат изглежда притеснен. Те се обръщат към мен, с лица като двойка птици, с очи малки и остри.

– Шоколадови бонбони.

Плясвам с ръце. После се обръщат към другия край, към господин Лъвхарт.

– Сладки с конфитюр.

Господин Лъвхарт се усмихва.

– Отлично, момичета. Много добра работа.

Носят пудинга – огромен пай със сироп и сметана, от който се вдига пара. Голиат изяжда три парчета, а аз избърсвам лепкавите си устни в салфетката.

Господин Хазърд избърсва сметаната от устата си.

– Мисля, че може пак да поиграем. Този път нека момичетата познаят най-силния ни страх.

Момичетата едновременно заглеждат госпожа Пигуитъл.

– Да бъде обявена за мошеничка.

Взират се в Руфъс.

– Крокодили.

Поглеждат Голиат, който безплодно гони из чинията си последните късчета от пая.

– Да не може да я защити.

Поглеждат мен.

– Старинният часовник, тик-так, тик-так – казват двете в хор.

Накрая се обръщат към господин Лъвхарт, който гледа право към мен.

– Най-много се страхувате от нея.

Всички оставаме умълчани известно време, докато господин Хазърд не тупва с ръка по масата.

– Много беше вкусно. Госпожо Пигуитъл, кога ще започне сеансът?

Тя се изправя.

– Разбира се, последвайте ме в библиотеката. Всичко сме приготвили. Имам едно превъзходно бренди, господа, ако ви се пие по чашка.

Въвежда ни във впечатляващо помещение, където като орнамент на една кръгла маса е сложен череп. Изражението на лицето му показва развеселеност. Свещи нежно трептят, сенки пълзят по стените.

– Аууу, че страшно – възкликват близначките развълнувани.

Настаняват ни около масата, госпожа Пигуитъл внимателно сяда до господин Лъвхарт. Орбитите на черепа блещукат в златисто. Настаняват Голиат срещу мен и до близначките. Той ми намигва.

Приглушават светлините, сенките ни се разтеглят като вещерски пръсти по стените. Казват ни да се хванем за ръце, да мълчим и да оставим Флорънс да се съсредоточи. Стисвам голямата космата ръка на господин Руфъс, а той прошепва:

– Време е мъртвите да дойдат да си играем, дете.

Госпожа Пигуитъл въздиша дълбоко и измъчено, след това се отпуска назад в стола си. Отваря очи, които са слепи бели кълба; гласът ѝ – чужд, на нещо далечно:

– В стаята има някой опасен.

Господин Лъвхарт вади една ножица от джоба на сакото си и я забива във врата и. Кръв плисва по стената и по лицата на близначките. Голиат се изправя и издърпва масата, за да го сграбчи, но господин Лъвхарт е твърде бърз и прескача масата, хваща ме за косата и ме издърпва на земята.

Масата бива запокитена през стаята. Звучат писъци, падат столове. Викам Голиат.

Захапвам господин Лъвхарт. Впивам зъби дълбоко.

Проехтява ужасяващ рев; Голиат се е превърнал в огромен тигър, с огромни зъби, с опашка като плющящ камшик. Хвърля се към господин Лъвхарт, който пуска косата ми и аз политам към пода, докато те двамата разбиват прозореца и падат в градината.

– Боже мили! – чувам как изкрещява господин Хазърд, докато се хвърля към ръжена, с който иска да се защити, а от стените капе кръв. Изтичвам до разбития прозорец и се взирам в мрака. Нищо не виждам.

III

Сънят

Дванайсетте танцуващи принцеси

Имало едно време дванайсет принцеси, които били заключени в една кула. Никоя от тях не била красива и всичките ги чакала ужасна съдба. Имената им били:

Миртъл, която беше малка и се страхуваше от часовници.

Роуз, която все заспиваше.

Вайолет, която сънуваше, че никога няма да се събуди. Нети, която беше възпълна.

Клариса, която беше просто отражение на сестра си София.

София, която беше просто отражение на сестра си Клариса.

Флорънс, която беше агорафоб.

Маги, която всъщност беше котка.

Фоксглав[20], която носеше маска, защото нямаше лице.

Лили[21], която се страхуваше от храна.

Бел, която беше невидима.

Роузбъд[22], която отравяше хората.

Мирър, която ядеше демони.

Една красива есенна вечер, когато всичките звезди в небесата примигваха като перли, един гарван със звънка камбанка на врата пристигна с покана за всички тях за един великолепен бал.

Дванайсетте принцеси били пуснати от омагьосаната кула и закарани на бала с черни карети с огромни коне, които отвели всичките в Подземния свят, където чакал кралят на мъртвите.

Кралят се казвал господин Фингърс[23] и седял на трон от антични часовници, които биел на всеки четвърт час. Дворецът му бил украсен с тапети от крила на нощни пеперуди и фенери на светулки. Когато принцесите пристигнали, били посрещнати от много принцове на Подземния свят, които ги хванали за ръка и ги отвели. Кралят избрал принцеса Миртъл за съпруга и я сложил на коляното си, на трона си от часовници.

Тя толкова се уплашила, че изгубила гласа си и когато отворела уста, оттам излитали само нощни пеперуди.

От всичките принцове най-красивият бил принц Лъвхарт. Той си избрал принцеса Мирър.

Казвам се Мирър и танцувам с господин Лъвхарт в Подземния свят. Не знам какво се е случило с другите принцеси. Виждам Миртъл, която седи на коляното на краля на мъртвите. Но къде са останалите? Господин Лъвхарт ме върти в кръг. Питам го:

– Къде са останалите принцеси?

Той отговаря:

– Братята ми са ги отвели надълбоко в Подземния свят.

– Какво ще стане с тях? – питам.

– Опасявам се, че всичките ще бъдат излапани. Тъй като няма какво толкова да правим с тях, освен да ги изядем.

– Ами Миртъл? – поглеждам към нея; тя е застинала като кукла.

– Кралят на мъртвите ще я превърне в часовник. Ще бъде изгубена във времето.

– Ами аз?

– Още не съм решил.

Танцуваме в голямата зала; танцуваме в спирали, докато нощните пеперуди пърхат с криле около лицата ни. Нежна пухкава целувка от криле. Господин Лъвхарт е облечен в червено с бродирани сърца на жилетката. Косата му е с цвят на лимони. Толкова светла. Очите му – черни като мастило на октопод. Мисля си: „Той е проклет принц и няма да се измъкна оттук“.

Танцуваме ли, танцуваме. Краката започват да ме болят.

Чува се блъскане по големите врати на залата. И пристига друг крал. Голиат Хъни-Флауър.

– Аз съм кралят на звездите и дойдох за Миртъл и Мирър.

Отваря големите си ръце и за двете ни.

Кралят на мъртвите не иска да пусне Миртъл. Моят проклет принц ме държи здраво и се смее.

Кралят на звездите казва:

– Пуснете ги или ще срутя кралството ви с голи ръце.

– Не – казва кралят на мъртвите и часовниците възпитано отбелязват час и четвърт. Не мисля, че някой от нас ще се измъкне.

IV

Август 1887 г.

Господин Лъвхарт и господин Фингърс

Казвам се Джон Лъвхарт и не съм се родил проклет.

Когато бях дете, един демон ме отмъкна от дома ми. Отмъкна ме в кралството на мъртвите. Когато се върнах на земята, не можех да гледам огледала, защото очите ми бяха черни. Цветът на мъртвите неща.

Спомням си къщата ни. Беше като излязла от приказка. Вълшебно кралство, с крал и кралица, а аз бях малкият принц. Спомням си, че през зимата снегът покриваше къщата като с диаманти – лъщяща, свръхестествена светлина. Помня, че си мислех какъв късмет имам.

На седмия ми рожден ден баща ми се върна от Париж с телескоп и карта, показваща звездите в галактиката. Спомням си онова време толкова ясно, защото той много рядко си беше у дома. Седя с мен на балкона, пръстът му – стрелка, насочена към небето, назоваваща всяка звезда.

– Джон, помни звездите. Те са постоянни, докато всичко останало се разпада. Там се съдържат душите на хората.

Когато умра, ще бъда там горе и вечно ще те гледам, завинаги с теб.

Баща ми имаше огромна колекция от машини и устройства, с които се беше сдобил през годините по света. Всяка машина беше изобретение. Всяка машина таеше възможността за пътуване във времето.

Имах най-строго нареждане никога да не си играя с тези уреди, тъй като били опасни, а и скъпи. На мен ми изглеждаха като странни и красиви скулптури из къщата. Колело с шипове и гравирани символи в коридора, огледална черна кутия с формата на ковчег в трапезарията, египетски трон от злато в зимната градина, който използвал слънчевата светлина като източник на енергия, дори комплект съсухрени пигмейски глави и гръмоотвод на покрива. В кабинета на баща ми имаше един висок старинен часовник, най-ценната му вещ. Беше се сдобил с него от един часовникар в Лондон – един много необичаен часовникар.

– Този часовник – каза ми той – е много, много специален. В него има нещо. Нещо, пленено във времето.

– Какво има вътре, татко? Как работи? – попитах.

– Часовникарят ми каза, че ще започне да ми говори. Сам ще ми обясни как работи.

Гледах часовника – беше красиво и плашещо нещо. Беше почти два метра и имаше нарисувано голямо лице с побъркана усмивка. По стените му бяха плъзнали гравирани калинки. Тревожеше ме това, че беше с формата на ковчег.

Тайно го докоснах с ръка, когато баща ми не беше в кабинета си. Беше топъл и бях сигурен, че усещам как диша.

Превърна се в любимото нещо на баща ми. Обичаше го повече от всичко на света.

Майка ми необяснимо се беше разболяла през последните няколко месеца и стоеше затворена в стаята си, тъй като беше прекадено изнемощяла да се движи. Завесите в стаята и винаги бяха спуснати, защото очите и главата я боляха от слънчевата светлина. Много доктори идваха при нея, всеки предписваше различни отвари и лекове, но нищо не и помогна. Накрая докторите спряха да идват. Сметнаха, че просто има слабо сърце и трябва да си почива, пък природата си знаела своето. Тъй като татко прекарваше повечето си време в чужбина по работа или в кабинета си, където боготвореше новия си часовник, тя беше много самотна и само аз и сестра и и правехме компания.

Леля Роузбъд живееше наблизо. Беше вдовица, висока и строга жена с кехлибарени гущерови очи и черна коса, навита на кок. Всяка сутрин идваше на гости на майка ми, седеше до леглото и. Всяка сутрин си носеше нещо за шиене – обичаше да бродира библейски фрази върху дантели – и всяка сутрин носеше домашен сладкиш, с който да ободри майка ми. Малки дарове за утеха.

Една сутрин, преди леля Роузбъд да дойде, донесох на мама момини сълзи, които бях набрал от градината. Цветчетата бяха много нежни, като приказни камбанки, и бели като водовъртежи.

– Добро утро, мамо – казах.

Стаята миришеше на лавандула и нещо солено.

Тя се усмихна, а аз я целунах по бузата и поставих момините сълзи в празната ваза до леглото и.

– Колко са хубави, Джон. Благодаря ти.

Из стаята висяха закачени бродираните библейски фрази, обрамчени с дантела. Обкръжаваха я. Скупчваха се около нея.

– Как се чувстваш?

– Все същото ми е – каза тя тъжно. – Разкажи ми за телескопа си. Какво видя снощи?

– Колана на Орион и Голямата мечка. Бяха много ясни, много ярки. Видях и падаща звезда, което е на късмет.

– Джон, мислиш ли, че там горе има ангели? Понякога виждаш ли ги в нощното небе?

– Още не съм. Но продължавам да гледам. Може би падащата звезда е била ангел, който идва, за да те излекува.

На вратата се почуква и леля Роузбъд влиза – стоманен поглед, кутия с панделка в ръцете и.

– Добро утро, Лили. – Не ми обръща внимание. – Донесох орехов сладкиш.

– Много мило, сестричке, но нямам особен апетит.

– Глупости, трябва да ядеш. – казва тя и ме поглежда ядно; това е сигналът да си тръгвам.

Този път, когато излязох от стаята, останах до ключалката, гледах и слушах. Никога не бях го правил преди. Но имаше прекалено много от онези библейски дантелени дарове. Имаше прекалено много сладкиши. Майка ми се давеше в тях.

Леля Роузбъд кацна до леглото, гласът и – нисък и съскащ:

– Лили, миличка. Няма ли да опиташ от ореховия сладкиш, който донесох?

– Не. Може по-късно.

– Само малко, Лили, само малко. Ще ти помогне да се оправиш. Добро момиче.

– Има особен вкус. Странен вкус.

– Само хапни, миличка.

Чутото ми стигаше.

оТрОвИтЕлКа

Когато баща ми се върна от Париж същата вечер, се качих в кабинета му и му разказах какво бях чул.

– И какво по-точно намекваш, Джон? – каза той, докато седеше на бюрото си и току поглеждаше към часовника.

– Леля Роузбъд трови мама.

Той ме гледа известно време. Мисля, че знаеше. После погледна часовника, а онези очи се насочиха към него.

– Джон, престани да говориш глупости и повече не споменавай това.

Очите му се приковаха в часовника. Застанах пред него така, че да скрия от погледа му този необикновен идол.

– Татко, погледни ме.

Връзката на баща ми с часовника бе прекъсната и той ме изгледа тъжно.

– Никога няма да споменаваш нелепите си теории на когото и да било. Това би разбило сърцето на майка ти. Сега се прибирай в стаята си.

Знаеше. Знаеше. Знаеше.

Същата вечер се промъкнах в кабинета му и загледах часовника. Минаваха ми мисли да го изгоря, да го бутна от прозореца. Ритнах го. Ритнах го отново. Вгледах се в широкия му лунен циферблат. Сигурен съм, че ми се подсмихваше.

Прерових бюрото на баща си и открих един медальон. С черна къдрица; косата на майка ми беше слънчогледовожълта. И рисунка на жена с ослепителни очи, бадемови като на египетска принцеса, и с усмивка, която се извиваше като ятаган. Чудна вещица за баща ми.

Нямаше кой друг да предпази майка ми, освен мен.

Часовникът би полунощ и аз тихо влязох в спалнята на майка си.

Тя ме чу да пристъпвам.

– Джон, ти ли си?

На нощното и шкафче имаше купчина книги. Зърнах „Потайностите на Удолфо“ и „Джейн Еър“. Приближих се и седнах до леглото.

– Майко, трябва да ме изслушаш.

Тя ме погали нежно по лицето.

– Какво има, миличък?

– Леля Роузбъд те трови. Казах на татко, но той не ще и да чуе.

За момент тя изглеждаше стресната.

– Никой не се опитва да ме отрови, душичке. Много развито въображение имаш.

И се засмя.

– Майко, моля те. Трябва да ми повярваш.

– Лягай си, Джон – каза тя тъжно и ми обърна гръб.

Аз си легнах и тази нощ сънувах, че часовникът ме гледаше и тихо тиктакаше. Чух и жуженето на крила на насекоми. Мъртви ангели падаха от покрива на къщата ни. Изтичах до прозореца и видях как майка ми плаваше мъртва в реката; с мънички момини сълзи в косите, понесена от течението. Баща ми беше заключен в една от машините на времето, замразен завинаги. Аз бях сам с часовника. Крила на калинки пърхаха в главата ми.

На сутринта леля Роузбъд пристигна с нов отровен сладкиш в ръце. Погледнах я от площадката на стълбите и слязох бавно, всеки приковал поглед в другия.

– Лельо Роузбъд – казах. – Добро утро. Хайде всички да се съберем за чай и сладкиш? Ще извикам татко от кабинета му. Изглежда много вкусно.

Тя ме изгледа внимателно, гущеровите и очи – древни и пълни със спирали.

– Съжалявам, Джон, но майка ти обича да сме само двете, когато идвам. Има нужда от сестринска утеха. Хайде, върви някъде да си играеш.

Вече бях слязъл при нея. Опитваше се да ме разгадае, да отгатне какво знам или какво си мисля, че знам.

– Какъв е сладкишът днес?

Тя ми се усмихна; усмивка като на часовника. Плашеше ме.

– С лимонов сироп.

Чувах жужащите крила на насекоми. Часовникът се опитваше да общува с мен. Отдръпнах се от нея. Не съм герой. Би трябвало да убия тази жена, да унищожа часовника и да спася майка си. Аз съм дете. Проговарям, устните ми се движат, гласът ми идва от някъде другаде:

– Каква отрова има вътре?

Не ми отговори.

– Ще говоря с баща ти, Джон.

След това всичко се промени.

За един месец бях затворен за наказание в стаята си. Преди този месец да изтече, бях уведомен от баща си, че майка ми е умряла. Беше в късния август и в деня на погребението и навън започна да вали сняг; къщата ни – бял дворец от приказките. Беше толкова красиво, че сърцето ми се превърна в стъкло. Строши се на парчета. Наряза вътрешностите ми.

Слугите ахкаха от времето и клатеха глави.

– Само някоя вещица го е направила – каза прислужничката.

Погребението беше в тесен кръг; един самотен гарван наблюдаваше. Очите му бяха дяволскожълти. Снегът се стелеше по земята, крехък и недосегаем като козината на бяла мечка. След опелото баща ми ме дръпна настрани и каза, че ми е намерил учител на име господин Фингърс, който имал прекрасни препоръки. Щял да пристигне сутринта.

Същата вечер старинният часовник бе откраднат.

На сутринта, когато господин Фингърс пристигна, все още валеше сняг, във въздуха танцуваха снежинки – студени целувчици, хиляда мънички ухапвания. Той беше нисък, със заострена черна брада и черни очила като полумесеци, а сакото и жилетката му бяха украсени с калинки.

Видя, че гледам жилетката му, и се ухили.

– Калинките са малки вещици. – Устата му се разтегна невъзможно широко с демонично ослепителни зъби.

Демонът беше дошъл за старинния часовник. Разпитваше баща ми, после го изтезаваше. Когато така и не получи отговор за местонахождението му, напъха баща ми в обсидиановия саркофаг. И затвори капака.

Когато капакът най-сетне бе отворен, баща ми го нямаше.

Понесен някъде из космоса.

Освободи цялата прислуга; превзе къщата и открадна парите на баща ми. Разпрати обяви с обещана награда за липсващия часовник.

И зачака.

– Вече аз съм ти баща – каза господин Фингърс.

V

Август 1888 г.

Чай и сладкиш с господин Лъвхарт и господин Фоксглав

Събуждам се сред възглавници в пухкаво легло и виждам Голиат, който седи мълчаливо до прозореца и чете „Таймс“. Мечоподобното му туловище скрива слънцето и ме обвива в сянка. Мракът се простира пред мен като килим, в който можеш да навиеш Клеопатра. Да я завиеш като наденичка и да я стовариш пред някой римски император, който да я развие, докато облизва устни и си бели гроздови зърна.

Голиат ми се усмихва нежно.

– Добро утро.

– Господин Лъвхарт мъртъв ли е? – питам.

– Не. Прогоних го. Закуси, дете. Има препечени филийки с мед.

Заглеждам се през прозореца към морето. Намираме се в рибарска къщурка. Все още сме в Уитби. На масата до буркана с мед има оставено писмо.

– Какво е това?

– Господин Лъвхарт ни кани на следобеден чай.

– Защо? Какво иска?

– Иска да говори с нас. Иска да преговаря.

Намазвам филията си с голямо парче масло и мед.

– Искам да чуя как ще се оправдае.

– Така да бъде.

– А ако се опита да ме нарани, знам, че ще се превърнеш в лъв и ще го изядеш – казвам и отхапвам една голяма хапка от филията с мед.

В късното утро Голиат ме носи по стълбите към абатството и ми разказва историята за граф Дракула и създателя му Брам Стокър.

– Затова – казва той, – се пази от хора с остри зъби, защото искат да ти изсмучат кръвта.

– Господин Лъвхарт има остри зъби – казвам.

– Може да е вампир. Може би трябва да му забия кол в сърцето.

Небето е осеяно с меки облаци като какавиди, а въздухът мирише на сол и водорасли. Заглеждам се към морето от раменете на Голиат – синьо и дълбоко е като кошмари.

– Дали капитан Макеръл си е намерил русалка, за която да се ожени?

– Сигурно си е намерил две. И те му ловят риба и перли. И е много щастлив, и котаракът има нашийник от перли, и също е много щастлив.

Пристигаме точно навреме на уговореното място за чай и сладкиши. Това е домът на госпожа Фоксглав, която, както казва Голиат, има колекция от смъртни маски и се интересува от гадаене по чаени листа. Къщата е на скалите, голяма и зелена, с изглед към морето, с папрати и лилави цветя, избуяли в градината, и с бронзово чукче на вратата с форма на лисича глава.

Голиат почуква три пъти и една висока дама с дълга бяла коса и очила с фини шарени рамки отваря вратата; очи като ярък зимзелен, глас закачлив и лек.

– Заповядайте, моля. Господин Лъвхарт вече е тук. Много обича сладкишите ми.

Къщата има нисък таван, заради което Голиат ходи приведен и трудно минава покрай ъглите и през вратите. Въздухът мирише на морски цветя и нещо друго, нещо злокобно. Колекцията от гипсови смъртни маски на госпожа Фоксглав е разположена на таласъменозелените стени. Маските сигурно бяха стотици, всяка с различно изражение на ужас, завинаги застинало на лицата им.

Влизаме в дневната, където още маски покриват стените, а на една изискана маса са подредени многобройни сладкиши и един голям чайник, от който излиза пара. Там седи и господин Лъвхарт, в зелено кадифе с червени бродирани сърца, с широка усмивка и уста пълна със сладкиш. Не се изправя, когато влизаме, а госпожа Фоксглав сипва чая.

– Вземете си от сладкишите. Имам шест вида: пандишпан „Виктория“, шоколадова торта, сметанова с ванилия, лавандулов кекс, кекс с череши и бадеми, както и любимият на господин Лъвхарт – с лимонов сироп.

Господин Лъвхарт все още се усмихва широко и дъвче.

– Може ли да попитам откъде се познавате? – пита Голиат, докато си взема особено голямо парче от шоколадовата торта, а аз посочвам към сметановата с ванилия.

– Господин Лъвхарт ми е скъп приятел; работодателят му, господин Фингърс – също. И двамата ми помагат при намирането на красивите ми смъртни маски. От голяма помощ са ми. Умни момчета. – И закачливо разрошва косата на господин Лъвхарт.

– Голяма колекция имате – отбелязва Голиат.

– О, да, имам почти петстотин. Обесвания, обезглавявания, удавяния – каквото се сетите, най-вероятно го имам. Това ми е страст: да видя човешката душа, уловена в последните и мигове. Колекцията ми е много ценна. Те са моите деца.

– Наистина ли вярвате, че имате душите им?

– Разбира се. Пленени са в маските.

Гледам лицата, облизвам сметаната от пръстите си и си мисля: „Не е права и е доста луда“. Господин Лъвхарт ме зяпа, чете мислите ми и също облизва пръсти, нежно наподобявайки моя жест.

– Да говорим ли по същество? – пита той.

Голиат кимва и той продължава, като избърсва последните трохи от лимоновия кекс от пръстите си.

– Работодателят ми, господин Фингърс, много би искал да се види с госпожица Мирър довечера и предложи моя роден дом като идеалното място. Една карета ще ни вземе след този прекрасен чай. Баща ми, също като госпожа Фоксглав, беше колекционер, макар че неговата мания беше пътуването във времето. Поканил съм много гости довечера да разгледат машините му и може би да ги купят. Вече твърде дълго задръстват къщата.

– И какво по-точно иска от моята повереничка? – изръмжава Голиат.

– Ами тя е неизмеримо ценна за него поради едно особено стечение на обстоятелствата. Една от ценните машини на времето на баща ми беше часовник, който бе откраднат от дядо и, който, както разбрах, съвсем полудял и я заключил в него.

– И накъде биете?

– Господин Фингърс искаше часовника. Или по-точно казано, искаше това, което беше в часовника. Часовникарят, който го направи, беше много необичаен човек и беше пленил едно същество вътре. Някакво божество – каза и се засмя, сякаш това му беше забавно. – След доста усилия работодателят ми най-накрая се сдоби с часовника, но за съжаление, вече е безполезен.

– Безполезен?

– Да, изглежда, че повереничката ви е станала часовникът. Божеството е било погълнато от нея, станало е тя. Доколкото разбирам, тя е била мъртва, когато сте я извадили. Духът на часовника просто се е преместил от един носител в друг – в тялото и.

– Какво смята да направи господин Фингърс с Мирър?

Господин Лъвхарт извърта очи и потропва ритмично с пръсти по масата, сякаш свири на невидимо пиано.

– Би искал да говори с нея.

– А ако откажем?

– Не можете вечно да бягате и от двама ни. Сигурен съм, че искате това положение да се разреши спокойно. Ако откажете, просто ще я вземем от вас. Не можете да я пазите през цялото време. Той само иска да си побъбрят.

Голиат се вглежда за дълго в господин Лъвхарт, после поставя нежно ръка на рамото ми.

– Вие и работодателят ви сте чудовища. И смятам, че и двамата възнамерявате да нараните или да убиете моята повереничка. Вярно е, че трябва да се намери решение, за да може да се освободи от вас двамата. Аз съм неин закрилник до последния си ден.

– Разбрано.

Голиат се обръща към мен.

– Ти какво искаш да направим, мъниче?

– Искам да се срещна с господин Фингърс, искам да видя колекцията от машини на времето на господин Лъвхарт, искам и парче от шоколадовата торта.

– Сигурна ли си?

– Да – и не знам защо продължавам да си мисля: „Да, да, да, да“. Но това е правилният отговор.

– Тогава сме съгласни с условията на работодателя ви, господин Лъвхарт – въздъхва Голиат.

– Супер. Щяхме да сложим опиат в чая, в случай че откажете, което щеше да е откровено невъзпитано – казва той и си досипва. – Държа да отбележа, че бях много изненадан и особено впечатлен от малката ви дарба, господин Хъни-Флауър. Преобразяването ви в тигър беше особено неочаквано. Почти удовлетворяващо.

– Когато ви изхвърлих през прозореца, беше много удовлетворяващо.

Госпожа Фоксглав, която бършеше маските, докато ние говорехме, пак сяда.

– Господин Хъни-Флауър, когато умрете, дали лицето ви ще остане човешко, или ще се превърне в животинско?

– Ако смятате, че лицето ми ще стане част от колекцията ви от смъртни маски, ще останете разочарована.

Тя се обръща към господин Лъвхарт.

– Може би ще можем да се споразумеем някак? Обичайната такса, разбира се. Имам едно свободно място над камината. – Поглежда към Голиат: – Има изглед към градината.

– Госпожо, моля ви. Възнамерявам да съм жив още дълго време – изръмжава Голиат.

Малкият часовник на камината звънва деликатно. Смъртните маски си шепнат помежду си. Една от тях се обръща направо към мен и аз тихо изговарям думите: „Леля Роузбъд“.

Господин Лъвхарт изглежда стреснат.

– Какво казахте?

– Леля Роузбъд – повтарям. Смъртната маска се усмихва. – Трябваше да я убиете.

Маските се смеят. Господин Лъвхарт стисва ръба на масата; чайникът се клати.

– Може би ще имате друга възможност.

Той се успокоява.

– Умно момиче.

Госпожа Фоксглав събира празните чаши.

– А сега ще разгадая чаените листа – другата ми голяма страст. Допийте си, господин Лъвхарт.

Той си допива чая и подава чашата си. Тя първо оглежда своята, като я върти в ръка и разглежда утайката.

– Ами явно ще ме сполети нещо внезапно и неочаквано.

Господин Лъвхарт вади един сребърен пистолет от жилетката си и я застрелва в главата. Тя пада на голяма купчина на пода, а лавандуловият и кекс се изхлузва от масата подир нея.

Голиат се изправя като защитна стена пред мен.

– Лимоновият кекс беше малко сухичък, не мислите ли? – отбелязва господин Лъвхарт. – Време е да потегляме.

Чуваме как отвън пристига карета.

– Застреляхте я, защото кексът беше незадоволителен? – пита Голиат озадачен.

– Разбира се. Аз съм ценител на домашните сладкиши. Хайде, елате – и махва към вратата.

– Вие сте луд! – виква Голиат.

– Разбира се.

Смъртните маски гледат как си тръгваме, доволни като едри тикви на полето.

– Трябва да ви предупредя. Моята карета не разбира идеята на времето – казва господин Лъвхарт и намества ръкавелите си.

– И какво точно искате да кажете с това? – пита Голиат.

– Качете се. Да се повозим. – Покланя се закачливо.

Каретата е тапицирана с червена коприна, агресивна като кърваво местопрестъпление.

Конете изцвилват и потегляме; каретата се тресе, движи се в мрак. Земята наоколо се изменя в адски пейзаж, морето почернява от издути трупове, които се носят по пенестите му хребети. Виждам един ангел да пада от небето, с черни крила и викове. Пада на купчина покрай пътя, с потрошени кости, огромните му криле – кървава маса от счупени структури.

– Опа! – казва господин Лъвхарт и дърпа завесите, които са от червена коприна.

Голиат ме държи здраво и го гледа злобно, чакайки обяснение.

– Пряк път – отговаря той. – С мъничко черна магия.

Господин Фингърс

Нямам сърце, така да се каже. Съставен съм от тъмна материя и часовникови механизми. Тикам, такам. Пристигнах от Подземния свят, защото търся нещо. Тик-так. Много скъпоценно нещо. Съдържа време, съдържа нещо, което искам.

Един бог е станал часовник. Един часовник е станал момиче. Малка проклета метаморфоза. Вече наистина много огладнях.

Я

ж

Я

ж

Я

ж

Тик-так.

VI

Машини на времето

Вечер в дома на Лъвхарт

Изплуваме от мрака. Розово озарява нощното небе, докато каретата ни се движи по селските пътища. Това е розовото на Египет, цвърти. Мисля, че пирамидите са били огромни машини на времето, където тялото на краля е било транспортирано до Земята на мъртвите и черната слуз в реката на Подземния свят. Помня как веднъж видях погребалната камера на един крал и съкровищата му, които бащата на Голиат беше открил – ветрила от щраусови пера, абаносови статуи, саркофаг от чисто злато.

В гробниците имаше вълшебни лампи, които да помагат на краля в Подземния свят, да му помогнат да мине покрай демоните, които пазят портите. Ако се провалиш в изпитанието, демон изяжда душата ти.

Защо при тези думи се сещам за господин Лъвхарт? Той крал ли е? Дали се скита в Подземния свят и се стреми да запази душата си? Проклетият, красив, луд господин Лъвхарт. Вие сте изпълнен със сърца. Изскачат от очите ви, падат в краката ви като отрязани глави. Червата ви са червени панделки. Сърцето ви е роза. Виждам ви, господин Лъвхарт. Виждам какво ви е направил. Убил е част от вас. Погребал ви е под дълбоката земя, погребал ви е жив.

Вие сте пламнала гора.

Изгорете ги, господин Лъвхарт. Изгорете ги, докато нищо не остане от тях.

Спомням си неделните проповеди, на които ходех със сестрите си. Викарият не беше споменавал вълшебни лампи, нито скарабеи. Не беше споменавал богинята хипопотам, нито бога крокодил, който излапвал всичко. Вместо това подбелваше очи и вдигаше дълъг, блед пръст към статуя на мъж, прикован за кръст. Говореше за болка и адски огън. Често говореше за саможертва. Мисля, че това му беше любимата дума.

Обзалагам се, че египетските жреци биха си умрели от смях.

Помня проповедите за прошката. Помня как дъждът жално биеше по прозорците на църквата. Помня дългите въздишки на викария и колко често подбелваше очи. Помня как ми се искаше да падне и да умре просто за да се свърши, за да приключи.

Мисля си за онези египетски жреци, които имат ножове и огледала в ръцете, банкети и жътви, вълшебни книги на мъртвите, водни кончета в ушите и мед на устните.

Вдигам поглед към небето – розовото изчезва. Египет се изплъзва. Очарована съм. Заразена съм от него. Когато всичко това приключи, искам да се върна там и да оближа гробниците на фараона, и да танцувам с жреците.

Господин Лъвхарт се навежда към мен.

– Името ви живо ме интересува. Огледалата са портали към други светове.

– Бих искала да видя други светове – казвам.

– Внимавайте какво си пожелавате – намигва той.

Каретата спира пред къщата на господин Лъвхарт. Тя е дворец от приказките. Има бели кули с потайни тесни прозорци, зъбери за стрелци, знамена, може би дори принцеса, заключена в някоя кула, където чака да бъде спасена. Наблизо има други карети – гостите са дошли да видят машините на господин Лъвхарт. Чувам музика и смях отвътре, шумолене на рокли; мирише на дим от пури. Голиат ме хваща за ръката и влизаме в кралството на проклетия принц.

В коридора стърчи саркофаг на египетска мумия, а един кръгъл като ябълка джентълмен го оглежда с монокъла си; господин Лъвхарт го потупва по рамото и го поздравява въодушевено.

– Господин Орион, за мен е удоволствие. Харесва ли ви фараонът?

Господин Орион вдига плешивата си глава.

– Направо е чудесен. Много се радвам. И смятате, че това може да ме пренесе през времето, че да видя Клеопатра?

– Баща ми вярваше в тези предмети и тяхната сила. Аз просто съм благодарен, че ще се отърва от тях.

– Сигурен съм, че ще се споразумеем. – Монокълът му се поклаща, докато оглежда фараона отблизо. – Може би трябва да вляза вътре, за да бъда пренесен, така да се каже?

– Както желаете, господине, както желаете – казва господин Лъвхарт и ни повежда навътре към дневната, където пет-шест души разглеждат голямо метално колело с шипове и седалка по средата, което бавно се поклаща напред-назад.

Води ни до една малка стая, където камината бумти, а един дребен господин с малки черни очила гледа пламъците. Господин Лъвхарт ме завежда при него.

– Това е господин Фингърс. Идете да си побъбрите с него – казва и ме побутва леко.

Голиат и господин Лъвхарт стоят до вратата, докато аз пристъпвам по-близо до него. Всяка крачка ме приближава към онези пламъци, всяка крачка е белязана от тиктакането на часовник. Той вдига леко глава и ме поглежда, гласът му шумоли като листа.

– За мен е удоволствие най-накрая да се запознаем, госпожице Мирър.

Той ми подава ръка. Докосвам я и усещам хиляда часовника да тиктакат, тиктакат. Толкова мощно налягане, че главата ме заболява. Пускам ръката му. Огънят подскача като дяволски езици.

– Посетих дядо ви в лудницата.

Не казвам нищо. Той продължава:

– Проведохме дълъг разговор, най-вече за часовника, който открадна. Знаеше какво е. Изпълнил е нарежданията му без възражения. Убил е сестрите ви. Колко са крехки хората, нали, госпожице Мирър?

– Грешите. Голиат е силен.

Господин Фингърс поглежда Голиат.

– Вашият пазител. Мхм. Но пък и той не е съвсем човек, нали? Определено изненада Лъвхарт. И така, ето ни четиримата тук, в тази прекрасна вечер, в къща, изпълнена с хора, любопитстващи за колекция странни и безполезни артефакти, за които вярват, че могат да ги пренесат през времето. Много е забавно да ги гледаш как превъзнасят тези метални устройства все едно са вълшебни. Наистина са неимоверно глупави. – Той се заглежда в припукващия огън. – Искате ли да знаете какво каза дядо ви за вас, или по-скоро за миналото ви?

– Не. Никога не съм го харесвала. Иска ми се Голиат да беше го убил.

– Човешки взаимоотношения. Още една глупост. Ами дядо ви ми каза, че сте се превърнали в калинка. Аз всъщност много харесвам калинките. Той беше напълно побъркан, разбира се.

Забелязвам калинките, избродирани по жилетката му, червени и черни и на вид като скъпоценни камъни.

– Харесвате ли господин Лъвхарт?

– Мисля, че в някои отношения е като мен. Случило му се е нещо много лошо и го е променило.

– Аха – казва господин Фингърс с интерес. – Мислите ли, че може да намери изкупление?

– Мисля, че е бил отровен. Сърцето му е станало черно. Може би ако убие онези, които са виновни, ще се освободи.

– Проклет принц в приказка, жертва на зла магия. Колко романтично. Ще споделя с вас една тайна, госпожице Мирър. Той е едновременно ужасен от вас и ви обича. Защото можете да видите право в това, което е останало от душата му.

Не знам как да отговоря, затова зяпам пода; огънят пука и гъргори.

Господин Фингърс навежда глава към мен.

– Знаете ли, че тази къща е на края на Лондон, великата столица на света. Река Темза се влачи покрай този велик дом като огромна змия. Харесвате ли Лондон?

– Беше мой дом. Когато се замисля за него, се сещам за сестрите си. От това чувствам силна тъга. Градът е част от миналото ми.

– На мен ми е любимото място на планетата, което да посещавам. Пълно с магия, ако знаеш къде да търсиш – казва той загадъчно.

– Омръзнаха ми въпросите ви. Какво искате от мен?

– И ето че стигаме до това. – Той вдига ръце пред брадичката си все едно се моли. – Искам да си тръгнете с мен, още тази вечер. Да бъдете добро момиче и да правите каквото ви се казва, и да ме радвате.

– Смятате да ме убиете ли?

Господин Фингърс сваля очилата си. Очите му са две черни дупки. Все едно гледаш акула.

– Не. Смятам да ви изям.

Голиат стиска господин Фингърс за врата, вдигнал го е във въздуха като парцалена кукла. Той се дави и плюе. Чувам как вратът му се чупи. Голиат го мята на пода, взема ме на ръце и хуква през къщата. Поглеждам назад и виждам как господин Фингърс се изправя с помощта на господин Лъвхарт.

Не можем да го убием. Не можем да го убием.

Изтичваме покрай огромното метално колело и после по дълъг коридор. Голиат рита една двойна врата, която се отваря и разкрива зала, в която няколко гости, включително господин Орион, внимателно разглеждат редица устройства: огледален ковчег, огромна метална камера със зъбни колела и комплект съсухрени глави, наредени в шкаф с витрина. Залата няма друг изход.

Обръщаме се и виждаме господин Лъвхарт и господин Фингърс до вратата. Господин Фингърс проговаря:

– Елате, госпожице Мирър.

Голиат оглежда стаята за изход. Оставя ме на пода и се превръща в огромен вълк, и се хвърля във въздуха. Неистов писък от хората в стаята. Гигантският вълк впива зъби във врата на господин Фингърс и почти го обезглавява. Тогава се чува смях и всичко утихва, а Голиат вече не е вълк, а себе си и лежи на пода. Господин Фингърс вади ръката си от гърдите на Голиат, стиснал сърцето му.

Голиат не помръдва. Изтичвам до него и го докосвам по лицето.

– Не може да си мъртъв – проплаквам. Нещо в мен се чупи. Толкова бяс.

Господин Фингърс се извисява над мен.

– Сега ела с мен. Приключи се.

Отстъпвам от него към средата на помещението. Господин Фингърс повишава глас.

– Не бъди глупава. Идвай с мен, детенце.

Усещам тъпите метални устройства около мен, мъртви и неподвижни. Чувам съсухрените глави, свадите им, както са затворени във витрината. Усещам как Темза се плиска около краката ми. Надушвам кръвта по ръцете на господин Фингърс. Оставям бесът да кипи в мен като ток.

И машините се задвижват. Размърдват се зъбни колела и механизми, ръждиви и древни; тропат. Размърдват се и пулсират. Грамадното колело се върти ли, върти. Стъкленият ковчег се пръсва на хиляда парченца. Мълния пада върху клетката и тя шумно се задейства. Съсухрените глави припяват. Усещам как Темза почернява и закипява.

Господин Лъвхарт и господин Фингърс стоят вцепенени като статуи, останали без думи. Къщата се изпълва с писъци и бягащи хора. Поглеждам огромното тяло на Голиат, проснато на пода, и казвам:

– Ще те върна, каквито и да са последствията.

Машините на времето жужат. Времето се измества.

Всеки прозорец в голямата къща се чупи. През мен преминава енергия. Къщата се завърта като пумпал.

И тогава настава тишина. Голиат се изправя и ме изнася от къщата, докато останалите са затворени във времето, порцеланови статуи, които могат само да ни гледат как си тръгваме. Пращам въздушна целувка на господин Лъвхарт, а Голиат изритва входната врата и излизаме на лунната светлина; звездите над нас блещукат като диаманти. Къщата на Лъвхарт и обитателите и – замръзнали като манекени на сцена.

VII

Каквито и да са последствията

Заспивам най-дълбок сън в ръцете на Голиат. Дълбок като морското дъно. Вълшебна кома. Не мога да се събудя.

Пленена съм в свят на сънищата, заключена съм в старинния часовник.

Лежа на легло в една гора. До мен часовникът тихо тиктака. Грамадните му яйцеподобни очи се въртят наляво-надясно. Дърветата в гората са възтъмни, с извити клони; жаби крякат спокойно.

И аз спя, и часовникът трака, пее ми механичната си приспивна песен.

След известно време се доближава момченце с коса с цвят на лимони. Носи цветя.

– Набрах ги от гората за теб – казва то.

Малко и срамежливо е. Цветята – мънички и сини и с формата на звезди.

– Кой си ти?

– Казвам се Джон Лъвхарт и съм изгубен в гората с теб.

И сяда на леглото до мен, докато аз държа цветята.

– Много са хубави. Благодаря ти.

Тръгваме между дърветата и се държим за ръце като Хензел и Гретел.

– Ще ми помогнеш ли да изляза от тук? – пита ме.

– Да – отговарям.

Старинният часовник ни гледа как се отдалечаваме.

Излизаме на поляна с къщичка, направена от бонбони и купчини шоколад. Изглежда много вкусна. През прозореца виждам сочен лимонов кекс, който е като някое златно съкровище.

– Не влизай – казва Лъвхарт. – Нищо не яж. Вътре живее една вещица. Всичко е отровно.

Затова продължаваме нататък в мрака на гората, с миризма на захарен памук под ноздрите ми.

Натъкваме се на господин Руфъс Хазърд, който е насочил пушка към дърветата. Приближаваме се внимателно и когато ни вижда, се усмихва широко и сияйно.

– Я, здравейте!

До краката му има голям чувал.

– Какво правите? – пита Лъвхарт.

– На лов съм – ухилва се той. – Искате ли да видите какво улових?

Поглеждаме в торбата. Вътре има мъртво момиче.

– Другата избяга. Но ще я намеря аз.

– Знаете ли как можем да излезем от гората? – питам аз.

Лъвхарт е изплашен и стои зад мен.

– Хмм, не си спомням – казва той, като гали мустак, – но ей там има една дама, която седи на едно дърво; може би тя ще може да ви помогне.

Посочва горе-долу посоката, после отново вдига пушката, ние го оставяме и тръгваме по килима от лавандула и мъх, и стигаме огромно чепато дърво, цялото с бели смъртни маски. Госпожа Фоксглав, с дълга синя рокля, е седнала на един клон и пие чай. Поглежда надолу към нас.

– Прекрасна утрин, нали? – Смъртните маски си приказват и тя ги смъмря: – Я по-тихо, деца, имаме гости. – Маските мърморят недоволно.

– Желаете ли чай?

– Не, благодаря. Можете ли да ни кажете как да излезем от гората, моля?

Госпожа Фоксглав изглежда озадачена.

– Не разбирам въпроса, миличка.

И я оставяме. И вървим дълги часове, и ядем горски плодове и ядки, и пием от потока. И накрая намираме една поляна, където седи един пътуващ магьосник с бял заек в цилиндъра. Господин Фингърс.

Лъвхарт тихичко казва:

– Този човек не ми е баща.

Господин Фингърс ме поглежда и казва:

– Момиченце, искаш ли да погалиш заека?

Забелязвам, че заекът има черни очи.

– Не, не искам.

– А искаш ли да си поиграем? – леко накланя глава.

– Не. Как да излезем от гората? – питам настоятелно.

– Момиченце, това, което направи, има последствия. Ти манипулира времето. Върна часовниците назад. Наруши космични закони. Такива действия не остават безнаказани.

– Не сте в положение да ме съдите, господине. Вие сте едно злобно демонче. И ви плених във времето.

– Не за дълго – въздъхва той. – Жалко е, че не можем да сме приятели.

Вади китка изкуствени цветя от ръкава си, подава ми ги и се смее.

– Какво ще стане с нея? – пита Лъвхарт умолително.

– Ще трябва да почакаш и да видиш. Изненада е.

VIII

Голиат и съученикът му господин Икабод Тидъл[24]

Отнасям я колкото мога по-далеч. На дълги километри през Англия, под чувал от космос. Накрая никъде става някъде – домът на стария ми съученик Икабод Тидъл, уважавания писател на детски приказки. Не съм го виждал от почти двайсет години; Мирър е отпусната в ръцете ми, когато почуквам на вратата на къщата му в село Отфърд, близо до Кент. Вали пороен дъжд, капките бият по земята. И за щастие, след толкова много години, той ме разпознава и ме пуска да вляза.

Занасям Мирър – все още в тази странна кома – в свободната спалня, целувам я по бузата и отивам да седна край огъня с Икабод.

Къщата му е покрита с нахвърляни идеи за разказите му. По стените има илюстрации с тъмно мастило на проклети вещици и на принц в плен на голяма гора. Подбрани

пощенски картички с феи по кухненските шкафове и всяка фея върши нещо различно: пее, танцува, свири на флейта, целува жаба. Голяма дъбова библиотека съхранява многобройни издадени книги, подредени както по азбучен ред, така и по цвят. Много се старае с подробностите. Притежава необичайната комбинация от умения както на въображението, така и на реда.

През последната година четох на Мирър някои от разказите му. Бяха талантливо написани, идеално изработени, цветни и остроумни. Малки причудливи приказки за деца. Бледи луни висяха над омагьосани гори с потайни феи. Великани пренасяха таралежи през вълшебни мостове до безопасния бряг. Пейзажите му бяха цветни, но което е по-важно, бяха безопасни.

Икабод беше дребен човек, като птиче, с ягодоворуса коса и закачливо малко лице, пълно с въображение и доброта. Очите му са малки и зелени, с цвят на жаби. Подава ми много голяма чаша с бренди и сръчно разръчква огъня. Изтощен съм и се отпускам в големия фотьойл, покрит с шарено одеяло; усещам как чудесната топлина на пламъците ме стопля, а от брадата ми още капят капки дъжд.

– Благодаря ти, приятелю – казвам и отпивам няколко големи глътки.

– Моля, наистина няма защо. Прекрасна изненада е да те видя след толкова много години. Рядко ми идват гости, като изключим госпожа Спунс[25], която се отбива за някоя и друга местна клюка и да ме почерпи от домашния си сливов сладкиш.

– Съжалявам, че толкова време не сме се виждали. Ти си най-продаваният автор на приказки в Англия и според „Таймс“ си национално съкровище.

Икабод ме поглежда благо.

– Имах голям късмет. Можеше да стана викарий, както баща ми искаше.

– И не си се женил?

– Бях сгоден за кратко, но тя развали годежа. Мразеше разказите ми. Нарече ги нелепици – казва той и сам си се засмива, след това ме поглежда угрижен: – Голиат, моля те, кажи ми какво е станало.

Огънят искри и трепти. Ръженът, забелязвам, има пчеличка на дръжката. А камината има резбовани танцуващи дяволчета и пеперуди. Той живее в един разкошен приказен свят. Тук няма момиченца, заключени в часовници и умиращи от глад. Няма демони. Светът му е безопасен и мек. Ако можех, щях да вкарам Мирър в неговия свят. Но се опасявам, че няма да може да я удържи.

– Голиат? – Икабод се навежда към мен. Бях се изгубил в гледане на пламъците.

– Извинявай. Много съм изморен. Ще ти разкажа какво се случи, но първо ми позволи да забравя за малко. Говори ми за разказите си. Разсей ме.

– Разбира се. В момента работя по деветата си детска приказка. Казва се „Хорас и вълшебният крак“.

– Заглавието е ужасяващо.

– Така е. Но несъмнено ще я публикуват.

– Разкажи ми сюжета.

Икабод сипва още от брендито.

– Хорас е обикновено момче с вълшебен крак. Този крак може да пораства страшно голям, така че може да разбива врати с ритник, да стъпква проклети магьосници и да носи спасени девойки. Един ден на Хорас му омръзва да има вълшебен крак, защото просто не може да си намери място на света и се чувства странен и откъснат. Та, значи, среща един магьосник, който му предлага следното: ще премахне вълшебния му крак и ще го замени с човешки, ако Хорас му помогне да отвлече една принцеса. И Хорас се съгласява и отвлича принцесата за магьосника, но се влюбва в нея и… ами всъщност дотук съм стигнал.

– Някакви идеи за края?

– Трябва да е щастлив, разбира се. Приказка е. Ти какво мислиш?

– Мисля, че ми липсваше, Икабод. А историята е ужасна.

Икабод се засмива.

– Да, така си е. Пълен ужас, то всичките са такива. Винаги съм искал да пиша криминални и детективски истории, като за Шерлок Холмс – казва и пали лулата си. – Сега готов ли си да ми разкажеш твоята история, Голиат?

– Опасявам се, че моята приказка няма да има щастлив край.

– Как мога да ти помогна да напишеш по-добър?

– Вече ми помагаш много и ще съм ти вечно признателен за това. Не ми хрумна къде другаде да идем, нито на кого другиго да се доверя.

Очите ми натежават и усещам как се унасям в сън.

Започвам да сънувам. Виждам как баща ми ми маха. Държи малко гърне от гробницата на принцесата. На него са нарисувани зелени жабки. В гърнето има сърце. Той ми го подава.

– Това е твое.

Събуждам се във фотьойла. Икабод ме е завил с одеяло.

– Добро утро – казва бодро той. – Тя още спи, но изглежда добре. – Подава ми чаша чай и донася голям поднос с дебели пухкави палачинки с масло. – Хапвай. – Така и правя. Изяждам шест и ми става по-добре. – А сега ми разкажи историята си от началото до края.

Правя го, а Икабод дълго време не казва нищо, седи със зареян поглед и дълбоко умислен. Малкият часовник звънва.

– Това, което ми казваш, е невероятно. Ти не си човек, който си измисля такива неща. – Замълчава за малко. – Вярвам ти. Но трябва да ми кажеш: винаги ли си могъл да се преобразяваш в животни?

– Не – казвам.

– Как тогава?

– Мирър ме промени. В деня, в който я спасих от часовника, тя ме прегърна толкова силно, толкова силно. Стисна ме. И тогава го усетих, нещо премина между нас. Някакъв вид магия. Тя ми даде тази сила, за да мога да я пазя.

И хапнах последната палачинка. Погълнах я все едно беше главата на господин Фингърс.

IX

Смърт идва на гости на Мирър

Събуждам се от съня си. Викам Голиат, но звук не излиза. Само въздух. На края на леглото ми е седнало малко момче с черна коса, нежно хванало сребърен джобен часовник. Поглежда ме с любопитство.

– С теб имаме проблем – казва. Гласът му е мек като маршмелоу[26].

– Кой си ти? – Изправям се и разтривам очи, за да се разсъня.

– Аз съм последната страница в книгата. Аз съм всичките краища. Аз съм събирачът на мъртвите. Аз съм бащата на времето.

– Какво искаш от мен?

Момчето завърта часовника между пръстите си.

– Длъжница си ми.

Натъпква часовника в устата ми.

Времето закъкря, мехури във вода. Разтапям се.

Когато пак се събуждам, момчето ме гледа внимателно. Очите му са безкрайни тунели.

– Притежаваш много сила. Не съм убеден, че можеш да я използваш разумно.

– Не разбирам напълно какво съм.

– Можеш да променяш времето, да го подчиняваш на волята си. Можеш да отваряш портали към други вселени. Разбираш ли колко опасна те прави това?

Не знам какво да кажа.

– Ще бъда пределно ясен. Мога да те унищожа, ако поискам. Не си над космичните закони.

И се гледаме. Часовникът в корема ми трака едва чуто.

– Може би трябва да ти благодаря, че не ме уби – казвам.

– Моля, Мирър. Беше ми много интересно да се срещнем.

Слизам по стълбите и викам Голиат. Огледалото в коридора показва отражението ми. Остаряла съм. Изгубила съм години. Вече не съм момиче, станала съм жена. Той ме зяпа, отворил уста като златна рибка. После ме прегръща толкова силно, с толкова много любов. Единственият шум е часовникът в коридора, който тихо тиктака и не мога да го чуя.

В дома на Лъвхарт гостите започват да се будят. Господин Фингърс наглася очилата си и излиза в градината, където дъждът бие по земята. Боговете го гледат отгоре.

X

Леля Роузбъд и господин Лъвхарт

Не съм се родил проклет, но станах нещо прекрасно злокобно.

Мисля, че днес изглеждам доста елегантен – огледалото ми показва образа на един красив мъж.

Но не го разпознавам. Може би съм аз. Може би е нещо неприятно. Много си харесвам сакото – кадифе в люляков цвят и много меко на допир. Подобава дяволът да се облича красиво.

Вървя по дългата пътека към дома на леля Роузбъд. Време е да ѝ ида на гости. В ръцете си нося огромна китка цветя, ярколилаво и оранжево, знак на милата ми обич. Тя има специално място в сърцето ми. Сърцето ми – клетка, висяща в нищото. Железен кафез. Може би е празно. Може би не трябва да мисля за такива неща.

Преминах портите с шипове на имението „Крейк“[27]. Няма демонично куче пазач на входа. Няма гатанка за отгатване.

Трябва ли да съм изненадан? Голяма бяла къща с градина без цветя. Още една празнота.

Чудя се за разговора, който ще проведем. Несъмнено ще отбележи нещо за здравето на ума ми, за родословието и за облеклото ми. Тя не обича цветя, затова подаръкът е неподходящ. Скъпа лельо, дали с теб сме един и същи вид зло?

Хлопа-троп-троп!

Покъртително грохнал на вид слуга отваря вратата.

– Дойдох да видя леля си – усмихвам се.

Тези вълшебни думи отварят вратата и влизам в обиталището и с целия си цвят и с проклетите си цветя. В дълбоко бяло пространство. Ходя по Луната.

Води ме до зимната градина, а след мен остава следа от листенца. Посещавам минотавър в лабиринта му, така че трябва да мога да намеря пътя обратно.

Тя стои права и неподвижна; една библия лежи като декорация на масичката, а във витрина до стената има препарирано кученце. Последният и любимец очевидно. Може би и за мен е приготвила витрина. Препариран и монтиран на стената. Това много би я зарадвало. Ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха.

– Лельо – и протягам ръце към милата старица.

Тя не се трогва.

– Джон, изглеждаш абсурдно, като някакъв палячо си.

– Ех, лельо, все ме ласкаеш – и и подавам цветята, които тя хваща малко колебливо и ги оставя на малкото си бюро.

– Повърхностно.

– Знаех си, че ще ти харесат.

– Пораснал си – казва и после продължава: – Прекарваш време в компанията на дяволи. Защо дойде, Джон?

Оглежда ме хладно.

– Племенник съм ти и не съм те виждал от години. Мислех си за теб, лельо. Много – и свеждам очи.

– Винаги си бил нелепо дете. Разглезено от онзи женкар баща ти. Неблагодарно и безбожно. И онази звездобройска измишльотина, която ти подари – казва и клати глава, – казах му, че е машина на дявола. Звездобройството е небиблейско. Нечисто. Неестествено.

– Като стана дума за небиблейско и неестествено, още ли печеш, лельо? Помня, че сладкишът с орехи и кафе беше трепач.

Известно време не казва нищо.

– Толкова малко разбираш, Джон. Казах на баща ти, че очевидно имаш недоразвит мозък, склонен към възбуда и въображение. Винаги си бил един малък лъжец.

– Защо го направи, лельо?

– Какво по-точно, гадинке малка?

– Защо отрови мама? Просто искам да разбера, преди да си тръгна, защото повече може и да не се видим.

– Как смееш! Аз единствена прекратих мъките и. Трябваше да бъде приспана в ръцете на Бог.

– А колко други си приспала?

– Десетки – казва тихо. – Включително покойния ми съпруг, децата и кучето ми.

– Много ми липсваше, лельо! – виквам щастливо и вадя от жилетката си дълга, сребърна сабя. Гласът ми вече снижен като молитва: – Толкова неща имаме да си разказваме.

Накълцвам я на парчета. Касапница в зимната градина. След това си тръгвам и си свирукам.

Денят е малко по-светъл. Цветята цъфтят с мъничко повече цвят.

Смърт и господин Фингърс се срещат на чай и сладкиш

Ако ме погледнете, виждате момченце. Ако се вгледате, ще видите как вселената плава в очите ми. Поглед на хирург, усмивка на ножична акула[28]. Аз съм Смърт. Аз съм големият събирач. Аз съм зад всяка затворена врата.

Днес ходя по улиците на Лондон. Джентълмените с цилиндрите и елегантните усмивки се разхождат покрай мен.

черни циреи

рак

мускулен спазъм

холера

сифилис

инфаркт

отрова

бесило

Изписано е на лицата им. С букви дебели и мастилени, отпечатани на черепите им. Изписано в навивки от време. Съдбите ви са дразнещ сърбеж – винаги искате да знаете как ще свърши. Почешете и вижте. Лондон, столица на отровена вода, прокиснало мляко, рибешка смрад и лайна. Кръв пламти и капе по бедрата и. Лондон – захапката на бясно куче, целувката на вещица. Лондон: ядеш сурова плът, дисектираш и подреждаш черепи. Майка – познавам те отпреди. Виждал съм лицето ти.

Имам среща с владетеля на Подземния свят. Ще се срещнем в една чайна на улица „Дъмпи“[29]. Той ме чака, седи до прозореца на извитата, криволичеща пътека.

Тук долу мирише на мъртви кучета и сварена плът. Обезобразени човешки същества, с усмивки от кол и въже, с крака и ципи ме гледат от стените – сгушени, гладни, овчожълти очи.

Жилетка на калинки, тъмни очила. Странно човече. Никога не съм го харесвал. Напомня ми на аутопсия: разни неща са били махнати, разни неща липсват.

Кимва ми, докато сядам, и сипва от парещия чай в сини порцеланови чашки.

– Та защо искаше да ме видиш? – наднича над очилата си и сърба от чая си. – В момента съм малко зает.

– Поръча ли торта?

– Не – отговаря малко подразнен.

Срещам погледа на младата сервитьорка; коса с цвят на печени кестени, влажни очи, любовни писма в джоба и, пропити с лауданум.

внезапна сърдечна недостатъчност

– Имате ли шоколадова торта?

– Да, господине. Току-що направена. С бита сметана по средата.

– Едно много голямо парче, моля.

Господин Фингърс ме гледа втренчено.

– Ами… чакам си отговора.

– Тук съм, за да ти дам малък приятелски съвет.

– А, така ли? – и се засмива звучно.

– Да. Пак си играеш с вещици.

– Не знам за какво говориш.

– Калинковото момиче. Ще я оставиш на мира. Изглежда изненадан. Тортата ми пристига.

– Благодаря – казвам и лапвам голяма хапка.

– Защо се интересуваш от това момиче? Какво ти влиза в работата?

– Тортата е отлична, а шоколадът ме прави щастлив. Господин Фингърс удря с юмрук по масата:

– Отговори ми!

– Винаги си бил по детски избухлив. Това е един от недостатъците ти.

– Как смееш. Аз съм владетелят на Подземния свят! Изправям се. Вдигам пръст към тавана, сякаш соча рая.

Всички в чайната падат мъртви. Падат като мухи.

Туп

туп

туп

Той млъква.

Сядам обратно и продължавам да си ям тортата.

– Само се перчиш. Защо не може да я имам? – пита раздразнен.

– Ще наруши естествения баланс на този свят. Няма да ти се разреши да увеличиш силата си. Няма да позволя такъв хаос.

– Все ми разваляш забавата – изръмжава той.

– Защо не си вземеш торта?

– Майната ти.

– Ако пак ми отговориш така,

ЩЕ

ТЕ

ПОГУБЯ.

XI

Септември 1888 г.

Малка жена

Аз съм жена дете. Гледам отражението си в огледалото в коридора на Икабод. Висока съм. С лице чисто и бяло. С коса къса и ярка като огън. Чертици като паяжини по лицето ми, крехки белези на прехода ми. И поглеждам Голиат, моя закрилник. Сега нещата между нас трябва да се променят.

Любовта между нас – нова и ярка, и плашеща. Сега аз трябва да го закрилям. Докосвам лицето му с ръце. Бледите ми длани до тъмната му кожа и голямата брада. И знаем. И двамата знаем и ни е страх.

Тримата седим във влака за Лондон. Нося зелена рокля и ръкавици, които Голиат ми купи. Усещам я мека и чужда по тялото ми. Това е зеленото на жабите и приказките. Навън вали, широките черни, сгъстяващи се реки блестят като змийска кожа. Чадъри се отварят като черни крила, докато капките бият по земята. Светът става вода.

Икабод чете „Таймс“, стиснал го е като свят пергамент, а Голиат е хванал ръката ми. Влакът пухти като кораб влекач сред кентската природа, буйна и хълмиста като вълни. Отиваме да видим познат на Икабод – хипнотизатора и психоаналитик господин Едмънд Черитри[30]. Смята, че той ще може да ми помогне.

– От колко време познаваш този човек? – пита Голиат разтревожен.

– От около година. Срещнахме се на едно представяне на книга. При един и същи издател сме. Странен човек е, но се интересува от необичайни пациенти и има дарбата да им помага. Има славна репутация и мисля, че положението на Мирър силно го заинтригува и много иска да я види. – Икабод се връща към вестника и преглежда заглавията. – Скотланд Ярд още не може да хване Изкормвача. Абсолютен срам. Опасявам се, че това ще свърши много лошо.

– Смятат, че е месар или хирург – казва Голиат.

– Мисля, че не знаят какъв е – въздъхва Икабод.

Голиат казва тъжно:

– Очевидно е побъркан.

Мисля си за мъртвите жени на Джак Изкормвача. Представям си ги легнали на маса и поднесени за вечеря. Представям си го него с нож и вилица в ръка и кърпичка, деликатно поставена в скута.

– Ами ако не е луд? – казвам аз.

– Тогава значи живеем в някакъв ад – казва Икабод, оставя вестника и се заглежда през прозореца към света, потъващ във вода.

Влакът пристига на гара Виктория, перонът гъмжи от хора, плувнал в сажди и пара от локомотивите като тенджера. И излизаме навън, в огромните ръце на Лондон, в столицата на света. Лицата на тълпите са като странна рисунка. Една старица продава цветя на улицата; няма зъби и ме зяпа. И усещам празнотата. Един човек удря едно дете с опакото на ръката и после плюе; пара се издига от улиците, разпукват се. Готови да се пръснат. Под Лондон има нещо червено. То е червеното на цветята на египетската принцеса, червеното на Джак Изкормвача, червеното на художник, който размазва маслена боя по платното. Има го и по моите ръце. Сигурна съм.

Офисът на господин Черитри е близо до гарата и се стига пеша. Надушвам господин Фингърс, той е под смога и вонята на конски изпражнения, под сенките и нечистотиите. В тъмните ъгли, крие се и чака. Мирише на нещо горящо, като панделки, хвърлени в огъня. Мисля, че го надушвам по себе си. Не съм сигурна дали разбирам страха. Вече не знам какво е. Но все пак знам, че трябва да ме е страх. Знам как мирише. Това е вълкът в онези приказки, които Голиат ми чете. Това е Джак Изкормвача. Това е тъмната дупка в устата на онази старица. Навсякъде около мен е. Аз съм в рисунката. В червения свят.

Спираме пред една много спретната къща на оживена странична улица. Въздухът мирише на пушек, виси като воал, прикрива нещо, небето бяло като креп, прострян върху лицето на слънцето.

Когато влизаме в дома, ни посреща асистентът на господин Черитри, млад и красив мъж, който ни води нагоре към чакалнята. Чиито стени са покрити с обрамчени спиритуалистични снимки, които изобразяват човешката душа, която напуска тялото в момента на смъртта. Едновременно страховити и пленителни; проследявам ги с очи из стаята: възрастна жена, лежаща по лице в снега, струйка ектоплазма се издига като пара от тялото и; войник на бойното поле, оцъклени очи и отново струйка душа, която излиза. Над главата на Голиат – три сестри, които са изпили отрова, докато пият чай, седят отпуснати в столовете си, странна гъста светлина се оттича от тях и се носи към тавана. Седим в гробница, седим на малка мъртва планета. Мъртвите, уловени в снимки като духове, виещи се в бутилка. И все пак има нещо грешно в снимките, нещо нередно. Нещо празно.

Икабод гледа малко притеснено.

– Какви жестоки снимки. Надявам се, че не съм сбъркал, че ви доведох тук.

Нямаме какво да му отговорим. Тогава влиза господин Черитри, чиято кожа е бледа като моята. Брадата му е черна като гора от приказките.

– Благодаря ви, че дойдохте – казва той и поглежда Икабод, който се изправя и стисва ръката му. Говори с чуждестранен акцент, плътен и дълбок глас с нещо игриво прикрито в него.

– Благодаря ви, че ни приехте.

Господин Черитри ме доближава.

– Да започнем ли? – след което поглежда Икабод и Голиат: – Вие изчакайте тук, ако може, ще ни отнеме около час. Асистентът ми ще ви качи нещо за хапване.

И господин Черитри ме извежда от стаята, все едно ме води на дансинга.

В кабинета му има голям кафяв диван, на който ми казва да седна. Той кацва срещу мен като голяма черна птица. Изобщо не е красив, с яйцевидно чело и доста криви зъби, проблясващи, скрити в тази черна, брадата уста. Представям си, че обича да се гледа в огледалата.

Взри се в мен. Огледай отражението си.

Харесва му това, което вижда. Хипнотизира се в отблясъка. И днес аз съм неговото огледало.

Тук няма снимки на мъртвите. Само един чудат красив часовник на стената, украсен с мънички змии, виещи се като кора на портокал. В този часовник има нещо грешно, нещо неестествено. Представлява ужас, но не знам защо.

– Най-напред, няма от какво да се притеснявате. Имам опит в работата с по-особени случаи, така да се каже – казва господин Черитри, като разкрива проблясък на зъби, бели като бръснач. – Искам да се отпуснете. Дишайте бавно и дълбоко.

Правя каквото ми казва. Той гледа, кацнал на края на стола си като врана.

– Ами ако нещо се обърка?

Той се пресяга през масата, взема една розова кутийка, отваря я и ми показва шоколадови трюфели, поръсени с какао.

– Вземете един и го хапнете.

Правя го. Разтапя ми се на езика. „Интересен вълшебник – мисля си аз, – примамва момиченца в кулата си с бонбони.“

– Затворете очи, госпожице Мирър – казва той и клепачите ми се затварят като книга.

Надушвам дъха му – мента.

– Представете си, че вървите по дълъг коридор, а в дъното му има червена врата. Чувствате се удобно и в безопасност, докато вървите към вратата.

Не се чувствам в безопасност.

– Чувствате как стъпвате много леко, все едно се носите. Продължавате напред. Вратата се доближава и вече сте достатъчно близо, за да я докоснете.

Чувам как часовникът тиктака.

– Отворете вратата, госпожице Мирър.

Виждам червената врата. Чувам как часовникът тиктака. Надушвам ментата.

– Отворете вратата и ми кажете какво виждате.

Натискам дръжката и казвам:

– Виждам голяма червена пеперуда. Танцува пред мен. Много е красива.

– Какво става сега? – гласът му звучи далечен, все едно сънувам.

– Вратата се е затворила зад мен. Някой е сложил пеперудата в буркан и тя умира.

Сигурна съм, че ме гали по косата. Усещам пръстите му.

– Какво виждате сега?

– Виждам вас. Правите ми снимка, която да добавите в колекцията си. Искате ме на стената си.

Започвам да се чувствам зле. Мисля, че ще повърна. Стисвам ръба на стола, но не мога да отворя очи.

– Какво сте вие? – пита той.

– Бях затворена в часовник. Намирам се в едно момиче. Опитвам се да отворя червената врата и да изляза.

Опитвам се да отворя очи.

Усещам как някой ме вдига и ме понася. Опитвам се да извикам, но отварям уста и нищо не излиза.

Поставена съм в някакъв дървен сандък. Мисля, че съм в карета. Усещам как колелата се движат; звук от конски копита. Мисля, че ме е сложил в сандък.

Крещя „Голиат“ отново и отново. Чувам как прозорците се разбиват. Чувам изстрели.

Една птица кряска над нас и следва каретата. Голиат е. Знам, че е той.

XII

Септември 1888 г.

Пирът

Казвам се Джон Лъвхарт и не съм се родил проклет.

Тази вечер домът на предците ми е пълен с демони. Празнуваме. Колко прекрасно! Тази вечер избрах да се облека в червено кадифе, в тон с украсата. Има червени знамена, спуснати от зъберите, червени свещи и гъсти вулканичночервени гоблени и килими. Любимият ми цвят.

Украсата може да е по мой избор, но гостите не са. Господин Фингърс ги е подбрал до един и всички са някаква разновидност на чудовище. Поканите бяха много хубави. С изрисувани червени сърчица, като валентинки с пожелания. Сърцето е най-подходящият символ за това събиране, тъй като празненството е в моя дом, а аз съм господин Лъвхарт. Интересен символ е сърцето, нали? Целите ми дрехи са в сърца. Целите покани са в сърца. Дори бравите ми са оформени като сърца. Всяка врата отваря едно сърце. Но защо съм така обсебен от тях?

Понякога си мисля, че съм доста луд.

Понякога си мисля, че съм един особен ключ. Глътни ме и ще отключа всяка врата в теб.

Тази вечер звездите са направо невероятни. Небето изглежда сякаш е било разпорено като корем и те всичките изпадат от него. Май винаги сме наполовина в един друг свят. Когато гледам през телескопа си, все още се оглеждам за баща си. Мили татко, де да беше по-корав човек. Носиш се някъде там като ангел с немощни криле. Това не ми помага особено. Тази нощ планетите висят на въжета като театрална завеса. Трябва само да завъртя колелото, за да ги задвижа. В известен смисъл всички сме колекционери на чудатости. Аз например харесвам звезди и сърца. Господин Фингърс, от друга страна, си харесва часовници, тикитикитак.

Тази нощ ще вечеряме със специален човек. Тя е в клетка, провесена над масата. Много по-голяма е, отколкото беше, и не изглежда особено щастлива. Олеле. Дантеленият ми ръкавел се е топнал в шоколадовия пудинг – това вече е проблем. Винаги трябва да изглеждаш възможно най-добре за такива празненства. А да видите трапезарията – изглежда разкошна. С достатъчно храна за сто гости. Пир, който да засити сто демона във вечерни костюми. Всички имаме голям апетит и остри зъби. И аз съм един от тях.

В трапезарията е окачено голямо огледало. Да погледнем ли отраженията си? Само аз ли не искам да се вглеждам прекалено внимателно? И какво ме прави това, получудовище ли? Гледам ги всичките как хвърлят погледи към ястията и искат да започват. Господин Фингърс седи на стола на баща ми, разположил се е като цар. Докато истинският ми баща е изгубен някъде в космоса.

Жената Мирър ме гледа от клетката. Упоена от страхливеца доктор Черитри. Очите и са отворени, осъзнава всичко, което става. Нещо в мен иска да я погаля по лицето, нещо в мен иска да я спася, да спася себе си. Отивам до масата, за да съм близо до нея.

– Здравейте, госпожице Мирър, колко сте пораснала.

Господин Фингърс се изправя, за да изнесе речта си.

– Добре дошли, приятели.

Сто чифта очи се обръщат към него. Жената Мирър седи отпусната в клетката. Аз стоя до нея, облечен в най-кървавото си червено. Татко, демоничният властелин на Подземния свят, говори, така че всички трябва да мълчим и да слушаме.

– Много ви благодаря, че дойдохте в дома ми – започва проповеднически.

Домът е мой. Не му принадлежи. Поглеждам към доктор Черитри, който стои до мен. Този път ще го убия и няма да има възможност да избяга. Господин Фингърс продължава:

– Тази вечер, приятели, имаме една много специална гостенка. Може би сте забелязали жената в клетката над масата – и се засмива, о, колко е забавен! – Е, тя ще е нашата вечеря. Отне ми доста време да я открия. Беше преместена от египетска гробница в старинен часовник и от там – в момиче. И ето я сега. И щом бъде изядена, ще погълна душата на египетската принцеса.

Аплодисменти. Господин Фингърс ме поглежда.

– Това нямаше как да стане без помощта на сина ми, Лъвхарт.

Отново аплодисменти. Защо пляскат? Защо чувам чупещи се чаени чаши?

Упойката в нея и пречи да говори, но се опитва. Поглежда през мен като светлина през диамант. Заслепява ме за миг. Що за вещерство? Виждам лицето на майка ми отразено върху нейното. Усещам тялото на баща ми, замръзнало в космоса. При всичкия шум около мен, стоте гласа, тъкмо нейното мълчание ме кара да се вслушам.

Родих се принц в голямо кралство. Майка ми и баща ми бяха убити от чудовища. Демон ме отвлече и промени. Душата ми е черна дупка. И въпреки това жената ме кара да искам да убия всяко проклето нещо в тази къща, докато не остане голям куп трупове, а най-отгоре – господин Фингърс. Поглеждам гостите за вечеря – детеубийци, изнасилвачи, измамници, и са в дома на баща ми, в моя дом. Чувам как жената ми говори. Кара ме да си спомня името си.

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт

Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Тя се пресяга през решетката и ме докосва по ръката.

– Господин Лъвхарт – казва с усилие, – лимоненият кекс е малко сухичък.

– Да, така е – отговарям и вадя пистолета си.

По лицето ми се стичат сълзи. Насочвам го към господин Фингърс.

ЧАСТ ВТОРА

I

Юли 1888 г.

Часовникарят

Тик-так

Казвам се Алфред Чаймс[31]. Имам малък часовникарски магазин в Източен Лондон, на седемстотин години съм и още не съм мъртъв. Значи въпросът е как съм успял да удължа живота си. Опасявам се, че отговорът не е приятен. Убивам деца. Затварям душите им в часовниците си. Знаете ли как изглежда душата на едно дете? Те са приказни фенерчета, малки блестящи неща. Щуращи се, искрящи и безнадеждно шантави. Храна за ангели.

Правя много красиви и също толкова скъпи часовници. Май съм донякъде сериен убиец, донякъде магьосник. В хорските очи изглеждам на около осемдесет и кретам насам-натам прегърбен. Брадата ми е дълга и бяла. Никой не подозира какво съм всъщност. На практика не ми обръщат внимание. Аз съм тапетът, винаги като фон.

Днес получих подарък, опакован в розова хартия, цялата в сърцелисти. На картичката пишеше:

Помислих, че ще си го искате. Реших да поразчистя.

Г-н Лъвхарт

Беше поочукан, а душата липсваше, но все още беше много красив часовник – толкова добър, че да го оближеш целия.

Бях го продал на баща му, който беше мой много добър клиент до ненавременното си изчезване. Бях чувал за сина му, небезизвестния господин Лъвхарт. Хлопа му дъската, казваха хората. Ексцентрик. Странен вкус към облеклото. За разлика от баща си – господинът беше интроверт с мания за машини на времето. Според слуховете бил паднал в една. А сега синът му ми пише. Интересен човек.

Довлачих часовника в задното помещение на магазина. С малко любов щях да мога да го върна до предишното му величие и да го препродам на добра цена.

Тогава на вратата се звънна и влезе един полицай, облечен много стилно. Отличаваше се от типичните представители. Лицето му имаше силни черти – голям нос и най-пронизващите ястребови очи. Придружаваше го полицай с по-нисък чин, който се бореше със сакото си и не си избърса краката на изтривалката.

– Добро утро, господине. Аз съм инспектор сержант Парсифал Уайт[32], това е полицай Уолнът[33]. Разследваме случай на изчезнало дете и говорим с всички в района. Имате ли малко време, за да ви зададем няколко въпроса?

Гласът му беше силен и уверен. „Неподкупен“, помислих си.

– Разбира се, сержанте. Какво искате да знаете?

Какъв интересен ден. Подарък от ексцентрик и посещение от полицията.

– Момичето се казва Дафни Уидърс[34], дъщеря на местен адвокат. Изчезнала е преди два дни – и ми показа нейна снимка.

Дълга руса коса, вързана с панделка. Спомних си как дойде в магазина ми да търси подарък за баща си. Спомних си как я напъхах в една бъчва и я хвърлих в Темза. Есенцията и беше в един красив ръчен часовник, който сложих на витрината; дамски часовник, украсен с пеперуда от топази.

– Хм. Опасявам се, че никога не съм виждал това дете.

Нещо в изражението на инспектора се промени. Беше светлина, минаваща през сянка.

– Интересно.

– Защо? – попитах просто.

– Майка и каза, че искала да дойде в магазина ви, за да вземе часовник за баща си, подарък за рождения му ден.

– Ами аз съм доста стар. Вече не си спомням всичко толкова ясно.

Полицай Уолнът записа нещо набързо. Аз продължих:

– Предполагам, че ако беше дъщеря на някой продавач от пазара, нямаше да разпитвате.

Инспектор Уайт ме погледна със стоманения си поглед.

– Вярно е, че ресурсите на полицията невинаги са разпределени справедливо между всички случаи на изчезнали деца, но аз винаги ги разследвам всичките, господине.

– Сигурен съм, че висшестоящите ви се гордеят с вас.

– Моля ви, господин Чаймс, погледнете пак снимката и. Може да размърда спомените ви.

Отново се вгледах в снимката. Цъкнах с език така, че да създам впечатление, че ровя из стария си мозък за някой спомен. Спомних си косата и и как миришеше на лимони.

– Не, наистина не си спомням това лице.

– От колко време сте в този магазин?

– О, сигурно петдесет години. Трябва да се пенсионирам, но толкова много обичам работата си.

– Имате ли помощник?

– Не, работя сам. Но пък имам котка – и посочих черната купчина козина с изумрудени очи, която беше кацнала на стола. – Казва се Клеопатра.

Тя беше единственият свидетел на зверствата ми и съм сигурен, че щеше да запази мълчание по въпроса.

– Как върви бизнесът? – попита Уолнът.

– Много добре, благодаря. Получавам много поръчки за ръчно изработени часовници. Някои от клиентите ми живеят в чужбина, а повечето са богати и с особен вкус. Но се случва и някой да мине през магазина ми, макар че хората в този район по принцип не могат да си позволят цените ми.

– Женен ли сте? Има ли някой, който живее с вас? – попита инспекторът.

– Напълно сам съм и за съжаление, така и не се ожених. Нямах щастието да срещна подходящата жена.

Инспектор Уайт огледа магазина с орловия си поглед и точно тогава забеляза нещо. Осъзнах, че бях направил грешка. На врата на Клеопатра имаше една жълта панделка, която бях свалил от момичето, бях запазил за спомен, а той беше я забелязал. Но това надали беше достатъчно като доказателство.

Инспекторът се вгледа в снимката на момичето, после в котката.

– Имате ли нещо против да огледаме наоколо?

Значи нямаше да го спомене. Една панделка не беше достатъчна, за да ме осъдят.

– Заповядайте. Зад вратата са работилницата ми и стаята ми. Нищо особено.

И инспекторът и полицаят тръгнаха. Клеопатра измърка тихо, едва ли не се изкикоти.

Дебела морскозелена кадифена завеса делеше магазина от работилницата. Висеше тежко като сценична завеса. Последвах ги в малкото помещение; часовникът с калинките в ъгъла, работната ми маса – покрита с механизми и дрънкулки. Стаята беше слабо осветена, но удобна; наблюдавах как полицай Уолнът ровичкаше насам-натам, а инспекторът само оглеждаше с очи. Остри очи, помислих си. Вниманието му беше привлечено от купчина празни бъчви и сандъци в ъгъла на стаята.

Веднага обясних:

– За транспортирането на големите ми часовници.

Тогава очите му се насочиха към старинния часовник с калинките.

– Виждал съм го и преди – каза той. – При един стар случай. Бяха затворили едно момиче в него.

– Аз го създадох и продадох преди много години на лорд Лъвхарт.

– Лорд Лъвхарт, който изчезна? – попита инспектор Уайт.

– Да, синът му Джон Лъвхарт ми го върна. Не съм сигурен защо. Може би сте чували за него, ексцентрик е.

– Бих искал списък с клиентите ви, господин Чаймс.

Порових в чекмеджетата на бюрото и извадих списъка, който съдържаше двайсетина имена, и му го подадох с неохота. За щастие, този списък не съдържаше имената на някои от по-чувствителните ми клиенти. Той го изчете внимателно.

– Интересен набор от клиенти имате. Какво прави часовниците ви толкова специални?

Тогава ме погледна и усетих, че за пръв път в живота си бях срещнал някого, от когото не мога да скрия нищо. Очи като на спиритуалист. Телескопи.

– Работата ми се цени високо. Това си е вид изкуство. Вижте гравюрите по часовниците, изкусната изработка – трудно се намират такива. Името ми е утвърдено от вече почти петдесет години, така че съм се прочул.

– И с такъв списък от клиенти предпочитате да останете в този район, пълен с бедност и отпадъци.

– Това е домът ми, инспекторе.

„И децата са по-лесни за хващане“, помислих си.

Полицаят бързо записваше всичко, което казвах, а сержантът прибра списъка с клиентите ми в джоба си.

– След няколко дни може да се наложи да ви зададем допълнителни въпроси.

– Добре, но не знам как изобщо бих могъл да ви помогна. Казах ви всичко, което знам, което е нищо.

Инспекторът погали Клеопатра, която тихо измърка в отговор.

Гледах ги, докато излизаха, и звънчето на вратата звънна, когато я затвориха. Деликатно предупреждение.

По Темза се люшкаше една бъчва; бъчва, която трябваше да потъне на дъното. Носеше се към брега.

II

Инспектор Уайт, полицай Уолнът и списъкът с клиенти

Докато с полицай Уолнът се връщахме в участъка, аз внимателно изчетох списъка.

– Полицай, в този списък има много влиятелни хора.

– Мислите ли, че е бил той, сержанте?

– Или я е убил, или я е продал. Панделката е била трофеят. Искам пълен списък на децата, които са изчезнали в този район през последната година. Този път е направил грешка. Тя е дъщеря на адвокат.

– Тъй вярно – отговори полицай Уолнът.

– Междувременно ще посетим някои от клиентите му.

Прекарах следобеда в събиране на информация по списъка на господин Чаймс. От двайсетте имена четиринайсет бяха в чужбина, едно беше в Шотландия. Останалите достъпни имена бяха:

Доктор Едмънд Черитри – психоаналитик, който живееше в Лондон.

Лейди Розамунд Кларънс – вдовица, която живееше в Лондон.

Елайджа Уисъл[35] – художник на портрети за аристократите; лейди Кларънс му беше патрон.

Обадая Дедлок[36] – злославен и затворен човек, който живееше в Лондон.

Лорд Лъвхарт, който беше изчезнал, но синът му Джон се беше свързал с Албърт Чаймс и живееше в покрайнините на Лондон.

Незабавно бяха пратени известия, че скоро ще пристигнем при тях.

Опитвах се да формулирам някаква връзка. Първото ми подозрение беше, че Албърт Чаймс снабдяваше тези клиенти с деца, които отвлича и транспортира в сандъци, а часовниците са за прикритие. Бях работил по случаи с отвлечени деца за бардаци и трафик на хора.

Замислих се за старинния часовник в магазина на господин Чаймс. Помнех онзи случай. Бях на място, когато извадиха още живото момиченце от часовника. Един полудял дядо беше затворил две момиченца в ковчег под леглото си. Помня как си мислех в какъв ли свят живея, щом стават такива неща. Мислех, че повече никога няма да видя онзи отвратителен часовник, а ето го пак – едно ужасно предупреждение.

Полицай Уолнът влезе в стаята малко неловко и прекъсна мислите ми.

– Сър, събрах информацията. Съжалявам, че отне толкова време да прегледам всичките доклади по случаи на изчезнали хора.

– Какво намери?

– През последната година в Ийст Енд е имало над седемдесет сигнала за изчезнали деца. Сравних числото с други райони, то е значително по-високо. Разпитах за Албърт Чаймс. Всеки месец от магазина му излизат множество големи доставки. В големи сандъци.

– Достатъчно големи, че да сложи дете вътре?

– Да, сър. С размерите на ковчег.

Рано привечер пристигнахме във впечатляващата и доста плашеща вила на лейди Кларънс. Накарах полицай Уолнът да си излъска ботушите, преди да тръгнем. Лейди Кларънс седеше в гостната в пищна лилава рокля. Над нея беше окачена огромна рисунка, която я показваше като огледало, седнала на същия диван със същата рокля. Ефектът беше, меко казано, смущаващ. Огледален образ. Двойник, пленен в рисунка. Беше на петдесет и нещо, с необичайни бадемови очи, а стиснатите и зъби бяха жълти. До нея, застанал мирно като вярно куче, седеше Елайджа Уисъл. Беше смущаващо слаб и видимо неспокоен господин с лъскава черна коса. Ръцете му леко трепереха, както беше стиснал дивана. Зачудих се как може да са стабилни, когато държи четката.

– Лейди Кларънс и господин Уисъл – казах, като си свалих шапката. – Благодаря, че ни приехте.

– След един час трябва да съм в операта, сержант. Нека побързаме – озъби се тя.

Беше ме фиксирала с поглед. Двойничката и изглеждаше също толкова негостоприемна.

– Разбира се. Бихте ли ми казали откъде познавате господин Албърт Чаймс, моля?

Тя не трепна и изглеждаше раздразнена.

– Албърт Чаймс е часовникарят ми. От него си купувам специално изработени часовници. – Подаде китката си. – Например този.

Приближих се и погледнах часовника; беше от сребро и имаше обръч от жълти цветенца от скъпоценни камъни около циферблата. Издаваше едно тихо жужене, едно деликатно бръмчене.

– А как се запознахте с Албърт Чаймс?

– Никога не съм го виждала. Баща ми си вземаше часовници от него, а аз просто продължих да го използвам за специални поръчки.

Обърнах се и погледнах господин Уисъл.

– Господине, вие също сте си поръчвали часовници от господин Чаймс, нали?

Господин Уисъл изглеждаше малко притеснен, потропваше с пръсти по коляното си.

– За какво по-точно става въпрос? Направил ли е нещо?

– Моля, отговорете на въпроса.

– Лейди Кларънс ми го препоръча, когато имах нужда от нов джобен часовник. Но никога не сме се срещали.

– Скъпи ли са?

– Много – каза лейди Кларънс с гордост. – И си струват до последното пени. Това е изкуство и той е ненадминат в Европа.

– Господин Уисъл, може ли да видя часовника ви?

Той ми го подаде и приглади косата си назад. Беше сребърен и жужеше тихо.

– Много е красив – казах. – Може ли да погледнете този списък и да ми кажете дали познавате някои от хората в него?

Подадох списъка на лейди Кларънс, която го погледна набързо.

– С шотландския дук Кембъл се запознахме на лов преди няколко години. Като изключим Елайджа, единственият друг човек, когото познавам, е бившият лорд Лъвхарт. Синът му Джон е мошеник и разсипник, доколкото чувам.

– А вие, господине? – казах и подадох списъка на Елайджа. Малките му черни очи внимателно се плъзнаха по имената.

– Чувал съм за Обадая Дедлок. Саможив човек, астроном. Срещал съм се и със сина на лорд Лъвхарт, който дойде на моя изложба в Кралската академия. Изказа се много грубо за творбите ми.

– Какво каза?

– Каза, че били своенравни безсмислици.

Полицай Уолнът се изкашля и драсна няколко бързи бележки.

– Наистина ли?

Лейди Кларънс отговори:

– Елайджа е превъзходен художник на портрети и е имал много поръчки. Той е мое откритие: намерих го, когато правеше ботанически илюстрации за един свещеник в Хоув. Забелязах дарбата му. Спасих го от живот в почти сигурна бедност в онази проклета дупка.

– В Хоув не е толкова зле. Много е хубаво през лятото – отбеляза полицай Уолнът.

– Благодаря, Уолнът – и го погледнах със сигнал да не говори. Пак вдигнах очи към портрета на лейди Кларънс. – Като истински е. Кога го нарисувахте?

Елайджа се измъчи с отговора и погледна лейди Кларънс, която отговори:

– Миналото лято.

„Защо би се колебал за датата?“, зачудих се.

– Аз лично предпочитам натюрморт, някоя купа плодове – настояваше Уолнът.

– Благодаря, полицай, сигурен съм, че никой не се интересува от мнението ви за изкуството.

– Това ли е всичко, сержанте? – изгледа ме тя.

– Един последен въпрос. – Подадох и снимката. – Някога виждали ли сте това момиче?

Лейди Кларънс я погледна.

– Изглежда съвсем обикновена. Не, не съм, коя е тя?

Подадох снимката на Елайджа и той бързо ми я върна.

– Не.

– За какво е всичко това, сержанте? – настояваше лейди Кларънс.

– Едно момиченце е изчезнало.

– И какво общо има това с нас и господин Албърт Чаймс?

– В момента само събираме информация.

– Но очевидно смятате, че има връзка – рече Елайджа и докато го каза, погали джобния си часовник. Направи го дискретно, но жестът прикова погледа ми. Погали го сякаш с обожание, дори сексуално. Тогава разбрах, че някак си бяха замесени. Но все още нямах доказателства.

– Ще ви оставим да се насладите на операта – казах и си сложих шапката. Очите на портрета ме проследиха на излизане, а слугата затвори вратата зад нас доста рязко.

– Какво мислите, сър? – попита полицай Уолнът. – Художникът е голям перко.

– Знаят какво е станало с нея.

Взехме такси до жилището на Обадая Дедлок, който живееше в една по-тъмна част на града, близо до голямо гробище. Отвън домът му беше доста занемарен. Почуках силно на вратата, докато не ми отвори един пълен господин със смокинг от червено кадифе и тюрбан. Беше рижав, а лицето му беше едро, бяло и отпуснато.

– Очаквах ви – каза той и влязохме в една много слабо осветена стая. Самата къща беше в безпорядък, с провиснали тапети и миши изпражнения по килима. На дивана лежеше препарирана кобра, а различни карти и графики на планети бяха пръснати по пода. В една съседна стая един огромен телескоп се беше вгледал в нощното небе, а подът беше отрупан с празни чинии с късчета храна; чувах как мишките цвърчат и притичват насам-натам. – С какво мога да ви помогна, господа? – Поне беше любезен.

– Познавате ли господин Албърт Чаймс?

– Не го познавам лично, но си купувам часовници от него. Препоръчаха ми го горещо преди няколко години.

– Кой ви го препоръча?

– Брат ми Натаниъл, който живее в Индия.

– В списъка е, сержант – добави полицай Уолнът.

– Списък ли? – отвърна Обадая.

– Списък с клиентите на господин Чаймс. Погледнете го, моля, и ми кажете дали познавате някои от тях.

Тлъстите ръце на господин Дедлок хванаха листчето.

– Като изключим брат ми, знам само господин Лъвхарт, макар че никога не сме се срещали. Не общувам много с хора. Саможив човек съм и съм отдаден на работата си.

– Която е…?

– Изучаването на Слънчевата система, подредбата на планетите, звездите. Написал съм много научни статии по въпроса, до една публикувани.

– Може ли да видя часовника ви? – попитах и посочих към плота над камината, където стоеше часовник с нарисувани съзвездия и със същото тихо жужене.

– Какво прави часовниците му толкова специални? – попитах.

Господин Дедлок изглеждаше малко изненадан от този коментар.

– Уникални са.

– С какво по-точно?

От този въпрос му стана много неудобно и отговори прибързано:

– С изработката, разбира се.

Извадих снимката на изчезналото момиче.

– Виждали ли сте я някога?

– Както ви казах, не се виждам с никого. Вие сте първите ми посетители от месеци, като изключим доставчиците.

– Имате впечатляващ телескоп.

– Благодаря. Може да се каже, че съм воайор на космоса – каза и сам си се засмя.

Уолнът си записа коментара и се почеса по главата – не беше сигурен какво означава. Очите ми търсеха из картите със съзвездия на Обадая. Някои от тях изглеждаха сякаш са на стотици години, красиво нарисувани на ръка, на жълта хартия, която се гънеше по краищата. Разпадаше се. Часовникът иззвъня, зъбните колелца в мозъка ми се завъртяха и казах думата „време“.

– Моля? – отговори Обадая.

– Осем и трийсет е – каза Уолнът.

Впих поглед в господин Дедлок.

– Вярвате ли, че човек е способен да манипулира времето?

– Разбира се. Времето е къща, пълна със затворени врати, инспектор Уайт. Човек е вечно на стълбите и се движи в една посока. Нужен е само шперц, за да отвориш всичките стаи.

– Братовчед ми се катереше по улуците, разбиваше някой прозорец и отмъкваше сребърните прибори. Веднъж намери огънат черпак – каза Уолнът услужливо.

– Това е метафора, ряпо тъпа! – викна Обадая.

Благодарих му за отделеното време и го оставих в меката тъмнина, където само цъкащото жужене на часовника му му правеше компания.

* * *

Последното ни посещение тази вечер беше в дома на Лъвхарт на края на Лондон. Полицай Уолнът яде сандвичите си в каретата. Сирене и кисела краставичка. За Уолнът храната беше най-голямото щастие в живота.

Минахме през земите на Лъвхарт, които бяха великолепни. Наистина беше като нещо излязло от приказка. Огромни дървета се протягаха и извиваха над алеята към къщата, а от двете страни на пътеката имаше килим от полски цветя. За миг можех да си представя принц на бял кон, който препуска през зеленината, толкова много изглеждаше като в някой сън.

– Този Лъвхарт – каза полицай Уолнът с пълна уста. – Казват, че малко не е наред с главата.

Каретата спря пред къщата, която беше бяла и огромна. Посрещна ни иконом, който ни поведе по един коридор, където вита стълба се извисяваше към небесата, с яркочервен килим, целият в сърца. Господин Лъвхарт ни приветства, докато слизаше по стълбите, облякъл електриковосиньо кадифе с бродирани сърца по жилетката, а косата му беше в най-стряскащата разцветка на жълтото. Полицай Уолнът се наведе към мен.

– Ако се разходи с тези дрехи из Ийст Енд, бързо ще му теглят ножа.

– Добър вечер, господа – каза господин Лъвхарт. В гласа му имаше нещо тихо и свръхестествено. Беше много странен на вид, но обаятелен.

– Добър вечер, господин Лъвхарт. Аз съм…

– Знам кои сте. Как мога да ви помогна в разследването?

– Наскоро сте изпратили старинен часовник на часовникаря Албърт Чаймс. Откъде го познавате?

– Не го познавам. Баща ми използваше услугите му. Върнах му едно от творенията му. Правя малко пролетно почистване и се освобождавам от ненужното.

Подадох му списъка с клиенти.

– Познавате ли някои от тези хора?

Господин Лъвхарт взе списъка, прочете го и вдигна поглед.

– Чувал съм за всичките. Срещал съм само един – Елайджа Уисъл в Кралската академия. Некадърен художник; печели пари, като ласкае богатите – рисува ги на тронове и разни такива.

– Значи вас не ви е рисувал?

Господин Лъвхарт се усмихна особено широко.

– По-скоро бих се намушкал с вилица, отколкото да му дам да опита.

Полицай Уолнът си записа, докато се подсмихваше.

Подадох му снимката на момичето.

– Познавате ли я?

– Не. Какво общо има тя с Албърт Чаймс? Да не е бил лошо момче и да ѝ е направил нещо ужасно?

– Защо, смятате ли, че е способен на нещо такова? – попитах, като го гледах право в очите.

– Виждали ли сте часовниците му? Забележителни са, много специални. Баща ми го познаваше много добре, вършеше много работа с него. Каза, че бил доста странен човек. От личния си опит съдя, че необикновените хора често имат необикновени хобита.

– Какво намеквате, господин Лъвхарт?

– Нищо не намеквам, а ви казвам, че според мен вероятно я е убил, както и много други деца.

– Имате ли доказателства?

– Не, за съжаление, но питахте ли клиентите от списъка ви защо часовниците му са толкова специални? Защо биха платили цяло състояние за един от тях?

– Кажете ми защо – настоях.

Господин Лъвхарт въздъхна.

– Няма да ви върша работата, сержанте.

– Тогава престанете да ми губите времето. Не мога да арестувам някого без доказателства. Ако знаете нещо, ми кажете. Животът на едно момиче може би е в опасност.

Господин Лъвхарт доста се стъписа за момент, после се засмя.

– Ох, сега ми се разсърдихте. Нямам доказателства. Вие трябва да ги намерите. Колкото до момичето, мисля, че вече е късно.

– Господин Лъвхарт. Стига вече глупости. – Бях му бесен. – Дайте ми някакви доказателства, за да мога да арестувам този злодей.

– Вместо това ще ви посъветвам, инспектор Уайт – каза Лъвхарт с мрачна сериозност. – Не го арестувайте. Убийте го.

– Не мога да използвам саморазправа.

– Няма да стигне до съд. Няма да го обесят. Олеле. Сержанте, вие май не сте в свои води? – изгледа ме снизходително. – Май е така. Умен човек сте, но за това ще ви трябва помощ. Така че нека ви помогна малко. Клиентите от списъка в ръката ви – всичките са замесени. Включително покойният ми баща. Но не и аз. При кого още не сте ходили?

– Сутринта ще разпитаме доктор Едмънд Черитри.

– Аха, психоаналитика. Гадно същество е този. Разгледайте снимките му, докато сте там. Особено онези в кабинета му. Гледайте внимателно.

– Губи ни времето, сержант – отбеляза полицай Уолнът. – Мисля, че е попрекалил с шерито, а може би и с лауданума.

– Мълчи, Уолнът. Господин Лъвхарт, престанете да ме разигравате и ми кажете какво знаете.

– Само погледнете снимките, сержанте. Трябва да го видите с очите си. Навлизате в нещо много необикновено. Също така не бих се изненадал, ако лейди Кларънс вече е наела някой да ви премахне.

– Защо ми казвате това?

– Защото не харесвам тези хора. Те са чудовища. А аз знам много за чудовищата. Може би искам да видя щастлив край. Може би лично съм видял прекалено много ужаси. Вярвам, че вие също. Знаете къде да ме намерите, ако имате други въпроси. Предполагам, че можете да намерите изхода.

– Чакайте – казах.

– Да? – отвърна Лъвхарт с любопитство.

– Какво става с децата? Трябва да знам.

Господин Лъвхарт, изглежда, малко се натъжи, после изправи дантеления си ръкавел.

– Слага ги в часовниците, сержанте.

И си продължи, ухилен като ученик, и ни остави за момент слисани.

Когато каретата спря пред участъка, полицай Уолнът протегна крака.

– Дълга вечер беше. Добре ще ми дойде една биричка.

Вдигна се глъчка и един полицай дотича при нас.

– Сержант, намериха труп близо до моста Тауър.

Бъчвата беше изхвърлена на брега, потрошена и воняща на нещо гнило. От нея висеше бледа ръчичка. Двама полицаи извадиха телцето на Дафни Уидърс… Бях виждал същите бъчви в работилницата на часовникаря.

III

Юли 1888 г.

Господин Лъвхарт посещава Албърт Чаймс

В тази част на Лондон беше ужасно миризливо. Почуках на вратата на ателието на часовникаря и зачаках да отвори. Хлопа-троп-троп. Вратата скръцна и се отвори и двамата се спогледахме.

– Здравей, Албърт. Аз съм Джон Лъвхарт, а ти си много лошо момче.

Пусна ме да вляза шаранът му с шаран – всички го правят. Запали една маслена лампа и двамата застанахме в причудливия му магазин. Бледите му очи ме гледаха внимателно.

– Защо сте тук?

– Е, не е, за да си купя часовник. Не се интересувам от неестествено удължаване на живота. Моят живот вече е прекалено неестествен. Малко съм изненадан, че заможен алхимик като теб би живял в такава помийна яма. – Той не отговори и продължих: – Но ми беше любопитно да се запозная с човек, който е бил такава бележита част от живота на баща ми. Подхранваше манията му с малките си изобретения. Той все не намираше време за мен, когато бях дете.

Господин Чаймс отвърна:

– Значи татко ви не ви е обичал достатъчно. А може би и не сте били за обичане. Късно е и съм изморен, защо дойдохте?

– И би трябвало да си изморен. И аз щях да съм така, ако бях на стотици години. Каква е тази ваша мания да живеете толкова дълго на тази земя? Кажи ми, моля те. Много бих искал да знам.

– Няма да разберете. Сега напуснете магазина ми.

– Ех, ама изобщо не е забавно така. А онзи инспектор е на косъм да те хване. Предполагам, че малките ти машини на времето няма да са от голяма помощ пред палача.

– Достатъчно лесно е да изчезна. На седемстотин години съм. Убил съм хиляди, хиляди…

Извадих малкия си сребърен пистолет и го застрелях в главата.

– Дрън-дрън-дрън. Отегчаваш ме.

Една черна котка с очи като скъпоценни камъни ме гледаше от скрина и се прозяваше. Взех я, за да си я занеса вкъщи. Панделката на врата и ми се стори особено очарователна.

Когато излязох на улицата, едно момченце ме зяпаше.

– Господин Лъвхарт? – попита то.

– Да? – отвърнах, докато галех котката. – Кой пита?

– Смърт.

– А, разбирам – стана ми интересно.

– Гледах ви с интерес, господин Лъвхарт.

– Май съм си интересен. Мога ли да ви помогна с нещо? Да ви упътя нанякъде? Изгубили ли сте се?

– Вие ангел ли сте, или дявол? – и гласът му вдигна вълни от електричество в нощния въздух.

– Още не съм решил.

И закрачих по мрачната уличка, като си подсвирквах.

IV

Октомври 1887 г.

Предсмъртното желание на дядо и доктор Черитри

Пристигнах пред лудницата точно в два и петнайсет. На стената се бяха наредили тлъсти гълъби, които наблюдаваха пристигането ми с подозрение. Портите бяха от заострени железа, мрачни и заплашителни, а оградата опасваше сградата като опашката на огромен дракон; камъните на пътеката – влажни от слузести следи. Пазачът се казваше Фъгъл[37] и имаше дървени зъби – нещо, което не бях виждал от доста време. Зарадва ме.

– Доктор Едмънд Черитри – представих се. – Дойдох да видя господин Ърнест Мериуърт.

Пазачът ме изгледа от горе до долу.

– А, докторът. Правехте някакво изследване. Спомних си писмото ви.

– Да, всъщност съм психоаналитик. Дойдох да проуча поведението му. Пиша книга за лудите престъпници.

Фъгъл се засмя, а дървените зъби се пързаляха в устата му.

– Дошли сте на правилното място. – Поведе ме по дълъг бял коридор, като подрънкваше с ключове. – Откакто чу лошата новина, е кротък като агънце, докторе.

– Лоша новина ли?

– Умира. Остава му около месец. Нещо не му е наред със сърцето – рече Фъгъл и се засмя.

– Какво толкова забавно има?

– Точно сърцето. Естествено, че нещо няма да му е наред. Този не е стока. Знаете какво е направил с внучките си. – Фъгъл ме погледна с крайчеца на окото и продължи. – Убил две от тях и затворил третата в един часовник.

– Човек може да намери изкупление, господин Фъгъл.

Той се пипна по носа.

– Всичко съм виждал. Най-лошото у хората. Ангелите да му прощават, доктор Черитри. Аз няма.

Пристигнахме пред килията на господин Мериуърт. Господин Фъгъл отключи с малко ключе. Ърнест седеше до прозореца и четеше, но се обърна към мен и видях корицата на книгата. Беше за часовникарство.

Фъгъл се изкашля в шепа.

– Е, ще ви оставя. Ако ви потрябва нещо, ще бъда отвън. Само извикайте.

– Благодаря – казах и погледнах Ърнест. – Предполагам, че ме очаквахте.

– Получих писмото ви. – Имаше гъргорещ глас. Беше един съсухрен старец. В килията му имаше малко легло и гърне, бюро и стол. Единственият друг предмет в стаята беше книгата в ръцете му. – Умирам.

– Да, известно ми е и може би ще мога да ви помогна с това. Но не е безплатно.

– Какво искате?

– Трябва да разбера къде е внучката ви. Онази, която оцеля. Която заключихте в часовника. Ако ми кажете, мога да удължа живота ви.

Ърнест остави книгата.

– Много изкушаващо предложение. И защо внучката ми е толкова важна за вас? Харесвате момиченца ли, докторе? Харесва ви да си играете с тях, а?

– Не. За разлика от вас. Къде е.

– Един полицай я взе. Осинови я. Последно чух, че са отишли в Кайро.

– Как се казва полицаят?

– Голиат Хъни-Флауър. Египтянин е. Грамада. Той я спаси. Извади я от часовника.

– Благодаря.

– Сега ще ми помогнете ли? Ще ми дадете ли още време, докторе? – и отпусна ръка върху книгата.

– Ще ви изпратя нещо по пощата, Ърнест. Ще живеете.

– Преди да си тръгнете, кажете ми какво стана с часовника ми?

– Никога не е бил ваш. Откраднахте го и беше върнат на работодателя ми.

За момент Ърнест изглеждаше много тъжен.

– Обичах го. Той беше единственото нещо, което някога съм обичал.

Оставих го с тъгата му, странното мрънкане и часовникарската книга.

Когато оставих Фъгъл и гълъбите му и излязох от лудницата, беше започнало да вали. Замислих се за внучки, стари дядовци и старинни часовници. Тикитикитак. Дъждът валеше като секунди, а времето нежно се смееше. Огледах джобния си часовник, на който имаше змия с рубинени очи. Беше нежна магия в ръцете ми. Бях се сдобил с него от часовникаря Албърт Чаймс. Той ми каза, че в часовника ми има душа на бебе. И бях толкова доволен, толкова радостен.

Юли 1888 г.

Предполагам, че все в някакъв момент щяха да ме хванат. Той пристигна в горещото лято. Инспекторът с ястребови очи.

Чакаше ме във фоайето с един полицай. Представиха се като Уайт и Уолнът; разследвали случай на изчезнало момиченце и евентуална връзка с часовникаря Албърт Чаймс. Подадоха ми снимка на момиченцето и списък с клиенти на господин Чаймс, а аз разгледах и двете с безпокойство.

– Ами, инспекторе, не познавам момичето, нито някой от списъка.

Инспекторът имаше много странно изражение.

– Снощи намериха трупа на Дафни Уидърс в една бъчва в Темза. Тази сутрин намериха трупа на Албърт Чаймс в магазина му. Някой го е застрелял в главата.

Полицай Уолнът се включи:

– И котката му е изчезнала.

– Олеле – казах, – не знам дали мога да ви помогна.

– Можете ли да ми кажете къде бяхте снощи, докторе?

Инспекторът имаше взора на хипнотизатор. Очи дълбоки като водовъртежи.

– Да. Бях тук с асистента си Питър. Разглеждахме записките за пациентите ми и вечеряхме късно.

Полицай Уолнът вдигна вежда.

– Питър тук ли е, за да потвърди алибито ви?

– Не – казах и видях, че полицай Уолнът много се зарадва. – Ще се върне по-късно днес. Ще му кажа да даде показания в участъка.

– Благодаря. А дали можете да ми разкажете за снимките по стените? Бихте ли ми обяснили какво точно представляват?

– Те какво общо имат с разследването ви?

– Интересувам се от хората, които са клиенти на Албърт Чаймс. Вие сте един от тези клиенти. И снимките ви ме интересуват.

– Добре. Те са спиритуалистични фотографии. Изобразяват момента, в който душата напуска тялото.

– Как се сдобихте с тях?

– Аз съм фотограф. В миналото съм пътувал много. Ставал съм свидетел на някои ужасни злополуки и смърт.

– И сте снимали, докато хората са умирали? – инспекторът ме зяпаше. Отново този поглед. Напомняше ми на огледало.

– Как точно да отговоря на това, инспекторе? А? Не можех да спася онези хора.

– Не сте се опитали.

– Ще ме арестувате, задето съм снимал човешката душа ли?

– Искам да погледна в кабинета ви – каза той.

И го пуснах. Прояви интерес към две рисунки и една снимка, която висеше на стената. Най-голямата рисунка над бюрото ми беше акварел с изглед от Норфък – бяла платноходка, която лениво се носеше по реката. До прозореца инспекторът разгледа друг, по-малък акварел – водно конче, затворено в буркан от сладко.

– Кой ги е рисувал? – запита той.

– Аз. Преди да уча психология, бях любител художник и фотограф. Понякога се чувствам сякаш водя два живота. – И инстинктивно докоснах часовника си. За миг си помислих, че бе видял движението ми и ме погледна с любопитство.

Продължи към фотографията зад вратата. И известно време остана там, докато я разгледа. После я откачи от стената.

– Разкажете ми за тази снимка.

– Това сме аз и Албърт Чаймс в Париж. Стоим на един мост.

– Разкажете ми за връзката си с него.

– Срещнахме се преди двайсет години в Париж. Тази снимка е от скоро след това. Той беше изложил часовниците си в една малка галерия. Бяха много красиви.

Инспектор Уайт държеше снимката като светиня.

– Нещо нередно ли има, инспекторе?

– Да – каза тихо. – Има нещо нередно в снимката. Казвате, че е от преди двайсет години, но и двамата не сте остарели. Как е възможно това?

– Наистина не разбирам какво се опитвате да намекнете. Обвинявате ме, че не съм остарял. Ще ме арестувате ли за това? – и се засмях.

Инспектор Уайт ме погледна много сериозно.

– Смятам, че тези часовници някак си удължават живота ви. Умират деца и вие сте замесен.

Седнах на дивана, предназначен за пациентите ми.

– Абсолютно нищо не можете да докажете. И сега се намерихте в много опасно положение.

Инспектор Уайт остави снимката на бюрото и си тръгна с полицая. Върнах снимката на стената и избърсах праха от нея. Албърт Чаймс ми се усмихваше, този проклет стар алхимик.

Октомври 1887 г.

Мирър в Египет

Когато Голиат ме спаси от часовника и ме прегърна силно, помня как затворих очи и не ги отворих. Мека тъмнина в главата ми, блъскане, съскащо налягане.

Овча главичка, вряща в казана. Защото светлината изгаряше очите ми; както дядо драскаше клечки, за да запали лулата си, която стискаше в големите си пръсти, в онези мръсни наденички. Пламъкът, фосфорнозелено сияние с нещо чуждоземно под него. Той плюеше на пламъка, за да го изгаси.

Това се прави с огъня,

гасиш

го.

Голиат ме беше извадил от часовника, от моя ковчег. Обгърна ме чуждоземен полъх, когато пантите изскърцаха. Бях плувала, бях се давила, бях при мъртвите, говорех с призраци. Но той ме отнесе, отнесе ме далеч. Очите ми плътно затворени. В Египет, в Египет.

Държах го за ръка под слънце, което приличаше на лимон, носещ се в небето.

– Защо е толкова ярко? – попитах примижала.

Голиат стисна ръката ми.

– За да пържи демоните.

Стояхме пред една крива дървена книжарничка в Кайро. Беше боядисана в оранжево и розово, с малки тераски и саксии с цветя като пълзящи зелени пръсти. Голиат ме развеждаше из Кайро, а бяхме отседнали у баща му, археолога – той е човек, който изравя мъртвите и намира тайни неща.

Знам, че трябва да съм с Голиат. Съшита съм в него, влакната в коремчето ми са сплетени с неговите. Ако ни разрежат, ще се разпаднем.

На улицата имаше човек с магаре, с дисаги, пълни с книги за доставка. Потупах носа на магарето. Миришеше на земни неща и топла пухкава козина. Влажен език; черни мухи бръмчат като проклети ангели около очите му. Прогоних ги с ръка. Продължихме по улицата, въздухът миришеше сладникаво на изпражнения и мед. Някаква воня като от приказките. Харесваше ми миризмата на това място, харесваше ми усещането от грамадната ръка на Голиат и черните косми по нея. Стискаше ме толкова силно в мечия си хват. Това е да се чувстваш в безопасност. Безопасността е огромен мечок, който стои до теб.

винаги

стена от мускули

страшна редица зъби

Бих казала: „Ако отново ме докоснеш, дядо, той ще те смаже с огромните си лапи. Ще схруска костите ти. Ще оближе кръвта ти от козината си. Няма да остави и следа от теб“.

Минахме покрай едно кафене, където мъжете седяха и пушеха тютюн със змийските си лули. Гледаха ни как минаваме – мисля, че цветът на косата ми привлече погледите им. Дядо все казваше, че косата ми е прекалено червена. „Дяволът обича червено“, казваше. „Дяволът обича червено и малки момиченца.“

– Зяпат ме – казах.

Голиат разроши косата ми с грамадната си ръка.

– Защото приличаш на огнено духче.

След това ме взе на ръце и ме понесе на раменете си. Надуших тютюна и горещия му, пушен бръмбаров аромат. Помахах на пушачите, които бяха облечени с дълги бели нощници все едно им се спи и се готвят да си лягат. Помислих си: „Аз съм огнено духче. Аз съм огнено духче. Аз съм огън.

И някой ще се опита да ме угаси“.

Протегнах се нагоре към лимона, носещ се в небето. Видях момчета, които шиеха шатра с вълни от цвят като паунови очи – искрящо изумрудено и тъмно морскосиньо; усмихваха се и се смееха. Голиат посочи университета и входа с резбованите листоподобни фигури. На стълбите седеше студент, който си обуваше обувката, подобна на чехъл. В нея имаше дупка и палецът му се подаваше. Продължихме по улиците на Кайро, горещи и жълти, изгорени. Бели магарета с товар, ярки птици в плетени клетки, лунни символи по вратите и кули с форма на лукови глави, които се извисяваха в небето като телескопи. Зачудих се дали в кулите има принцеси. С коса като сърма. Но принцесите в Египет биха имали коса, черна като падаща нощ. Черна като спускаща се театрална завеса. Черна като край.

Тук горе виждах мъжки глави, малки бели шапчици и цветни тюрбани. Глави, носещи се към една синя джамия. Със звездни форми, отпечатани на стените. Храм на нощното небе. Пресегнах се и докоснах вълшебните форми с ръце. Положих длан на една звезда. Отпечатък.

– Звездите ли почитат? – попитах Голиат.

– Да. Вярват, че когато умрем, се връщаме при звездите – отговори той и ми подаде няколко смокини, които излапах.

Опитах се да преброя стъпалата на храма, но числата в главата ми свършиха и стъпалата надделяха. Изпълниха главата ми и продължихме.

Двама старци седяха приведени над игра на табла; видях как местят пуловете си. Стари, с пръсти с подути стави, с бели бради, с липсващи зъби. До входа на дома им имаше гърне, наскоро изпразнено. Продължихме нататък и видях една голяма бяла птица да прелита над нас. Носеше се високо. Крилата и бяха от късчета ангели.

Това е свобода. Точно това е свободата.

V

1887 г.

Подземният свят

Казах ли ви, че татко е мъртъв? Да, май ви казах. Носи се някъде из космоса. Космосът, онази тежка, плашеща дупка със звезди. Спомням си как нощта преди господин Фингърс да дойде в дома ни погледнах нагоре в тъмното небе – към всичкия му блясък, към целия този чудесен свят на празнота, и исках да бъда засмукан в него. И май в известен смисъл желанието ми се изпълни.

Помня, че гледах как господин Фингърс натика баща ми в египетския саркофаг от черен обсидиан в коридора. Искаше баща ми да му каже къде е старинният часовник – онзи, който беше откраднат. Баща ми плачеше – нямаше представа. Тогава господин Фингърс затвори капака и баща ми изчезна като асистент на фокусник.

Сбогом, тате.

Господин Фингърс, мъжът с черните очила и жилетката с танцуващи калинки. Някакъв вълшебен човек. Някакъв демон. Някакъв баща. Хвана ме за ръка и излязохме навън на снега. Всичко беше толкова бяло, меко като наръсена захар. Вървяхме през градината ръка за ръка, стъпките ни жвакаха в пухкавия сняг.

– Къде отиваме? – попитах.

А той се усмихна – усмивката на хиляда котки. Усмивка на ангели. Усмивка на акули. Леденостудена. Дяволски гореща.

В земята се появи една спираловидна стълба и надолу, надолу, надолу запристъпвахме в Подземния свят. Пластовете земя бяха изваяни в човешки лица, чиито изпъкнали и подути очи ни гледаха как се спускаме. Души, пленени в калта. Някои искрящи и зелени, други с очи като листа. Зелени бръмбари дълбаеха в очните им кухини и снасяха яйца в устите им. Исках да ги пипна, но господин Фингърс ме държеше за ръка и продължихме надолу във влажния мрак.

В Подземния свят една черна река се вие като змия около двореца на Краля на мъртвите. Бълбука и блещука и си представям, че отдолу има странни същества с черни резци и издути като перли очи. Дворецът на господин Фингърс е огромен и изпълнен с часовници, които звънят на всеки четвърт час. Има стаи със странни форми и причудливи резби. Като музей или мавзолей, препълнен с чудатости. Той стисна ръката ми.

– Вече си принц на Подземния свят. Тук можеш да си играеш – каза той като всеки горд баща. Той е някакъв магьосник. Той е някаква лудост.

Спалнята ми беше в една от кулите. Беше изрисувана със звезди и космос. Грамаден телескоп надничаше през прозореца като огромно око. Аз надникнах през него. Как ли изглеждат звездите в Подземния свят, зачудих се. Изглеждаха по-малки, по-далечни. Точици звездна светлина, мигащи като очи на жаби от приказките. Аз съм в Земята на мъртвите. Така те виждат звездите – от по-голямо разстояние. И от това ми стана страшно тъжно.

Намирах се в огромно празно пространство. Бях принц на огромно празно пространство. В стаята ми имаше библиотека, пълна с книги, пак всичките за звездите и планетите. Седях на леглото си и прелиствах страниците на звездни карти и скици на съзвездия. Държах в ръце карти на вселената, но можех само да ги гледам. Също като баща ми бях поставен в гробница и бях изчезнал.

Седях с новия си баща на масата. С черноокия ми татко. Часовниците тиктакаха около нас.

– Какво ще стане с мен? – попитах го.

Господин Фингърс ме погледна.

– Ще израснеш тук като мой син.

– Защо ви е старинният часовник?

– В него има нещо.

– Какво?

– Нещо, което искам.

– Как ще го намерите?

– Имам си шпиони. Малките ми косове на земята с техните мънистени очи. Сега вечеряй.

И ядох. Излапах каквото имах в чинията. След вечеря господин Фингърс се почеса по шкембето и се прозя. Заприлича ми на огромен крокодил. Колко ярки изглеждаха очите му. Като лъскав абанос. Като черна магия. Като на сериен убиец.

След вечеря господин Фингърс ме хвана за ръка и ме поведе по един дълъг черен коридор. По стените имаше рисунки на човешки тела, струпани едно върху друго на огромни купчини. Виеха се и се гърчеха като червеи в буркан. Бях убеден, че наистина се движат.

– Сега ще се запознаеш с другите принцове. Твоите братя – каза и отвори вратата в края на коридора.

Влязохме в голяма кръгла стая, където имаше редица стъклени ковчези. Във всеки стъклен ковчег имаше малко момче с очи черни като полунощ. Господин Фингърс вдигна пръст пред устните си.

– Тихо. Спят. Ти си номер четиринайсет. Четиринайсетият ми принц и любимото ми момче.

– Моите братя – прошепнах.

Погледнах ги в стъклените им клетки. Еднакви кукли. Един от тях похъркваше тихо и виждах, да, виждах зъбите му. Дребни и много остри като мънички остриета. Те бяха мои братя и бяха нещо ужасно. Имаха черна коса и черни очи. Моята коса беше жълта като на майка ми, а очите ми – бледи. Не бях един от тях. Господин Фингърс сложи ръка на рамото ми.

– Мило мое момче. Утре можеш да играеш с тях. Сега тичай в леглото и се наспи.

И хукнах. Изтичах в кулата и в стаята си. Покрих се със звездни карти. Исках да сънувам звездите. Исках да избягам през телескопа си, но бях в Земята на мъртвите и сънищата ми бяха сънища на мъртъвци.

В съня си отново бях в стария ни семеен дом. Беше място на красоти и наказания. Вечерях с баща си и майка си, и леля Роузбъд. Ядяхме нещо странно. Ядяхме ангел. Беше още жив и крилата му трептяха като туптящо сърце. Казах:

– Не мога да го ям това.

Баща ми изглеждаше сърдит.

– Трябва да ядеш каквото ти се казва.

Майка ми каза:

– Полезно е. Ще те направи силно момче.

Леля Роузбъд добави:

– Имаш слаб мозък. Ангелското месо ще те излекува.

Опитах късче ангелско месо. Сдъвках го и преглътнах.

Имаше сладък вкус. Имаше грешен вкус. Изплюх го и изтичах навън в градината. Изтичах в полята, при един стар кладенец в края на земите ни, близо до гората. Смуках си палеца до кладенеца и галех дългите стръкове трева, докосвах маргаритките. Вгледах се надолу в кладенеца и видях как господин Фингърс ми маха.

– Скочи, момченце. Ела с мен.

Не исках да ям ангелско месо. Не исках да скачам в кладенеца. Нямаше къде другаде да ида. Видях езерото и се затичах към него. Беше голямо и хладно и синьо като самоубийство. Скочих в него и потънах на дъното. Тук, при русалките, бях в безопасност. Давех се и бях в безопасност.

Когато се събудих, господин Фингърс стоеше до мен. Искаше да се запозная с братята си. Искаше да ни разкаже някаква история. Седнахме около баща си като хористи около свещеник, а той отвори една голяма черна книга и започна:

Имало едно време четиринайсет принца. Те живели в едно вълшебно кралство дълбоко в Подземния свят. Баща им бил много могъщ магьосник и много се гордеел с момчетата си.

Принц номер 1 обичал да дълбае лица в картофите, за да го разсмиват.

Принц номер 2 обичал да пали пеперуди.

Принц номер 3 обичал момичета с големи космати крака.

Принц номер 4 обичал да яде палачинки със захар и масло.

Принц номер 5 обичал да гони призраци и да ги лови в буркани.

Принц номер 6 обичал да реже глави и да ги провесва от дървета.

Принц номер 7 обичал да изрязва усмивки по лицата на хората.

Принц номер 8 обичал да се влюбва в огледала.

Принц номер 9 обичал да рисува странни символи по вратите.

Принц номер 10 обичал да говори красиви лъжи.

Принц номер 11 обичал да седи в гробища.

Принц номер 12 обичал да краде любовни писма.

Принц номер 13 обичал да събира зъби.

Принц номер 14 обичал да гледа звездите.

И всички били много щастливи с баща си в магичния подземен свят. И биха направили всичко, което татко им каже. Каквото и да е. Защото, ако някога откажели да го слушат, татко им щял да ги излапа на мига.

И затвори книгата. Загледах се в еднаквите си братя, с тези техни черни, остри очи, и се зачудих дали има как да стане и по-лошо.

Глупав въпрос всъщност.

Принц номер 13

Числото тринайсет носи лош късмет. Някои хора оспорват тази теория като суеверна безсмислица. Нека да им е ясно на всички. Избягвайте числото тринайсет. Това е най-гадното число.

Принцове от 1 до 12 си приличаха. Татко ги беше сътворил сам от тъмна материя и собствените си сокове. Малки, лепкави, еднакви творения. С очи на вуду кукли.

Принц номер тринайсет беше различен. Беше като мен.

И той като мен си имаше име. Тъмбълти[38]. И той като мен си имаше хоби. Обичаше да събира зъби в торбички. И също като мен татко го беше отвлякъл от земята, за да го отгледа в Подземния свят. Братята ми ми казаха: „Не ни е позволено да си играем с него“, така че попитах татко защо не, а той отговори:

– Защото той е играта.

Той спеше в черната кула, близо до стаята на татко. Номер тринайсет. Един ден се качих в кулата, за да го посетя. Исках да опозная тринайсетия принц. Стаята му гледаше към реката на мъртвите, вълна от черни плътски води, оцетена миризма. Докато моята стая беше покрита със звездни карти, в неговата капеше кръв, събираше се като ярки разцъфващи цветя около краката му. Забелязах, че кожата му беше на дупки и белязана, и луннобяла. Беше по-голям от мен и очите му бяха като ножове – можеха да прорежат плът. Имаше бяла коса, бяла като лунна светлина. Бяла като прах за феи.

– Казвам се Лъвхарт. Брат съм ти – казах.

Той ме гледаше съсредоточено сякаш разглеждаше буболечка.

– Тъмбълти. Харесвам зъби. Дай да видя твоите – и се приближи и докосна резците ми с окървавения си пръст. – С теб не сме като другите. Различни сме.

Пръстът му се движеше по зъбите ми, подобно на любовник. Мисля, че искаше да ги извади. Забих поглед в краката си. Стоях в червено.

– Защо има толкова кръв?

– Татко казва, че съм свръхнова от жестокост. Всички сме чудовища, братче мое, но аз съм най-лошият от всички – каза и извади пръста си от устата ми и ми стисна ръката. Хванах дланта му. Беше ледена, чужда. Нещо дълбоко в мен крещеше.

Убий го.

Бутни

го

от кулата.

Миришеше на спермисти неща. Знае какво си мисля, знае.

– Братче – каза той, – братче мое, толкова много искам да се опиташ да ме убиеш.

Отстъпих от него, а след краката ми оставаше кръв. Тя бележеше отстъплението ми.

Октомври 1887 г.

Разкопките на египетската принцеса

Лимонено горещо. Вряхме под слънцето на Кайро. Голиат ме заведе в гробницата на принцесата, при разкопките на баща му. Входът към гробницата беше открит; пристъпих по-близо, докоснах стените с пръсти.

Усетих съскане на хладна магия.

Йероглифи. Така ги нарича Голиат. За мен са вълшебен език. Пръстът ми очерта едно нарисувано перо, навит охлюв, птица. Всяко има смисъл, всяко е дума, част от заклинание.

Над входа на гробницата имаше смайваща рисунка в черно и златно на човек с глава на черно куче. Принц чакал. Погалих го по главата.

Представих си го на каишка в Хайд Парк.

Изглеждаше ми донякъде проклет, донякъде част от някой подземен свят. Зачудих се какво би било там; дали би имало черна река, пълна с души? Или сфинкс, който да ми зададе гатанка, на която не мога да отговоря? Дали биха ми отрязали езика, биха изписали символи по стената с него? Биха ли ме превърнали в белег; биха ли ме сместили в азбуката си?

Голиат ме вдигна, за да видя знаците по тавана.

– Виждаш ли, малката, виждаш ли вълшебните буболечки?

Виждах ги, виждах как пъплят над входа към камерата ѝ. Червени петънца. Към стотина; гризяха пясъчника, ядяха структурата.

Образуваха спирали, навиваха се в себе си. Всичко беше в кръгове.

Той ме изнесе от вълшебното помещение, после седях в скута му и ядох меденки. Облизах пръсти и посочих върха на пирамидата. Към какво са се насочили? Звезда ли посочват?

Толкова много жълт пясък – под краката ни и на километри от тук. Размазан като масло. Жегата стопява всичко, превръща ме в слуз.

Работниците вече бяха намерили керамични късове около входа; парчета, боядисани в зелено с бели фигури като вампирски зъби. Може би са крокодилски? Играх си с тях на пясъка; опитах се да сглобя пъзел от тях. Размествах ги. Картината остана неясна.

Мъже с лопати и колички се движеха по пясъка; играеха карти под сенчести шатри и пиеха кафе. Ръцете им бяха много набръчкани – пукнатини в хартия. Помахах им, един от тях също ми махна, устата му – червена дупка с два нестабилни зъба.

– Един ден – каза Голиат – ще видиш гробницата на принцесата отвътре. Ще видиш саркофага и. Баща ми казва, че е била вълшебница.

Стиснах носа му с ръка и се засмях.

– А имала ли е голям нос като твоя? – и го гушнах. Стиснах го с любов.

Заедно ходихме по пясъка ръка за ръка. Земята беше разграфена, разделена от разкопки. Пирамиди на крале ни заобикаляха сякаш бяхме фигури в настолна игра. Движехме се по квадратчетата. Внимавахме къде стъпваме.

Играта

Тъмбълти и Лъвхарт

И така, израснах в Подземния свят. Там долу нямаше усещане за време. Часовниците на Подземния свят тиктакаха, а татко излапваше секундите. Тъмбълти ми каза, че татко го е пращал на Земята много пъти, за да върши някакви неща за него. Ходил в Египет и видял гробниците на фараоните, вървял по улиците на Париж, ходил в джентълменски клубове, танцувал с момичета, облечени с паунови пера. Татко каза, че аз още не съм готов да ида в Горния свят, но съм започнал да се променям. Очите ми, които бяха сини – същия цвят като на майка ми, – бяха станали черни като мастило на сепия. Батко ми Тъмбълти каза, че съм неестествено красив. Той харесваше неестествени неща.

Татко каза:

– Имаш ангелско лице, Лъвхарт. Имаш лице, което ще разбива сърца.

Не разбирам красотата. Погледнах лицето на Тъмбълти – имаше белези от шарка. Кожата изглеждаше като овесена каша. Ако прокарам пръст по лицето му и усетя бучките му, дали щях да усетя грозота? Лицето му беше странна картина, лунен пейзаж. Кратери и ями. Виждах галактическото в него, извънземното, неизвестните дълбини.

Да израснеш в Подземния свят, беше като да потънеш в дълбок кладенец, в черни води. Губех себе си, забравях името си.

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт

Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Лъвхарт Лъвхарт

Лъв лъв лъв лъв лъв

харт

харт

харт

Когато ядяхме, седяхме около масата с баща ни. Всичките четиринайсет принца. Ред до ред проклети черни очи. Ядяхме огромен кървав сладкиш. Татко режеше парчетата и изтичаше толкова много червено.

– Яжте, синове мои – казваше той. – Прекрасните ми момчета.

Ядях кървавия сладкиш, дъвчех го. Излапвах го. Растях и ставах голямо, силно момче. Ядях нещо, което не трябваше. Отравяше ме. Оглеждах братята си около масата и си мислех: „Аз съм различният“. Кръвта се стичаше по гърлото ми, дълбоко в корема ми. Колкото повече ядях храната на татко, толкова повече се променях; вътрешностите ми се превръщаха в гъста черна течност.

Чувах тиктакането на часовниците на татко – постоянния им шум. Изпълваше ушите ми, заглушаваше други звуци. Подлудяваше ме. Той ме подлудяваше. Устата ми беше пълна с кръв, главата – пълна с побъркани часовници. Година подир година. Година подир година. Блатове на торта. Аз бях червеното желе на дъното, вижте ме как се полюшвам.

Полюшвам на чинията

полюш

Помня седемнайсетия си рожден ден в Подземния свят. Татко много се гордееше с мен. Аз му бях любимият. С глава, пълна с феи. Побъркан.

Наричаха ме Лъвхарт.

Батко ми Тъмбълти щеше да ме заведе в Горния свят. Щяхме да играем. Много хубаво. Обичах игрите. Тъмбълти ми каза, че съм имал наследствен дом и просторни земи. Явно съм най-богатият човек в Англия, колко прекрасно! Татко каза, че ако играя добре, може да се върна в замъка си и да живея в Горния свят. Бях облечен с чудесно сако, цялото в червени сърцелисти. Татко ми го даде като подарък. Обичам сърца, много интересно нещо е сърцето, а и много вкусно.

– Каква игра ще играем, братко? – попитах го.

Тъмбълти си сложи черния цилиндър и червения пояс; бялата му коса стърчеше като сребърни нишки, гласът му – гущерово съскане:

– Последвай ме и ще разбереш, братче.

Август 1887 г.

Върнах се в същия ден, в който бях отвлечен. Сняг покриваше земята. Ненормално време за август. Всичко беше с краката нагоре. От всички дървета около наследствения ми дом висяха откъснати глави, полюшваха се от клоните, капеше кръв по снега.

– Харесва ли ти подаръкът ми? – Тъмбълти облиза устни.

Имаше сигурно сто глави, че и повече. Луди плодове.

– Да, да. Газим до колене. Дълбоко като яйчен крем – каза брат ми и сложи ръка на раменете ми. – Преди да те оставя, трябва да направиш нещо за татко – рече и ме поведе към входа на белия ми дом. От чукчето на вратата висеше глава, очите и се клатушкаха като желе. Той отвори вратата с голям сребърен ключ. До масата в коридора седеше майка ми.

– Изрових я за теб – пошегува се той.

На масата беше постлана бяла дантелена покривка, а на нея имаше купчина сандвичи със сладко и чайник с горещ чай.

– Щастливо събиране, нали? Чай с мама – каза и ме заведе да седна до нея.

Кожата и беше зелена, очите и – замъглени. Майко. Помня те. Аз съм пукнат чайник. Разломите са дълбоки. Надушвах гнилостта и. Тъмбълти сипа чай и ми подаде сандвичите.

– Нагъвай.

Какъв странен свят, нали? Пия чай с мъртвите. Направен съм от мармалад. Усмихвам се, усмихвам се и се пропуквам, и се чупя в ръцете ти.

Олеле, изпуснах си чашата.

И той ме остави там. В наследствения ми дом, при мъртвата ми майка и просторните ми градини с отсечени глави.

Лудостта е просто дума.

Лъвхарт.

VI

Юли 1888 г.

Инспектор Уайт и поканата

Беше на бюрото ми, когато се върнах от кабинета на доктор Черитри. Малко бяло писмо с мастилено петно като сърцелист. Опасно малко нещо.

Драги инспектор сержант Уайт,

Поканен сте – да, Вие! – на художествена изложба на Елайджа Уисъл. Всичките ви любими чудовища ще са там.

Доведете Уолнът, ако желаете.

Г-н Лъвхарт

– Полицай Уолнът! – извиках и той подаде глава през вратата.

– Да, сър?

– Изглежда, господин Лъвхарт е решил да ни помогне малко.

Мястото за вечерната изложба беше операта „Мунстоун“, уютно разположена близо до Темза. Пред вратите висяха лилави транспаранти, натежали от дъжда, а едно меко кадифено въже беше препречило входа. Пазеше го разпоредител с бели ръкавици, хванал голям черен чадър.

– Много шикозно – въздъхна Уолнът. – Често съм си мислел да се пробвам с рисуването. В рода имаме малка художническа дарба – каза и вдигна ръце. – Ръце на творец.

– На твое място, Уолнът, бих си мълчал за това – рекох и отидохме при разпоредителя.

– Добър вечер, господа, може ли да видя поканите ви?

Плъзна донякъде подозрителен поглед по поканата ни и с нежелание дръпна кадифеното въже. Отвътре сградата беше кръгла и множество рисунки красяха стените.

Оставихме палтата си на гардероба и влязохме в основната зала на изложбата, където се бяха събрали двайсетина души. Високо горе имаше балкон с изглед към основната изложба, където беше окачена огромна картина на лейди Кларънс. Беше с рокля в наситено бордо, легнала като гущер на един диван. Изражението и беше странно: смесица от превзетост и странна лукавост. Тогава разбрах защо – беше поставила ръка върху един часовник. Тайно послание за замесените, помислих си. Намеква, че има някаква власт над смъртта.

– Голямо послание е – обади се глас като камбанки до мен, обърнах се и видях господин Лъвхарт. Беше облечен в неземно зелено с червени сърца, цъфнали като прободни рани по целите му дрехи. – Тези хора, разбира се, са доста глупави. Не бива да ги съдим толкова. Малките им вълшебни часовници малко са ги побъркали.

– По каква точно причина ме поканихте тук тази вечер, господин Лъвхарт?

– В момента животът ми е малко скучен, а харесвам интересни премеждия. Да пораздвижа нещата малко. Да ви вкарам в леговището на лъва. Да видим дали някой ще клъвне.

– Колко вежливо от ваша страна – рекох сухо.

– За мен е удоволствие. Рисунките са ужасяващи, а гостите до един са мъртви. Погледнете ги, инспекторе. Хубаво ги погледнете. Намирате се в Подземния свят и пиете шампанско с трупове – каза той и очите му светеха от електричество.

Проследих погледа му към средата на помещението, където Елайджа Уисъл стоеше до лейди Кларънс, и двамата с чаша шампанско в ръка. Приличаше на котенце, все едно тя го е хранила с мляко.

– Мъртви като бити гвоздеи, всичките до един.

Продължихме тихо покрай стената и спряхме до малка поредица маслени рисунки на човешки ръце. Полицай Уолнът ги загледа, после погледна своите. Сравняваше.

– Не можете да арестувате никого, разбира се – въздъхна Лъвхарт.

– Мога да арестувам вас за убийството на Албърт Чаймс.

– Направих ви услуга, инспекторе. Отмъстих за смъртта на Дафни Уидърс. И откъде ще си вземат хубави часовници сега? Попритиснах ги. Поразтърсих ги.

– Исках да арестувам Албърт Чаймс. Почти бях събрал доказателствата.

– Щяха да го измъкнат – каза Лъвхарт и огледа тълпата. – Щяха да ви спрат. Спасих ви живота.

– Знаят ли, че вие сте го убили?

– Смятат ме за малоумен.

– А какъв сте всъщност, господин Лъвхарт?

Погледнах го право в очите. Той се изненада от въпроса и май малко се натъжи.

– Аз – каза той съвсем тихо – съм доста опасен… – след което се завъртя и тръгна към балкона.

С полицай Уолнът тръгнахме по един страничен коридор, където бяха окачени редица миниатюри от ранните творби на Елайджа. Бяха ботанически илюстрации с черно мастило, разпръснати като бебешка формула. Намерих ги за много по-интересни от портретите му. Това беше творчеството му, преди да умре. Преди да срещне лейди Кларънс. Преди да получи първия си демоничен часовник. Това е бил някога. Илюстрациите бяха точни и методични, с остри граници и научни черти – бяха интересни и мрачни нещица. Папрати, гъби и плевелоподобни създания се извиваха по стената, всяко със собственото си научно име, всяко със собствената си тъмнина.

– Не ми харесват. Тръпки ме побиват от тях – каза Уолнът, докато се чешеше по брадичката.

Чух внезапни аплодисменти и смях зад нас. Лейди Кларънс вдигаше тост с чаша шампанско в ръка, а тълпата реагираше както подобава. Мъртвите вдигаха наздравици за мъртвите. И то много културно. Тогава видях господин Лъвхарт да върви бавно към средата на помещението, като пляскаше с бавни и подчертани движения. Тълпата се обърна да го види и се раздели за него като вълни, плисна около краката му, обкръжи го.

– Прекрасна реч – извика Лъвхарт, – направо отлична!

– След мен, Уолнът, ще става нещо.

Двамата се приближихме до основното помещение.

Лейди Кларънс гледаше господин Лъвхарт с известно съжаление.

– О, Джон. Толкова ми е приятно най-после да се срещнем. Колко жалко, че баща ти не може да е тук. Беше чудесен човек.

Подиграваше му се. Усмивка като ножица, помислих си. Наистина вярва, че той е глупак. Облеклото му беше съвсем смехотворно. С това стряскащо зелено, с тези сърца, почти като пантомима. А косата му е жълта като масло и стърчи все едно го е ударила мълния. Изглеждаше като излязъл от страниците на някоя приказка, но не бях сигурен кой точно герой е.

Игрив, сподавен смях сред тълпата, послушната публика на лейди Кларънс. Зад нея видях доктор Черитри, който гледаше внимателно. И не се смееше. Лейди Кларънс подаде чашата с шампанско на Елайджа да я държи – друг унизителен жест. Тази вечер беше само за нея. Тя беше много по-висока от Лъвхарт, роклята и – тежка и широка. Запълваше място, а и беше единствената жена тук. Пчела майка и нейните момчета. И ето го господин Лъвхарт, дефектната пчела работник; носи се някак чуждо. Надвиснал като убиец.

– Баща ти лорд Лъвхарт – продължи тя, преливаща от самодоволство, – беше разумен, надежден и мъдър човек. – Тя палаво сведе поглед, всеки комплимент бе обратна обида за Лъвхарт. – Беше покровител на изкуствата и винаги се обличаше елегантно. – От публиката плъзна лек смях. Но господин Лъвхарт остана съвсем неподвижен. – Завинаги ще остане в сърцата ни.

Публиката ѝ изръкопляска.

Господин Лъвхарт се поклони много ниско.

– Опасявам се, мадам, че вече всички сме изгубили сърцата си.

– Какъв интересен коментар – отвърна тя.

– Мислите ли, че ще стане по-оживено? – попита Уолнът до мен.

Нямах никаква представа. Не можех да предскажа какво ще направи господин Лъвхарт. Можеше да си тръгне със смях. Можеше да убие всички в залата. Едва ли не бях загрижен за него и не знам защо. Моят собствен свят изведнъж ми се стори много малък и много обикновен. Аз съм инспектор. Търся улики, арестувам престъпници, отстоявам закона в Англия. Това беше извън света ми и извън разбиранията ми. В тази ситуация на практика бях безполезен. Личната ми власт – ограничена. Бях просто наблюдател; той искаше да наблюдавам.

Една ръка ме потупа по рамото. Беше доктор Черитри.

– Инспекторе, дали ще можем да разговаряме на четири очи горе?

Казах на полицай Уолнът да ме изчака долу и последвах доктора по стълбите, покрай още портрети на благородници, нарисувани от Елайджа – някои с кученца, други с ловни пушки, застанали като крале и кралици. Уловени във времето. Уловени в платното. Застанахме на балкона под грамадния портрет на лейди Кларънс, тежък и надвиснал. Сякаш усещах тежестта и върху мен, задушаваща. Сякаш се носеше във въздуха като божество, а ние бяхме в храм; послушниците и долу потриват ръце, омаяни от религиозен плам.

Доктор Черитри потропа по парапета на балкона с дългите си бледи пръсти.

– Не знам как сте успели да влезете на тази частна изложба, но…

– Получих покана – прекъснах го.

– От кого?

– Беше анонимна.

– Много ми е трудно да го повярвам. Във всеки случай е много неуместно да сте тук. Обвинявахте и обиждахте членовете ни с изключително шантавите си теории. Не мога да позволя да разстройвате лейди Кларънс.

– Наистина ли всички смятате, че можете да надхитрите Смъртта?

Доктор Черитри, изглежда, се стресна от този въпрос, после се подсмихна.

– Искам да напуснете, инспекторе. Вземете и онзи глупав полицай.

– Няма да напусна, а полицаят ми определено не е глупав. Ценител е на изкуствата. Макар че започвам да се чудя дали това наистина е изложба.

Тогава ме блъсна. Изненадах се колко е силен и усетих как падам от балкона. Хванах се за парапета, но той ме избута. Зърнах изражението му – маниакално, със стиснати зъби. Хванах го за врата и го издърпах с мен.

Подът беше далеч. Докато падах, зърнах портрета на лейди Кларънс – самодоволната богиня чака да чуе как вратът ми се чупи. Видях господин Лъвхарт в тълпата, беше зад Елайджа.

Сгромолясахме се на пода. Бяхме се приземили върху Елайджа с ужасен хрущящ звук. Чух писъка на лейди Кларънс. Болеше ме, а полицай Уолнът ми помагаше да се изправя. Доктор Черитри пълзеше към другия край на стаята. Елайджа лежеше неподвижно, с извит врат, с празни очи. Изглеждаше като премазан кос.

– Полицай Уолнът – извиках, – арестувайте доктор Черитри за опит за убийство!

– Тъй вярно – каза Уолнът и се метна върху доктора, който се влачеше към съседната стая. Уолнът го хвана и го изправи на крака. – Не се изнизвай, гадино!

Видях как господин Лъвхарт си сипа особено голямо парче от плодовата торта – изглеждаше много доволен от себе си.

Комисар Солт[39]

Докато приберем съмнителния доктор Черитри в килията, вече беше станало десет вечерта. Аз придържах болящата ме ръка, а полицай Уолнът ми донесе чаша чай и охлювче с карамел. Всичко беше наред в света. Уолнът седна до мен.

– Страшна вечер, сър.

– Какво мислиш за изложбата? – попитах и захапах охлювчето.

– По-скоро предпочитам експресионизма, сър. Изкривеното за емоционално въздействие.

На вратата се почука и влезе комисар Солт. С полицай Уолнът се изправихме.

– Комисар – казах.

Беше висок и слаб човек със снежнобяла коса и влажни очи.

– Трябва да си поговорим, инспекторе. Полицай, може да останете. Трябва незабавно да пуснете доктор Черитри.

– Опита се да ме убие! – викнах възмутено.

– Говорих с него и той каза, че е било нещастен случай и просто сте паднали, а има и двайсет свидетели, които казват същото.

– Не беше нещастен случай, сър – каза полицай Уолнът.

– Видяхте ли доктор Черитри да бута сержант Уайт?

– Не, сър, но…

– Значи е било нещастен случай. Трагичен.

– Комисар Солт, от двайсет години съм инспектор в Скотланд Ярд и не съм лъжец.

– Свидетелите казват друго. Подхлъзнали сте се и сте паднали. Вземете си няколко дни почивка.

При тези думи извади джобен часовник и го отвори с щракване. Блещукаше с причудлива светлина. Зави ми се свят. Догади ми се.

– И вие сте от тях – казах.

Полицай Уолнът изглеждаше разтревожен. Беше видял часовника и беше разбрал.

Комисар Солт затвори машинката с щракване и ме изгледа хладно.

– Както казах. Вземете си няколко дни почивка. И повече няма да говорим за това.

Беше студен като айсберг. Светът ми се сриваше. Той си тръгна и вратата се затръшна зад него.

Погледнах полицай Уолнът.

– Какво можем да направим?

Уолнът отговори, докато си избираше друго охлювче.

– Може да питаме господин Лъвхарт.

VII

Инспектор Уайт посещава господин Лъвхарт

Върнах се в дома на господин Лъвхарт. Наистина нямах къде другаде да ида. Ръката ми беше превързана и досущ като кариерата ми – наранена. Той стоеше в градината пред къщата, чакаше и махаше, облечен в яркожълта жилетка с лютичета в косата и с крива усмивка. Чудех се дали да се измъкна и да се прибера вкъщи, преди да ме е забелязал.

– Добро утро, инспекторе. Как е ръката?

– Боли.

Приближих се предпазливо.

– Ще ходите ли на погребението на човека, когото смачкахте?

– Не – въздъхнах. – Имам чувството, че вие бутнахте Елайджа, за да падна на меко.

– Разбира се. Радвам се, че помогнах.

– Тогава ми помогнете отново. Не знам какво да правя сега.

– Хмммм – изхъмка Лъвхарт и вдигна пръст до брадичката си; играеше си с мен. – Какво искате да се случи?

– Искам всички онези чудовища да бъдат спрени. Искам лейди Кларънс и групата и да бъдат наказани. Но законът не може да го направи. Законът е безпомощен. Не мога да си върша работата. Дори комисарят ми е замесен.

– Искате да ви отърва от тях, така ли, инспекторе? Да не ме молите да ги убия за вас?

– Не знам какво ви моля. Трябва ми съвет. Трябва ми някаква възможност.

– Възможностите ви са, меко казано, ограничени. Неприятна пасмина са онези. Много са противни – каза той, блеснал като фолио.

– Моля ви да направите каквото можете.

– С удоволствие ще ви помогна, инспектор Уайт. Ето какво. Ще обезглавя лейди Кларънс, Обадая Дедлок, Едмънд Черитри и комисар Солт, които са главните виновници. Без тях групата им ще се разпадне. Не бива полицейски служител да е забъркан с тях – какво би казала кралица Виктория? В замяна на това трябва да ми направите малка услуга.

– Която е?

– В близко бъдеще ще имам нужда от помощта ви и ще се обърна към вас. Става въпрос за нещо, което вземам много присърце.

Погледна ме сякаш едва ли не ще се разридае, но миг по-късно отново се беше ухилил.

– Добре.

Стиснахме си ръцете. Сделката беше сключена. И нямаше да съжалявам.

– В никакъв случай не се чувствайте виновен, инспекторе. Спомнете си, че вече са мъртви. Налагате естествения закон, а аз съм доброволен убиец от ваше име.

Почувствах огромно облекчение. Беше луд като за трима. Но също така беше странно героичен и нямаше абсолютно никакъв страх от каквото и да било. Зачудих се какво ли може да му се е случило, че да го превърне в това същество. И май изведнъж осъзнах, че всъщност го харесвам.

VIII

Погребението на Елайджа Уисъл

Какво ли носят хората на погребение? Нещо драматично, това – ясно. Тематиката е смърт. Значи черното е очевиден избор, макар и малко предсказуем, а аз изобщо не съм предсказуем. Бях поканен, разбира се. Аз съм един от най-богатите хора в Англия и ме смятат за забавен ексцентрик. Така че мога да си нося каквото си искам. И да убивам когото си искам.

Бях се спрял на бяло, но с червени сърца, разбира се – запазената ми марка. Дързък ерген!

Размишлявах как да ги убия всичките.

ОБЕЗГЛАВЯВАНЕ

Просто я обичам тази дума.

Презглава

Вземам наследствения си меч. Татко много би се гордял, че ще влезе в употреба. Глави, натъркаляни по гробището като тикви! Нямам търпение. Надявам се да имат интересен викарий. Може би някой фъфлещ. Ще бъде великолепен ден!

Траката-трак. Потропваме с бялата ми карета с белите коне. Обичам да правя впечатление. Бялото е съвсем като за светци. Толкова призрачно очарователно. Тракататрак. Към Ъндърудската[40] църква и гробищата. Наистина не бива да закъснявам. Важни хора имам да убивам. Обещания имам да спазвам. Стискайте палци, инспектор Уайт. Това е за вас, господине.

Красив, слънчев ден в Лондон. Любимият ми град. Малкият ми свят. Обичам да гледам хората, малките куклички. Марионетки на невидими конци. Брадатите дами, танцуващи в калта, грубите и безформени улични хлапета, пияниците, крякащи като жаби. Цялата тази проклетия на историята, пласт върху пласт, като блатовете в някоя от тортите на леля Роузбъд. Отрова, кротко положена в слой яйчен крем.

И пристигаме пред портите на Ъндърудските гробища. Бяла черквичка за елита. Има дори розова градина специално за мъртвите. Толкова красиво – а всички обикаляха като мухи над тор. Видях лейди Кларънс с черна рокля и перлен гердан, плачеше на рамото на доктор Черитри. Каква прекрасна актриса би излязла от нея! Несъмнено би била отлична в ролята на лейди Макбет. Ооо, видях и Обадая Дедлок, рижавият човек извън групата. Не си пада по компанията. Може би е малко срамежлив? Дори комисар Солт присъстваше; винаги е хубаво на псевдопогребенията да има и корумпиран полицейски служител. Скокнах от каретата с меч в ръка. Достатъчно ексцентричен ли съм, а? Приближих се и се поклоних много ниско на лейди Кларънс.

– Ужасно съжалявам за смъртта на Елайджа. Пропуснах ли опелото?

Лейди Кларънс ме изгледа все едно съм буболечка, която да премаже. Много ми напомняше на леля Роузбъд.

– Да, беше много хубаво – каза тя, но не гледаше мен, а въображаема публика. – Сега ще го погребем, ако искаш да дойдеш с нас. Ако нервите ми издържат – чувствам се толкова крехка. Горкичкият ми Елайджа. Бе ни отнет толкова млад.

– Но не е бил чак толкова млад, госпожо – обадих се. – Беше на прилично зряла възраст.

Да, предполагам, че беше почти на сто.

И всички очи се насочиха към мен.

– Но талантът му ще го надживее. Определено е оставил белег в спомените ми! – и почуках по главата си доста изразително.

При това тя сви устни и тръгна навътре в гробището, а останалите и послушници се заредиха след нея. Видях как доктор Черитри, който я държеше за ръка, и прошепна:

– Чудак е този Лъвхарт.

Обадая Дедлок се промъкна до мен.

– Много ми харесва мечът ви, господин Лъвхарт.

– О, благодаря ви. И аз си го харесвам. Кажете ми, как е викарият?

– А, добър е. Но малко фъфли.

– Прекрасно – казах.

Обадая се почеса притеснено по голямата си глава.

– Тревожа се за лейди Кларънс. Няколко пъти се разрида по време на опелото. А е толкова силна жена. Страховита дори бих казал.

– Да, тъкмо си мислех, че ми напомня на леля ми Роузбъд.

– Наистина ли? Тя страховита жена ли беше?

– Ами уби собствените си деца и майка ми. Но много я биваше да приготвя сладкиши.

– Мили боже – викна Обадая.

– О, не се стряскайте, човече. Странното ми семейство изобщо не ми е повлияло – и размахах меча театрално.

Чудно, но той не отвърна.

– Та – казах – чувам, че си падате звездоброец.

– Да – отговори притеснено. – Може да сте чели някои от публикуваните ми трудове за теорията за пътуване във времето.

– Разбира се, баща ми много се интересуваше. Аз също. Но се чудя дали хората изобщо трябва да се месят във времето. Опасна работа е да се забъркваш в работата на боговете.

– Че защо не? Това е научен прогрес. Еволюция.

– На каква цена?

– Не ви разбирам.

– Искам да кажа, че винаги има някаква цена, господин Дедлок. Винаги. Кажете ми, някога срещали ли сте Смъртта?

– Да съм срещал? Не, разбира се. Смъртта не е човек.

– О, човек е и съм го срещал. И определено не искате да го дразните.

– Не мога да продължа този разговор, господин Лъвхарт. Говорите безсмислици. Говорите загадъчно. – И се отдалечи от мен.

Ковчегът беше бял и лейди Кларънс остави едничка червена роза на него, докато плачеше над огромната си пазва. Викарият, висок и кокалест човек с мънистени жълти очи, стоеше пред гроба. Очаквах това с нетърпение.

– Днеш е тъжен ден. Шмъртта на Елайжа Уишъл жашегна втттички ни. Дълбоко.

Езикът на викария се люшкаше в устата му.

Лейди Кларънс започна да вие.

– Знам какво и е – казах.

– Елайша беше фудошник. Шаланшлиф шофек…

Не можех да търпя повече и отсякох главата на викария с меча си; тя отхвърча към една близка надгробна плоча, удари се в нея и тупна в един плет.

Тогава се обърнах към Обадая, мечът изсвистя през врата му, главата му кротко тупна в отворения гроб.

Доктор Черитри хукна да се спасява – наистина беше ужасен страхливец, – докато комисар Солт ми се изпречи.

– Арестувам ви за убийство. Оставете меча, господин Лъвхарт. Очевидно получавате някакъв пристъп.

– Не, комисарю, не получавам някакъв пристъп. Всъщност избивам наред.

И му отсякох главата, а кръвта пръсна по мен и лицето на лейди Кларънс. Тя поне не бягаше. По-корав човек беше. Вместо това ме гледаше злостно.

– Глупаво човече такова – изплю тя. – Няма да убиеш жена.

– Всъщност съм убил няколко жени. Всичките бяха големи гадини, също като вас, мадам.

– Ти си дявол! – извика тя.

– Не, не съм дявол. Аз съм човек, който се бори за душата си.

Отсякох и главата и тя падна на колене. Целият бях в кръв. Не можех да различа сърцата от кръвта. Обърнах се да потърся доктор Черитри.

Но тогава чух лошия татко.

– Лъвхарт. – Беше глас от дълбокия мрак. Беше господин Фингърс. Беше се облегнал на една плоча и се усмихваше нежно. – Милото ми момче. Прекъсвам ли нещо?

– Не, нали не изглеждам зает?

– Реших да намина да те видя. Трябва да те пратя на една малка задача.

– Не може ли да пратиш другия си син?

– Ти винаги си ми бил любимият.

– А ако откажа?

– Ще те излапам. – Гласът му беше черна дупка в космоса. А мъртвите лежаха умълчани в гробовете си. – Добро момче. След като привлякох вниманието ти, искам да отидеш в Уитби. Намерих момичето. Момичето в старинния часовник. Искам да ми я доведеш тук.

Юли 1888 г.

Странният случай на Дафни Уидърс

Аз бях грешката. Аз бях краят на часовникаря. На тиктакаря. Като малка не съм и предполагала, че ще свърша в дамски часовник с инкрустирана топазена пеперуда, изложен във витрина.

Чудат завършек си е.

Бях на дванайсет, дребна за възрастта си и съвсем обикновена. Имах дарба да свиря на пиано, така ми казваха, и нямах нито братя, нито сестри. Реших да купя часовник на татко за рождения му ден. Много специален часовник. Наскоро родителите ми бяха организирали вечеря и един от приятелите на баща ми, доктор Черитри, беше дошъл. Имаше изключително красив джобен часовник. Беше сребърен, с гравирана змия с рубинени очи. Каза ми за часовникарския магазин, откъдето го беше взел… и реших да избера един чудесен подарък за баща ми.

Бях с обикновена бяла рокля, бели ръкавици и жълта панделка в косата. Косата ми беше много дълга и с цвят на пясък. Беше същата като на баба ми. Жълтата панделка беше подарък от нея. Беше от коприна и много мека на допир.

Денят беше хубав, затова се разходих през парка, по правата и прохладна алея, под посадените под строй дървета.

Тук бях седяла и рисувала акварели; но рисунките не бяха особено добри, така ми обясни учителят. Паркът беше равно и зелено открито пространство с граници от жълти и розови цветя и с пътеки прави като стрели. Имаше дами във файтони, всичките с розови ръкавици и сковани усмивки. Един господин на колело мина покрай мен и вдигна шапка. Имаше тъмен мустак, космат и особен, а зъбите му бяха жълти и криви, и видях розовия връх на езика му, който се подаваше между тях. Беше като някакво предупреждение. Като някакъв знак.

Но продължих по правата пътека. В такива моменти ми се искаше да имам брат или сестра, които да дойдат с мен, с които да говоря. Може да се каже, че бях много самотна. Знаех, че имам късмета да живея в хубав дом с добро семейство. Родителите ми често ми го казваха. Чудя се, дали ако постоянно ти казват какъв късмет имаш, рано или късно се случва нещо лошо.

Имах късмет

Имах късмет

Имах късмет

Имах

голям

късмет.

Господинът с колелото отново мина покрай мен. Този път се усмихваше. Заобиколи ме игриво с колелото. Направи кръг. Огради ме. Не му обърнах внимание; гледах право напред по пътеката през парка. После си тръгна. Опасността бе преминала.

Имах късмет.

Пътеката стигаше до обширно равно езеро в средата на парка. Видях как минава бяла лодка, а в нея – двойки, хванали греблата. Въздухът беше спокоен, водата нежно проблясваше, няколко патици плуваха наблизо, спокойни и квакащи. Цветовете на парка бяха воднистосини и меки зелени, с няколко капки локумено розово и лютичево жълто, и голямо количество сиво. Беше скучен акварел. Лоша рисунка. Над главата ми се извиси ред надвиснали дървета и временно ме засенчи. Хладно и тъмно. За момент усетих онази тежка сянка над главата ми все едно чертите ми бяха изчезнали. Сякаш аз бях изчезнала. Сякаш вече се изплъзвах от този живот, от този свят. И въпреки това продължих напред.

Мракът ми напомни за доктор Черитри. Имаше лице като сянка, криещо истинските му намерения. Имаше малки умни черни очи и много грозна уста. На вечеря разказваше на баща ми за фотографиите си. Снима души, които напускат телата на хората. Показа ми една от тях. Беше на стара жена във фотьойл. Изглеждаше все едно е заспала; в скута ѝ лежеше книга, а над главата ѝ имаше тънка ивица светлина, за която доктор Черитри каза, че е душата ѝ.

– Уловили сте душата и в снимката ли? – попитах го.

И си спомням, че точно тогава извади джобния си часовник, да види колко е часът. Жужеше като тихо насекомо. Стори ми се най-красивото нещо, което някога съм виждала, и той много се зарадва, че ми е харесал. Изглежда му беше забавно. Как ме гледаше само – виждаше едно обикновено и не особено интересно момиче; виждаше нещо празно в мен. И мисля, че затова ми даде да погледна часовника му. Даде ми да докосна рубинените змийски очи.

Бяха топли като огнени мъниста. Извади от джоба си една визитка с адрес и каза:

– Защо не вземеш един такъв на баща си, за рождения му ден? Ето адреса на магазина.

Визитката беше в портмонето ми. Отпечатъците му бяха по нея. Може би беше оставил следа от собствената си душа. И се зачудих – дали когато умра, господин Черитри ще ме снима?

Вървях по брега на езерото, пътеката все още беше права и открита. Виждах изхода, виждах портите в далечината. Деца играеха на тревата с бавачка с лисичи очи; един полицай мина наблизо, с поглед напред, винаги загледан напред. Краката ми не спираха, стъпка подир стъпка, сякаш бях автоматон. Имах един часовник с пружина, с вид на маймунка, която ходеше насам-натам по килима – татко го беше купил от Индия. Така се чувствах сега. Движех се, но някой друг ме контролираше. Превръщах се в тъмни пространства. Изпразвах се.

Забравих останалата част от пътя, сякаш не беше важна. Сякаш беше изключена. Когато пристигнах при магазина на часовникаря, се почувствах все едно съм се събудила и погледнах красивите неща, изложени на витрината. Бяха като скъпоценни камъни, блещукащи, докоснати от нещо вълшебно. Тъмен еликсир. Трудно откъснах очи от тях. Точно в средата на витрината имаше една сребърна жаба с отворена уста, а вътре – тихо тиктакащ часовник. Успокои ме; тихото му тракане – плашеща, полазваща сънливост. Отворих вратата на магазина, камбанката над главата ми издрънча и изведнъж осъзнах, че

вече бях мъртва

Албърт Чаймс стоеше пред мен със странно приспособление с лупи на очите. Беше много възрастен. Изглеждаше все едно тялото му се чувства неудобно в кожата му, сякаш тя не му беше по мярка. Може би беше на близо сто години. Приличаше на вълшебник от някоя приказка. Такъв, който живее в чудата кула в гората. Опасен вълшебник, който може би е полудял? Дали Лондон не е една голяма гора? Дали не съм във вълшебна кула? Мисля, че май влязох в приказка.

Той свали лупестото приспособление и се усмихна любезно.

– Добро утро, млада госпожице. С какво мога да ви помогна?

Чух котешко мъркане и една гъвкава, пълна, черна като нощта котка се материализира на лавицата и ме загледа с искрящи изумрудени очи.

– Казва се Клеопатра. Харесвате ли котки?

Усмивката му остана като закована.

– Дойдох за подарък за баща ми. Има рожден ден. И да, харесвам котки. Много е хубава.

– Баща ви какъв часовник би искал?

– Джобен.

– В момента имам доста джобни часовници. Елате и погледнете изложените.

Приближих се към него, към една витрина, застлана с лилаво кадифе. Вътре гнездяха дузина джобни часовници. Удобно настанени като яйца. Всичките бяха от сребро, някои със златни нишки и скъпоценни камъни. На някои бяха гравирани животни или символи – видях лисица с диамантена опашка, костенурка със зелена инкрустирана черупка, един със символ на око, друг с редица танцуващи духчета. Но в ъгъла видях часовник за баща ми – имаше рибарче, хванало ключ в клюна си. Баща ми винаги е харесвал рибарчета.

– Искам ето този – и го посочих.

Албърт Чаймс щеше да отвори капака, но ме погледна някак странно. Както ме беше погледнал човекът на колелото.

Заобиколи ме.

ЧАСТ ТРЕТА

I

Мирър и сестрите ѝ

Кой е най-ранният ми спомен? Помня времето, когато ме наричаха Миртъл. Така се казвах. Една от три сестри.

Миртъл, Вайолет, Роуз.

Слушахме как дядо ни разказва приказка. Беше за един вълк, който живял в една гора и бил много гладен. Помня, че Вайолет се уплаши – не и харесаха големите му зъби и големите му жълти очи.

Казват, че вълците обичат луната, че са силно влюбени в нея. Тя ги защитава, дава им сила, храни ги с любов. Около нея треперят звезди.

Дядо казва, че вълкът може да се маскира. Облича се в дрехите на хората, за да ги подмами и изяде. В тази приказка има едно момиченце с червена шапка. Носи си ловджийски нож, в случай че някой вълк се опита да я изяде. Един ловец я пази; той има голяма брадва, познава гората и разпознава вълците.

Дали Лондон не е една голяма гора? Дали няма вълци с цилиндри? Усмихват се, ядат сладкиши и пият чай.

Казвах се Миртъл. Нямам нищо червено. Единственото червено беше в косата ми. Косата на сестрите ми беше кестенява. Двете казват, че приказните хора имали червена коса. Червена като жертвоприношение. Дали не съм къс месо? Дали някой красив човек-вълк ще иска да вечеря с мен?

Дядо казва, че вълкът се облича като бабата на момиченцето и седи в леглото да я чака. С бабиния шал на раменете, с очилата и на върха на вълчата му муцуна. Завит в леглото. Луната над него – тежка и праисторическа. Нощна лампа.

– Не искам да я изяде – каза Роуз и запуши уши.

– Ако не слушаш приказката, няма да научиш нищо – отвърна дядо, а жълтите му зъби щракаха.

Какво искаше да научим? Да не би да искаше да носим брадва? Какъв беше урокът?

Луната винаги е на страната на вълците. Ловецът пази горската пътека. Ако пиете чай с човек-вълк с цилиндър, значи вероятно ще ви изяде. Може би бабата не е била подлъгана. Може би го е пуснала. Може би в нас има нещо, което иска да бъде изядено. Разказът плашеше сестрите ми, те не харесваха вълци. Докоснах косата си, усетих горещината, дразнещия сърбеж.

И това беше първият ми спомен.

Казвах се Миртъл. Когато умрях, скочих в огледало. Станах отражение. Част от луната. Сега нощем вълците пеят на мен.

II

Помегранат[41]

Съпругата на господин Фингърс

Отвлякоха ме от една цветна поляна, когато бях на шестнайсет. На поляната имаше макове, червени като огън. Разцъфнали като кръвоносни съдове. Помня, че той миришеше на ангели. Леля ми Ева ми каза, че ангелите миришат на фойерверки, защото атмосферата изгаря крилата им, кара ги да пращят като хартия над запалена клечка. Леля Ева каза никога да не вярвам на ангели, защото са красиви. Но той не беше красив. Беше малък и отровен, с тъмни очила. Много ми се искаше да е красив.

Ходех и на гости в горещите летни следобеди. Тя живееше в схлупена къщичка край реката, с пукнатини по стените, с бяла боя, люпеща се като стара кожа. Пипах онези стени с пръст, като си представях, че докосвам дърво и се опитвам да позная на каква възраст е. Пръстен върху пръстен. Тя се определяше като щастливо неомъжена. Мразеше мъже и огледала. И двете лъжели.

Понякога правеше чай и седяхме да храним птиците в градинката и, най-вече косове и една много напълняла червеношийка, която и беше любимата. Седяхме в ленив унес, заслушани в бавното и ниско пърхане на крила и в тихото плъзгане на охлювите. Понякога ми гледаше на ръка. Проявяваше интерес към окултното. Баба и Моли била гадателка на пристанището в Брайтън. В коридора имаше една стара и чудата нейна снимка с червен тюрбан на главата и препарирана змия, свита в скута и. Приличаше на измамничка. Леля Ева лъскаше снимката и всяка пролет, все едно е украса, за да е сигурна, че баба Моли зорко ще бди над нас. Зачудих се защо. Нямаше кой знае какво за гледане.

Къщичката беше боядисана в слънчогледов цвят, който през годините беше избледнял до жълто като пръсти на пушач. Всичките мебели бяха от благотворителни организации за закрила на жените – счупен диван с цветна шарка, масичка с цвят на обрив. Разклатени столове и странни възглавници за сядане с бродирани пчели, летящи в кръгове. Причудливият и асортимент от роднини красеше стените в стари рамки; снимка на бащата на баба Моли – Реджиналд Кръмп[42], таксидермист, който бил обесен за това, че отровил жена си. Портретът на Реджи беше подходящо окачен във външната тоалетна. В спалнята на леля Ева, в красива резбована рамка, украсена с танцуващи водни кончета, извити като пръстите на магьосник, имаше снимка на две близначета, още бебета, в количка. Имената им бяха изписани отдолу: Артур и Голиат, Кайро, 1850 г. Баща им беше богат като принц и беше изследовател и археолог и се казваше Гауейн Хъни-Флауър – огромен човек, който беше пътувал чак до Кайро, където, както леля Ева си спомняше с умиление, срещнал красива египтянка, пълна като езическа богиня. Историята се променяше в зависимост от това колко вино беше пила леля Ева. Понякога жената беше „вещица, която пленила душата на Гауейн в огледало“, друг път – „дъщерята на свинар, която се усмихвала като издълбана тиква на Хелоуин“. Което и да беше, съдбата на децата им оставаше същата при всяко разказване. Година след срещата им се родили близнаци: Артур, който си смучел пръстите, и Голиат, който излапвал всичко като малко мече.

Голиат бил изпратен в мъжко училище в Англия, докато Артур се обучавал с баща си да бъде археолог и участвал в разкопките на гробниците на фараоните, както и в разгадаването на йероглифите. Когато бил на двайсет и две, докато изследвал Нил с един френски аристократ, се напил и паднал и един крокодил го изял. Голиат беше любимият роднина на леля Ева, защото бил физически огромен и космат – две черти, които тя намираше за чудесни. Останалите по-малко интересни роднини бяха разпръснати из къщата: корава домакиня, оплешивяващ фармацевт, незабележителен пощальон, спаружен цветар и най-накрая, подозрително гледащ от перлена рамка до котешката врата – невероятно грозен майстор на ковчези. Зачудих се къде би сложила мен.

Леля Ева беше изявен колекционер на джунджурии и много обичаше да обикаля битпазарите, като понякога вземаше най-отвратителните и необичайни неща. В кухненския и шкаф имаше буркан с плуващи стъклени очи, чифт родилни стремена и рецепта от лекар шарлатанин: вълшебния цяр на доктор Тъмбълуийдс[43] за сърдечни болки, гъст и черен като сироп. Веднъж го отворих – вонеше на карамелени ябълки и нещо загнило. На тоалетката и бяха подредени разнообразни парфюми в шишенца от цветно стъкло, аквамарин, рубинено червено, охлювено сребърно, фламенково розово. Вълшебни бурканчета, всяко със странна миризма: праскови и сметана, нафталин, лавандула и крила на пеперуда, всяко гъделичкаше ноздрите. На ръчното и огледало имаше снимка на нея и майка ми, когато са били на моята възраст, облечени в странни рокли и хванати за ръце. Внимателно разгледах фотографията – бяха почти еднакви, единствено дяволитият поглед на леля Ева я издаваше. Майка ми никога не изглеждаше дяволита, а винаги спокойна, винаги снежнобяла.

Реката се извиваше покрай градинката на леля, облизваше я като жаден език. Водата беше дълбока и гъста, пълна с блещукаща слуз и водорасли като змийски опашки. Градинката беше на склон, който се спускаше към брега, където се носеха грамадни гъбести купове от мек и лъщящ жабешки хайвер. Понякога виждахме една лодчица с червено платно по реката. Човекът в нея беше местен, господин Уишбоун[44]. Ловеше сладководни риби и спеше в лодката си. Веднъж му махнах, но не ми обърна внимание. Струваше ми се все едно е на стотици години, като някой прояден от молците вълшебник. Може би ако се вгледаш в очите му, ще те превърне в нищо. Леля Ева ми беше казвала, че е стар нещастник и ако някога пусне котва близо до градината и, ще му пробие лодката и ще го гледа как потъва.

Следобедите, когато ми гледаше на ръка, леля отваряше бутилка червено вино и след няколко тежки чаши хващаше ръката ми като молитвеник и започваше да изучава линиите, скритите думи, невидимите ми нишки. И всеки път казваше едно и също: „Някой идва да те вземе. Има калинки в очите“, и се засмиваше тъжно.

– Да не е красив принц? – питах.

Тя отклоняваше поглед. Дръпвах ръката си като книга, която е била прочетена и захвърлена. Малките ритуали, които изпълнявахме, винаги бяха едни и същи. Сякаш и двете чакахме нещо да се случи, нещо, което, подобно на мълния, да удари и да остави ужасен отпечатък върху нас. Докато чакахме, играехме тези игри.

Градчето, в което живеем, се казваше Апълдор[45] – беше малко и задрямало, заобиколено от ябълкови дървета и древни гори. Тук винаги съм се чувствала уютно като дървеница. Сгушена, смачкана от любов. Но на шестнайсетия ми рожден ден нещата започнаха да се променят. През деня имаше страшна буря, черни ленти мрак се разгънаха по небето, а облаците бяха с формата на дракони, носеха се и крещяха. Същата вечер директорът на училището, господин Куипъл[46], се беше удавил в реката. Беше се самоубил и не беше оставил бележка.

Леля Ева смяташе, че е подозрителен, защото не отглеждаше цветя в градината си. Казваше, че неделите си четял вестника на двора и навиквал местния котарак, ако се излежава наоколо. Леля смята, че хора, които имат градини без цветя или други растения, нямат душа. Каза, че котаракът вероятно го е бутнал в реката. Или някоя русалка го е примамила, размахала аквамаринената си опашка и припърхала с лунно-сребристите си клепки. Леля държеше изрезката със статията за смъртта му в тоалетната до предтечата ни Реджиналд Кръмп.

Попитах я дали и друг път се е случвало нещо ужасно в градчето и тя каза, че не се е случвало, но имаше съмнения за месото при местния месар. „Сигурно е човешко“, каза тя и звучно се засмя – стряскащ смях с нотки електричество в него, което цъкаше и боцкаше.

Има огромна грива от гъста коса, която къдри и боядисва в ярко, пламтящо червено. Спуска се до кръста и като луди змии. Мисля, че наистина е хубава жена. Тя е като от приказка, или пък е кралица Титания. Цялата е от сурова магия и редки наслади. Съвсем скоро стана на петдесет, а никога не е била влюбена. Не знам дали това я натъжава. Изобщо не знам как да възприемам всичко това. Мисля, че на вълшебните същества им е трудно да живеят сред хората, в света на човеците. Сигурно това я разстройва. Сигурно се чувства самотна. Но не иска да ми каже.

Майка ми не е толкова красива, колкото сестра си. Тя е висока, силна жена и чудесен градинар. Ръцете и все са в земята. Ръцете и все карат нещо да расте. Участва в движението на суфражетките. Баща нямам. Мама ми каза, че бил продавач, който само минавал през Апълдор. Омаял я с фокусите си, после тя забременяла, а той си тръгнал. Няма негови снимки, само спомени.

Каза, че бил красив, с крива усмивка и пълен с обещания. И пълен мошеник, както леля Ева често отбелязва. Аз съм като майка си, висока и обикновена. Очите ми са много бледи, като на призрак. Майка ми ми казва, че имам очите на баща си. Нейните са бебешко сини. Имат цвят на безопасност и спокойни води. Моите са с цвят на молци, скрити и пърхащи в таен гардероб. Също като татко.

В деня на отвличането ми слънцето вреше като яйце. Най-горещият ден за последните петдесет години. Събудих се потна, с влажни крака. Бях сънувала, че майка ми стои насред поле от ярка златна царевица, а татко дойде да ме види и влезе в стаята ми с кошница ябълки. Каза, че знаел един фокус, махна с ръка над зелените ябълки и те се превърнаха в яркочервени нарове – тежки, вълшебни кълбета. Каза, че били много вкусни. „Опитай една, миличка.“ Косата му беше мазна, а ръцете – притеснени. „Той е просто измамник“, помислих си. Беше усмивка без лице. Нещо, на което не бива да се вярва.

Чух гласа на леля Ева като тиха сирена откъм водата: „Ох, бедната ми. Копелето му с копеле. Продал те е“. Сънят свърши. Чух как майка ми излиза от къщата, а кучето на съседите вие. Измъкнах се от леглото, застанах пред огледалото си и се заразглеждах. Още не съм похитена, помислих си, чудно ми е какво е. Бях на шестнайсет и още не бях целувана. Нито едно момче не е проявявало някакъв интерес към мен.

Само на шестнайсет съм,

има много

време.

Седях с леля Ева в градината и. Тя направи домашна лимонада и сложи нещо алкохолно в нея. Беше облечена в екстравагантна зелена рокля с голямо деколте и с гердан от фалшиви перли. Миришеше на мед и подправки. Жегата ни натискаше, бяхме две яйца в тиган, нежно цвърчащи. В ръката си държеше перо като вълшебна пръчка, потропваше по градинския стол. Мисля, че от нея би станала доста силна вещица. Избърса уста в ръкава си и ме погледна.

– Мило дете. Знаеш ли, че имам пушка?

Поклатих глава. Не знаех. Тя ме погледна много сериозно. Почувствах някаква черна магия да жужи зад думите и.

– Искам да ме чуеш много внимателно, Помегранат. Мисля, че днес ще ти се случи нещо много лошо. Чух го в сънищата. Видях го в усмивката на котките. Разчетох го в жабешкия хайвер.

Облегна се на шезлонга си и пресуши чашата с лимонада. Не знаех да се смея ли, или да се тревожа.

– Ще ме пазиш ли, лельо, с тази пушка? – казах почти подигравателно.

Тя ме изгледа. Имаше нещо извънземно в очите и, нещо от някоя далечна звезда.

– Когато той дойде да те вземе, аз ще съм с теб и ще се опитам да го предотвратя.

Помежду ни настана дълго мълчание. Чувах как вятърът се засилва над водата, как шумоли потайно. Хладен унес. Тя се прозя, махна кичур коса от очите си, усмихна се с дълбока, тайна усмивка като на крокодил и ме погледна.

– Ще ти разкажа една история за мен и майка ти, когато бяхме млади момичета в Апълдор. Искаш ли да я чуеш, Помегранат?

– Да – казах, без да се замислям.

Слънцето светеше в очите ми, замайваше ме, дори ми се доспа. И тя започна. Разказа ми историята, която много пъти беше разказвала. Разказа ми за мълниевото дърво на цветната поляна. И когато свърши, ми каза, че ще ме заведе на поляната и ще ми покаже дървото. Аз я слушах. Затворих очи и се оставих думите да ме облеят като кленов сироп, стичащ се върху палачинките със задоволителна лекота.

Когато Ева и майка ми били на десет, отишли да живеят оттатък реката, в едно сиропиталище на име „Пчелен дом“. Родителите им, моите баба и дядо, загинали при злополука. Влакът им дерайлирал от един мост, те не могли да излязат и се удавили. Ева и майка ми никога не говорят за родителите си и нямат техни снимки. Понякога се чудя дали изобщо са съществували, дали те двете не са странни жени от друга галактика, докоснати от звезден прах. Може би всичките ми предтечи са взети от други хора, снимки, които леля Ева е събрала от битпазарите и е осиновила – наредила ги е в оплетено като пъзел минало. Фалшива книга с изрезки от спомени. Чудя се кои са тези жени тогава. Може би не са хора. Може би са внучки на боговете, паднали от космоса. Тогава каква съм аз?

Мълниевото дърво

Леля Ева – ленива като котка, красива като огнени рози и луда като разлютена пчела – започна разказа си. На километър и половина от Апълдор има огромна поляна, обрасла с диви треви и едно самотно дърво. Дърво, което е било ударено от мълния, черно като въглен и петдесет стъпки високо. Ако сложиш ръце на кората му, се усеща топло. Като ябълков сладкиш от фурната. И миришеше. Миришеше на сироп и на кръв. Когато леля Ева и майка и били малки, идвали при дървото и си играели в клоните му. Правели магии при корените му и си пожелавали неща в тайните му дупки. То не им проговорило. Само слушало и гледало. Леля Ева каза, че оставяла тайни послания за сестра си, а понякога и подаръци. Веднъж провесила нефритена игла за коса от клоните му – висящ дар на розова панделка.

През лятото на осемнайсетия им рожден ден баща ми пристигнал в селото да продава сапун и омаял майка ми с кривата си чаровна усмивка и парфюмирани думи. Не доближавал леля Ева. Било го страх от нея, смятал я за вещица. Смятал я за една от онези жени, които са прекалено красиви за мъжете. Само богове биха я докоснали. Майка ми завела баща ми да му покаже мълниевото дърво. Той не се интересувал от такива неща. Хванал я за ръка до корените на онова дърво, обещал и хиляди неща и преспал с нея. Било бързо. На сутринта си тръгнал, а мострите от сапуна подрънквали в торбата му.

Но леля Ева направила нещо. Издялкала негово подобие от дървото. Разровила земята при корените, където бил свършил, и го размазала по куклата. И пяла заклинания под червена луна, и я обесила на дървото. Докато майка ми спяла, бременна с мен, Ева отмъщавала. И боговете я послушали.

Разболял се и станал импотентен. А леля Ева се смяла. И боговете се смели. А майка ми плакала.

Няколко години по-късно баща ми, роден за продавач, сключил сделка с демон, за да си върне здравето. В замяна на секс. И днес, напомни ми леля Ева, бил денят на разплатата.

Излязохме от селото ръка за ръка. Косата на леля Ева – червена като огън, моята собствена – бледа и безинтересна в сравнение с нейната. През тучните поля с полски цвят, оградени от древни гори. Беше цвърчащо горещо, гнетящо горещо. Горещо като косата на Ева. Време, в което дяволите да си играят. Небето беше сърдечно розово, въздухът миришеше на канелени сладки, толкова сладки и горещи. Сякаш попадах под някаква магия.

– Разкажи ми за този човек, който идва да ме вземе, лельо – казах.

Тя се обърна и ми отговори:

– Той е владетелят на Подземния свят. Живее в дворец от часовници. Вманиачен е по калинки и по времето.

– Откъде знаеш всичко това?

– Боговете ми говорят в сънищата. Казват ми неща, които не би трябвало да знам.

– Защо харесва калинки?

– Когато бях дете, майка ми ми каза, че калинките са малки вещици. Може би затова той обича да си ги събира.

И излязохме на полето, където мълниевото дърво стоеше сред океан от разтворени макове, пламъчета, горящи през тревите, хиляди и хиляди. Вървяхме през тях сякаш вървяхме през огън, ръцете ни галеха меките им цветове; толкова много червено и черно – като калинки. Цветът на Подземния свят. В дървото имаше врата. Беше портал. Седнахме и зачакахме до корените, на полето от огнени цветя. Цветя като кървави петна по чаршаф.

– Ще боли ли? – попитах.

– Само първия път – отвърна леля Ева.

Вратата се отвори и той излезе. Нисък човек с тъмна коса, с черни очила и жилетка на мънички калинки. За мен беше грозен, а бях и много по-висока от него. Изпитах отвращение. Напомняше ми на мъртви неща: гнили гъби, повяхнала коприва и черва. Полепваше по гърлото ми и му беше приятно да ме вижда погнусена. Доближи ни с леки стъпки, докато се наслаждаваше на гледката с маковете.

– Помегранат. Колко ми е приятно най-сетне да се срещнем. Не си красива, но това няма особено значение – каза и се усмихна кисело.

Леля Ева проговори:

– Ще сключиш ли сделка с мен, за да я спася от това?

Владетелят на Подземния свят я огледа внимателно.

– Ти си калинка – каза и я обиколи с вълнение. Аз изобщо не го вълнувах. – Опасявам се, че няма място за сделки. Сключих такава с баща и. Не мога да наруша такова споразумение.

– Ще дойда вместо нея – отвърна леля Ева.

– Толкова изкушаващо предложение. Много бих искал да си в царството ми. В спалнята ми, калинке. Но не може.

Леля Ева го доближи, постави длан на сърцето му и той закрещя. Тя говореше магически думи. Небето се разкъса от светкавици, десетки светкавици, електрическа ярост. Превих се до корените на дървото, разплакана, ужасена, докато леля ми държеше владетеля на Подземния свят. Ръката и стискаше косата му. Това я убиваше. Боговете наблюдаваха и не знаеха кой ще спечели.

Тогава той я грабна и я целуна дълбоко, като изсмука живота и. И тя падна на земята, насред полето от макове, като спяща принцеса. „Каква страст изпитва към нея – помислих си. – Никой никога няма да изпитва нещо такова към мен.“

И тя се превърна в макове.

– Не се тревожи, Помегранат. Омагьосах я, превърнах я в цветя. Не е мъртва. Не бих могъл да убия нещо толкова прекрасно.

И ме хвана за ръка, и ме поведе през вратата към неговия свят.

Стая, пълна с нарове

Навсякъде в спалнята на владетеля на Подземния свят имаше калинки. Бродирани по калъфките, плъзнали по завесите, танцуващи по огледалото.

Води ме в леглото. Чувам тракането на часовниците. Наранява ме, после го прави отново и отново. Заключва ме в стаята. Не съм му нужна за друго.

Казано ми е, че съм негова съпруга. Аз съм съпругата на владетеля на Подземния свят.

В стаята има малки рисунки, окачени на стената – всяка е създадена с тъмни маслени бои и на всяка е нарисуван нар. На всяка съм нарисувана аз, изглежда. Сигурно са към стотина. Всяка е красива и злокобна. Семената на нара са очи; шпионите му ме наблюдават от всяко ъгълче на спалнята.

Отварям една инкрустирана кутийка и вътре виждам остър нож за писма, украсен с рубини.

Пробождам се в сърцето.

Нося се в лодката на господин Уишбоун, в лодката с малкото червено платно. Червено е като нар. Толкова е спокойно, водите – кротки, въздухът мирише на мляко, такава прекрасна мекота.

Отплаваме, отплаваме в космоса.

III

Господин Фингърс се опитва да върне жена си

Събудих се на поляна с макове. Леля ми беше превърната в цветя и бях сама. Изтичах обратно до къщата на леля Ева. Тичах с всички сили и се заключих вътре. Скрих се в спалнята и, под завивките. Прииска ми се да можех да променям формата си. Де да бях вълшебна като леля Ева и да можех да се боря с него, но можех само да бягам. Заспах и засънувах, че отново съм в стаята, заобиколена от рисунки на нарове. Очите им бяха пълни с калинки, дебели рубинени фигури, които разтварят крила. Виках леля Ева да ме спаси, но тя беше се превърнала в богиня, затворена в ковчег, направен от червени цветя. И маковете се смееха, мълниевото дърво се смееше, наровете се смееха, а той се връщаше при мен, връщаше се да ми даде урок.

Когато се събудих, луната беше изгряла на небето, сребърен сърп, проблясващ като ятаган. Слязох по стълбите и отидох в кухнята да сложа чайника. До прозореца висяха китки сушена лавандула и градински чай, а до мивката имаше съдове с прясна мента; една каменна жаба подпираше вратата и ме гледаше. Това беше вещерска кухня. Защо не бях наследила някаква магия? Лунната светлина се носеше лениво в стаята и тогава на вратата се почука. Пуснах го да влезе. Какво друго можех да направя?

Той ме огледа като сънлив паяк и седна на кухненската маса, докато аз сипвах чая. Един от плодовите сладкиши на леля Ева стоеше до чайника като тежка поличба.

– Не съм свикнал съпругите ми да се самоубиват, за да ми избягат. Това няма да се повтори, разбираш ли ме?

Не му отговорих.

Той си намести очилата.

– Разбира се, не искам да си нещастна. Знам, че в Подземния свят ще ти е самотно, затова реших всяка година да ти давам шест месеца на земята, а после ще се връщаш при мен за следващите шест. Ако отново не ми се подчиняваш, ще наруша тази уговорка. Съгласна ли си с това?

Кимнах.

– Не си особено интелигентна, не си и кой знае колко интересна, но си ми съпруга, моя собственост, и трябва да се опитаме да се държим прилично един с друг.

– А леля ми Ева? – попитах.

– През шестте месеца, в които си с мен в Подземния свят, тя ще остане под формата на макове, под моята магия. Когато се връщаш на земята, тя ще се преобразява обратно. И осъзнавам, че най-вероятно пак ще се опита да ме убие, и го очаквам с нетърпение – усмихна се дяволито и продължи: – Не харесвам жените особено много, но мога доста да се привържа към нея. В нея има някаква искра.

– Може да потърсиш мъжка компания. Леля ми има много хубави рокли горе, които можеш да пробваш – казах и се засмях.

Той ми удари толкова силен шамар, че паднах на пода.

– Внимавай какви ги приказваш.

Изправих се малко несигурна.

– Може ли да си взема някакви дрехи от горе, преди да тръгнем?

Той кимна, без дори да ме погледне. Качих се уверено в спалнята на леля Ева и извадих пушката изпод леглото. Докато слизах, насочих дулото към главата му. Изглеждаше искрено изненадан. Дръпнах спусъка и главата му избухна по цялата стена.

– Това е, задето ме удари, лайно такова!

Излязох с пушката и изтичах извън града, в полето с макове. Леля Ева се изправяше, с коса жива като пламъци, а маковете, останали по тялото и, нежно тупваха на земята. Тя ме прегърна позамаяна.

– Застрелях го, лельо Ева. Гръмнах му главата.

– Няма да е мъртъв – отвърна тя.

– Не искам да се връщам при него! – изкрещях.

Все още имаше макове в косата, дълга и кървавочервена като лава. Изведнъж той се появи в мъгла от маков цвят, грабна косата и и я изви в ръцете си. Отново вдигнах пушката, но не можех да се прицеля добре заради леля Ева. Тя изкрещя нещо и в небето започнаха да танцуват светкавици, мълния след мълния започнаха да падат върху него. Ударен от електричеството, той отлетя от нея, а аз отново го застрелях и главата му гръмна. Обезглавеното му тяло падна назад и тупна сред маковете.

– Какво ще правим сега, лельо Ева?

– Ще го напъхаме в дървото – викна тя и го хвана за краката. – Ще го задържи като ковчег.

И го натъпкахме в хралупата, запълнихме я с пръст, а леля Ева я запечата с тежък амулет от макове. После продума на дървото:

– Ще излезеш само ако освободиш племенничката ми от брачното споразумение.

Чувахме го как крещи в дървото:

– КУЧКИ!

Оставихме полето с макове и се прибрахме. Леля Ева запали черни свещи и благоухания и омагьоса камбанки около къщичката. Нарисува спираловидни символи по лицето и ръцете ми с мастило, а аз заспах на дивана. И зачакахме.

Господин Фингърс в дървото

Кучки

К

у

ч

к

и

К

у

ч

к

и

КУЧКИ

IV

Кралица на Подземния свят, какво ще стане с мен?

Разказах на леля Ева за секса. Казах ѝ всичко. Не се изненада. Изчакахме три дни. Останахме в къщата. Пазихме тишина. Той остана затворен в дървото. Мастилените спирали по лицето и ръцете ми се бяха размазали като детска рисунка. Бях изцапано блокче за рисуване. Леля Ева не даваше на мама да ме види. Отпращаше я с красиви лъжи. Беше прекалено убедителна. „За да не се тревожи майка ти“, казваше и беше права, да, беше права.

– Страх ме е. Какво ще стане?

Леля Ева вдигна поглед сякаш разчиташе петната по тавана, очите и се взираха в нещо. Напомняше ми на крокодил с оцъклени очи, който пазеше входа на пирамида, белязана с йероглифи. Имаше зъби. Отговори ми:

– Много е ядосан. Не мисля, че дървото ще го задържи още дълго.

Тогава плаках. Щеше да ме убие, знаех си. А тя ме обгърна с ръце, обви ме с косата си, която миришеше на изстинал въглен, и прошепна:

– Не се страхувай.

– Можеш ли да прозреш в бъдещето, можеш ли да видиш какво ще стане?

– Само единични погледи, Нара. Но ще се боря за теб. Имаш лош късмет. Баща ти те продаде на едно лайно.

И се засмяхме. Защото нямаше какво друго да се прави, освен да се смеем. И тя ме погали по лицето с хладната си ръка.

– Някога влюбвала ли си се, лельо Ева?

– Не – каза. – Но веднъж ме нараниха и повече не позволих да се случи.

– Разкажи ми – помолих. – Дори само за да забравя за малко.

И ми разказа. Била на седемнайсет и имала тайна – един ден срещнала млад аристократ, който яздел в гората. Конят му бил бял като сватбена рокля. Така и не научила името му. Понякога си мислела, че никога не е съществувал, все едно е бил плод на въображението и, призован от желания над духнати глухарчета – пухкави крила на феи, пръснати по вятъра, за да спрат самотата и. Той препускал около нея, хвърлял цветя в косата ѝ и ѝ пращал целувки. Казвал ѝ, че я обича, пак и пак. Играел си с нея, закачал я, дразнел я. Това продължило седмици наред.

Един ден леля Ева го открила в гората, където играел с друго момиче. И той видял, че леля го гледа. И се опитал да се усмихне. Толкова се постарал, но изражението и било такова, каквото никога не бил виждал. Не било гняв, нито ревност. Не било тъга, нито разбито сърце. Защото леля Ева се усмихвала. С най-ужасяващата усмивка. Крокодилска.

– Беше страхливец – каза тя. – Най-ужасен страхливец.

– Ти какво направи?

– Отмъстих си – каза тихо.

– Как?

Думите ѝ бяха много тихи. Зъбите и бяха много остри.

– Изпепелих семейния му дом. Убих родителите и сестра му. Гонех го, играех си с него, закачах се с него, заклах го и изядох сърцето му.

– Не мислиш ли, че може би си попрекалила? – попитах смаяна.

– Накрая плака. Толкова много плака. Проклетият страхливец. – Беше потънала дълбоко в спомените си. После ме погледна тъжно. – Слушай, Помегранат. Ако някой мъж те нарани – посечи го. Ако някой мъж те унижи – посечи го. Ако някой мъж си играе с теб – посечи го.

– Какво ще правиш със съпруга ми?

На вратата се почука. Леля Ева се обърна нежно към мен и се усмихна.

– Нещо по-лошо.

Тя отвори вратата и съпругът ми влезе, и отново седна до кухненската маса. Аз останах на дивана.

– Сега ще ви кажа какво ще стане, дами – каза той с пълен контрол, а чайникът на масата се пръсна на парчета. – Ще взема грозната си жена Помегранат обратно в Подземния свят, където ще я подложа на разнообразни експериментални унижения. А теб – погледна леля Ева – ще те сложат в клетка, където да гледам как умираш от глад.

– Пробвай се да те видим, лайненце.

Той стана и кресна:

– АЗ СЪМ ВЛАДЕТЕЛЯТ НА ПОДЗЕМНИЯ СВЯТ И ЩЕ ПРАВИШ КАКВОТО ТИ КАЖА, ИНАЧЕ ЩЕ ТЕ РАЗБИЯ НА ПАРЧЕТА!

Къщата се разлюля, стените се разтресоха, прозорците избухнаха. Леля Ева ме погледна.

– Тичай при майка си, бегом!

Изтичах от къщата. Видях я как се превърна в огън. Горяща богиня. Стена от пламъци. Хукнах по пътеката.

Видях как къщата гореше в адски пламък. Потъваше в земята, образуваше кратер все едно беше паднал метеорит.

Изтичах обратно при майка си, която печеше хляб. Нямах представа какво да ѝ кажа.

Господин Фингър и леля Ева

П

р

о

п

а

д

а

т

в Подземния свят.

Принц номер 9 ги видя да падат в черната река около двореца. Гледаше ги от кулата си. Каза, че и двамата били от огън, като падащи ангели. Паднали с голям плисък! И двамата се измъкнали от водата, подгизнали и хлъзгави. Каза и че татко изглеждал бесен. Всички искахме да знаем коя е тя, дамата с червената коса. По-късно ни беше казано, че е вещица, която се опитва да развали брака на татко. Сигурно е успяла, защото повече не видяхме жена му.

Какво стана с вещицата ли? Ами първо татко не знаеше какво да прави с нея. Тя беше труден гост и затворник. Той все заплашваше да я сложи в клетка, но така и не го направи. От своя страна тя му беше нанесла големи щети. Беше прекъснала входа към Горния свят и сега бяхме затворени тук.

Принц номер 2 бе халосан по ухото, задето попита татко дали ще се ожени за вещицата. Аз си мълчах, но исках да говоря с нея. И един ден ми се отвори тази възможност.

Седеше в градината под едно ябълково дърво и изглеждаше доста раздразнена. Използвах момента да се представя.

– Здравей, аз съм принц номер 14, или Лъвхарт, ако предпочиташ – рекох и се усмихнах възможно най-мило. Тя имаше много необичайни очи – напомняха ми на нещо хищническо, на някакво влечуго може би. Тя ме изгледа внимателно и отметна тънки кичури червена коса от лицето си.

– Здравей, Лъвхарт – каза.

– Та харесва ли ти в Подземния свят?

Тя ме погледна за миг и вдигна пръст нагоре.

– Ти също си от горе.

– Да. Татко ме отвлече и уби истинския ми баща.

– За съжаление, това не ме изненадва. Невъзпитан е, няма си и представа от добри обноски.

– Можеш ли да отвориш прохода към Горния свят?

Тя ме изгледа с подозрение.

– Може би.

– А защо не го направиш и не се прибереш?

– Защитавам човек, когото обичам. Нищо няма да отворя, докато не съм сигурна, че ще е в безопасност.

– Владетелят на Подземния свят влюбен ли е в теб?

– Ни най-малко. Обсебен е от мен, защото не може да ме контролира. Само толкова.

– Аха – казах, защото не знаех как да отвърна.

– Той не разбира любовта и не харесва жените особено много – каза тя и сама си се засмя.

– Какво му е смешното? – попитах.

– Ами отвлича жени за съпруги, без да ги харесва. После отвлича деца, дава им номера, пак без изобщо да ги харесва. Питам се, какво ли харесва всъщност?

– Харесва часовници – казах.

– Не, харесва факта, че часовниците са предсказуеми. Подлежат на контрол. Няма и някакво разбиране за време. Доста е глупав.

И очите и се зареяха в далечината.

– Какво си мислиш? – попитах.

– Просто си го представях в рокля.

И я оставих да си представя под ябълковото дърво, и реших, че е удивителна.

Принц номер 3 я следеше, наблюдаваше я от кулите, пращаше косове да докладват за нея. В съперничеството си татко и вещицата бяха равностойни. Никой не отстъпваше. Порталът оставаше затворен. Тогава един ден нещо се промени.

Татко сбърка.

Удари ѝ шамар

и си спомням,

че тя се

усмихваше.

Тя изкла принцовете от 1 до 12. Един по един. Отряза им главите и ги остави на масата за ядене. Тогава татко започна да се моли. Аз и Тъмбълти бяхме пощадени. Брачното споразумение беше развалено и порталът най-накрая беше отворен.

Когато порасна, искам да съм като нея.

V

Септември 1887 г.

Инспектор Голиат Хъни-Флауър и човекоядците на улица „Дюдроп[47]“

Животът ми беше много по-различен, преди да срещна Мирър. Няколко години бях инспектор в Скотланд Ярд в Лондон. Няколко седмици преди да я срещна, работех по един много чудат случай.

Беше лондонска есен, с листа с цвят на шоколад и изгорял карамел на големи и тежки купчини покрай улиците или понесени от вятъра. Небето беше сиво и завихрено, прошарено от яркорозови ленти. Висшестоящият ми, Парсифал Уайт, ми беше дал да разследвам случай с брат и сестра, които живееха на улица „Дюдроп“ – разбит път в Южен Лондон с редови къщи, близо до една работилница за лодки. Седмици наред съседите се оплаквали от двамата. Шумове нощем, блъскане и крещене. И странни миризми. Бях изпратен да говоря с тях, да разбера какво точно става и да оправя нещата. Трябваше да е най-обикновен случай.

Когато пристигнах в дома на Кръмп, валеше толкова силно, че чадърът ми се счупи под тежестта на болезнено големите капки дъжд и се отпусна в ръцете ми като удавен кос. Захвърлих чадъра в едно близко кошче, доближих малката редова къща и почуках на вратата. Кокалчетата ми бяха охлузени, защото вечерите се боксирах – баща ми ме беше тренирал в Египет.

Чух тихо движение вътре – чифт чехли по килим, които бавно се приближават. Тази сутрин четох едно писмо от баща ми. Страниците бяха сгънати като кърпичка в джоба ми, близо до сърцето. Беше започнал разкопки в Кайро, при гробницата на една египетска принцеса. Щеше да отнеме дълги месеци, но много се радваше. Надяваше се да се върна в Кайро и да остана с него, както му бях обещал. Почеркът на баща ми беше завъртян и красив, имаше и йероглифи по ъглите. Вълшебни символи.

Липсваше ми. Липсваше ми Египет. Беше ми изпратил някои от рисунките си на находки близо до входа на гробницата и на гравюрите по стените. Бързи скици на червени и черни същества като калинки, които танцуваха над входа. Комични рисунки на жреци с маски като насекоми покриваха стените в някаква процесия, като всеки носеше съд с нещо, принадлежащо на принцесата. Всеки от жреците беше показан с церемониална кама и огледало. Баща ми ми беше казал, че носели огледала, в които да пленяват души, а и защото служели като проходи към други светове, както и за врачуване. Замислих се за принцесата и властта, която е имала над тези хора. Колко ли далеч биха стигнали за нея? Имаше ли изобщо граница?

Вратата се отвори с леко скърцане и Доти Кръмп, дребна женица в розова рокля и възголеми пухкави чехли, ме изгледа с любопитство.

– Добър ден, госпожице Кръмп. Аз съм инспектор Голиат Хъни-Флауър. Дойдох заради оплакванията.

Устните ѝ се извиха в полумесец, а очите и бяха много бледи – като яйца.

– А, да, заповядайте – изчурулика тя. Гласът и звучеше като детски; не принадлежеше на това тяло. Последвах я в коридора, където висеше очукан празен кафез. – Направих сладки с конфитюр, Мортимър много ги обича – каза тя и ме потупа леко по рамото.

Мортимър Кръмп седеше в тясната кухня, висок и строен, почти кльощав, облечен с дълго свръхголямо кафяво яке. Имаше малко лице като на птица и много големи и дълги зъби.

Доти ме покани да седна, сипа ми чаша чай от един пукнат чайник и ми сложи чиния със сладка с конфитюр. Мортимър ми подаде ръка.

– Приятно ми е да се запознаем, господине.

Кухнята беше тясна и тъмна, с покафенели от тютюн тапети и портрет на начумерената кралица Виктория в рамка, окачен накриво над мивката. Погледнах през прозореца и видях малка градинка, цялата в плевели. Зад Мортимър имаше друг коридор, който водеше към стълби за нагоре, а под тях имаше зелена врата, която предположих, че води към мазето. Това, което привлече окото ми, беше богато украсената брава на тази врата.

Мортимър избърса конфитюра от устата си и проговори.

– Може ли да попитам коя е родината ви, господин Хъни-Флауър?

Отпих от чая, който беше много добре запарен.

– Роден съм в Египет, но баща ми е англичанин.

Столът изскърца под тежестта ми. Улових отражението си в огледалото – брадата ми беше влажна и чорлава.

Приличах на голяма мечка, паднала в реката. Двамата ме гледаха малко злонамерено.

– През последните няколко седмици получихме много оплаквания от съседите ви за шумове нощем, които идват от вашия дом. Най-вече крещене и блъскане. Можете ли да обясните?

Мортимър се почеса по носа.

– Имаме проблем с тази къща. Смятаме, че тук има някакво зловредно присъствие.

– Зловредно присъствие? – попитах.

– Да, чуваме странни шумове, няколко пъти дори чухме имената си.

– Не забравяй и миризмата, Морти – каза Доти. – Лъха отвратително, като горяща свинска плът.

– Намеквате, че домът ви е обитаван от духове ли?

– Точно така, господин Хъни-Флауър – каза Мортимър и си взе още една сладка. – Със сестра ми водим много спокоен живот. Живеем в тази къща от деца и никога не е имало проблеми. За първи път се случи на Коледа, когато Доти приготвяше вечерята в кухнята и чу как нещо я вика по име. Аз също чух глас. Четях вестник. Имахме котка и вълнисто папагалче, но скоро след това и двете изчезнаха.

– Нещо друго?

– Със сестра ми вече не сънуваме.

Настана особена тишина. Мортимър дъвчеше сладката си. Доти потропваше с костеливия си пръст по бузата си. Мортимър изведнъж се разсмя, а тя се разкикоти като ученичка. И двамата ми се струваха някак смущаващи.

Мортимър си нагласи якето, което беше изцапано с конфитюр, и се наведе към мен.

– Е, инспектор Хъни-Флауър, гонят ли ни духове? Обидили ли сме някой мъртъв роднина?

– Да, може би пралеля Марджъри – каза Доти дяволито. – Тя така и не ни харесваше, помниш ли случката с грейката на чайника?

Столът под мен болезнено изскърца. Усещах как единият крак се клатушкаше тревожно.

– Не съм специалист по паранормалното.

– Какво ни тормози, инспекторе? – попита Мортимър, като ме гледаше втренчено. Очите му бяха малки отблясъци, като приказно злато.

– Какво има зад зелената врата? – попитах, без да осъзнавам, че думите излизат от устата ми. Усещах писмото в джоба си; беше като грейка до сърцето ми. Надушвах гъста сладост, плътна, тежка миризма, която се издигаше и прикриваше нещо друго.

– А, пудингът от тапиока май е готов.

Доти весело загреба огромна буца от сочния, парещ, подобен на жабешки хайвер пудинг, сипа в три купи и ми подаде едната.

– Не, благодаря, не бих могъл.

– А, глупости. Такъв човек като вас – цял мечок. Харесвате сладки неща, нали?

Мортимър се включи:

– Доти много обича да храни хората. – Пъхна голяма лъжица сочна тапиока в устата си. – Колкото до зелената врата, води към мазето. С удоволствие ще ви покажа. Даже трябва да видите цялата къща, че да придобиете представа.

Седях мълчаливо и си ядях пудинга. Мислех си за приказката за Хензел и Гретел. Писмото – все още горещо до гърдите ми. Но не си тръгнах. Гледаха ме, докато ям. Когато свърших, изведнъж се сетих как, когато бях малък, баща ми ме предупреждаваше да не се доближавам много до спящите крокодили, защото не спят, а чакат да те хванат.

На рафта имаше един красив часовник, който ми привлече окото – беше сребърен, с гравирани феи, танцуващи около циферблата. Жужеше тихо като насекомо.

Леко влажна ръка ме потупа по главата, вдигнах очи и видях Доти.

– Хайде, елате.

Беше ми малко замаяно.

Последвах я в коридора и тръгнах нагоре по стълбите. Отново пожълтели от тютюн тапети – постоянен мотив в къщата. Малка снимка на сив котарак на име Господин Пикълс[48] – явно липсващият любимец – беше окачена до прозореца на площадката. И миризмата, която се долавяше в кухнята, прикрита от онази сладост, тук беше много по-остра. Гъста, изгоряла, мазна миризма.

Доти ме заведе в спалнята си.

– Заповядайте, заповядайте.

Стаята миришеше на кисело. Пак малка стая, с голямо легло с покривка на цветя. Тапети на цветя и счупено огледало до леглото.

– Понякога чувам гласове нощем. Напеви и пъшкане.

Килимът беше гнусен, с котешки лайна и прах. Кафеникава снимка, окачена в рамка над леглото. Беше Доти като малка, танцуваща на брайтънския кей. Приличаше на малка феичка, кълбо от руси къдрици и блещукащи очи. Коленичих и погледнах под леглото. Пак котешки лайна, но и още нещо. Пресегнах се и извадих парче суха човешка кожа с няколко косъма по него.

– Я – каза Доти, като се приближи. – Чудно какво ли е това. Нали ще останете за вечеря, инспектор Хъни-Флауър? Ще правя ябълков пай. Нали ви е любим?

– Да, любим ми е, откъде знаете? – казах и се обърнах към нея.

Парчето кожа лежеше като листо в дланта ми.

– Изглеждате като човек, който харесва ябълков пай. Толкова сте голям и силен, и сладък.

Мортимър подаде глава в спалнята.

– Намерихте ли нещо интересно?

– Човешка кожа – казах и я вдигнах към него.

Той я погледна за момент, после се вгледа в мен.

– И какво означава това?

– Не става въпрос за духове. А за нещо съвсем различно. – Погледнах стария гардероб в ъгъла на стаята на Доти и отидох при него. – Може ли? – Погледнах я и тя кимна.

Врата се отвори с театрално скърцане, а вътре бяха закачени пет-шест рокли с ужасяващи цветни мотиви и проядени от молци. Изглеждаха прекалено големи за нея. Нямаше нищо друго.

Влязох и в стаята на Мортимър, като все още стисках кожата в ръка подобно на някакъв странен талисман. Неговата стая беше по-голяма, много тъмна, без прозорец. Голямо легло в средата на стаята, под което погледнах. Никаква човешка кожа. В стаята беше горещо като в пещ. Никакви снимки по стените, само същите мръсни, кафяви тапети. Вместо гардероб имаше скрин, който прерових. Стари чорапи, ризи и панталони с дупки. Отново нищо интересно.

В ъгъла имаше сгънат вестник, който служеше да подпира вратата. Датата привлече погледа ми. 27 декември 1881 г. Излязох от стаята, тъй като бях започнал да се потя. Доти излезе на площадката пред мен с лека стъпка.

– Морти, ще направя още чай, докато му показваш мазето.

– Отлична идея.

Мортимър ме поведе обратно надолу по стълбите, покрай отдавна загубения котарак Господин Пикълс. Не знаех какво да направя с кожата, затова я увих в една носна кърпа и я прибрах в джоба си. Той извади един златен ключ от джоба си и го пъхна в сложно украсената брава.

– Красива е, нали? Бравата – каза и ме изгледа в очакване на отговора.

– Необичайна е.

– Да, може да се каже – рече и ми намигна. Това много ме изненада. – Кажете ми, цял живот ли сте били полицай?

Отново усетих писмото, топло до сърцето ми, туптящо.

– Не. Като младеж бях боксьор в Лондон.

– Борец. Виждам го във вас.

Вратата се отвори с лекота и разкри ярко осветена стая, боядисана в бяло и с бели каменни стъпала. Очаквах някаква тъмница. Но беше като в болница, пълна противоположност на останалата част от къщата. Слязохме по стълбите. На стената висеше единственият предмет в стаята – странен сребърен часовник, който тихо тиктакаше. По него имаше много детайлно гравирани човешки крака и ръце.

– Какво държите тук? – попитах.

– Е, както виждате, в момента няма нищо.

– Защо има ключалка на вратата?

– За да не избягате.

Съобщение до пресцентъра на в. „Таймс“

Вчера бе открит масов гроб в дом на улица „Дюдроп“ 7, Южен Лондон. Мортимър Кръмп и сестра му Доти бяха арестувани от инспектор Хъни-Флауър.

Дотук от подовете, стените и градината са извадени над сто тела. Молим всеки, който има някаква информация, да съобщи.

Инспектор сержант Уайт

7 октомври 1887 г.

VI

Среща с господин Тъмбълти

След случката ми дадоха двуседмичен отпуск, затова отидох в Норфък, за да си успокоя нервите и да се видя с чичо си, който беше монах в приората в Лоустар и който беше поискал да му помогна по някакъв личен въпрос.

Пътят към приората беше осеян с почервенели листа, някои танцуваха във въздуха като пламъчета, после падаха около краката ми, изтощени и угасени. Оставаше още километър и половина по пътеката до портите – разтеглена като огромен червен език, заобиколена от дървета, които я ограждаха като счупени зъби. Писмото от чичо ми бе пристигнало два дни по-рано – искаше помощта ми в някаква чудата ситуация, за която не ми беше дал никаква информация, само настояваше да дойда. Не бях виждал чичо си от десет години и бях колкото загрижен, толкова и изпълнен с щастие, тъй като много ми липсваше.

Портите се появиха иззад един гъстак от бръшлян. Малката средновековна сграда беше заобиколена от големи градини с билки и цветя и просторен двор, който се ширеше надолу по хълма към гъстата гора. Беше красиво и спокойно.

Извадих една метална кутийка със захарни крушки от джоба си и лапнах два бонбона.

Фредерик стоеше до входа на приората под висяща саксия, преливаща от диви маргаритки. Беше висок и мускулест, без брада и с гъста тъмна коса. Приближи се бавно и хвана ръката ми.

– Голиат, скъпи племеннико. Искрено ти благодаря, че дойде. – На лицето му се четяха облекчение и обич. – Ела да пием чай.

Фредерик ме заведе до приората и влязохме в тясната кухня, която гледаше към билковата градина. Помещението миришеше на мед и подправки.

– Как пътува? – попита и ми предложи голям дървен стол до широка дъбова маса.

– Удобно, благодаря. Пейзажът ми се стори много успокояващ. Всичко е толкова равно.

– Да – каза Фредерик, напълни чайника с вода и го сложи на печката. – Има някаква привлекателна тайнственост, но не е за всекиго. – Спря и ме погледна тъжно. – Не мога да повярвам, че минаха почти десет години, откакто се видяхме за последно. Съжалявам за това.

– Имаш ли бисквити? – попитах.

– Не си се променил, още обичаш сладкото. – Отиде до долапа и извади една кутия. – С яйчен крем?

Кимнах и той ги остави на масата пред мен.

– Какво е станало, Фред? Кажи ми.

Той стоеше неподвижно над печката.

– Преди няколко дни в приората дойде гост. Казваше се господин Тъмбълти. Ексцентричен младеж. Каза, че доставя подарък.

– Подарък ли? – попитах и си взех една слепена бисквитка.

– Да, подарък. Донесе малка черна кутия с огромна червена панделка.

– И за кого беше този подарък?

Фредерик ме изгледа с интерес.

– Каза, че е за теб.

Водата завря и чайникът прониза въздуха като банши. За момент между нас остана крехка тишина. Той свали чайника от огъня и приготви чая.

– Отвори ли го? – попитах, когато Фредерик донесе чая.

– Не, пазих го. – Подаде ми чаша. – Ще ида да го донеса.

И излезе от стаята.

Отвън една проскубана бяла стара котка се излежаваше в билковата градина; имаше очи зелени и дълбоки като на демон. Почесваше се лениво под розмарина. Аз отпих от чая и се замислих за още една бисквита.

Фред се върна с кутията, която беше облицована в гладко черно кадифе и украсена с голяма червена панделка, както я беше описал. Остави я на масата.

– Човекът каза ли ти нещо?

– Не, само ми подаде кутията и се усмихна. Забелязах, че имаше много болна кожа.

Развързах панделката, пуснах я настрани и вдигнах капака на кутията. Вътре имаше десет идеално запазени млечнобели човешки зъби, както и визитка.

Ебенизър Тъмбълти

Пътуващ фокусник и колекционер на редки антики

Фредерик изглеждаше ужасен и отстъпи назад.

– Веднага махни това нещо от тук.

Изпълних желанието му и се отървах от кутията. Извървях половин километър от приората до малък каменен мост, пуснах гнусния подарък във водата и гледах как бе отнесен от течението. Ръцете ми бяха свити в юмруци и се потях, а сърцето ми се усещаше все едно беше смазано.

Когато се върнах в приората, той очакваше обяснение. Наистина ми се гадеше. Пак седнах на стола в кухнята, докато той стърчеше над мен разярен.

– Искрено съжалявам – казах, подпрял глава в ръце. – Нямам представа защо се е случило.

– Ти си полицай, Голиат. Сигурно имаш врагове – мърмореше Фред. – Кого си ядосал?

– Не знам. Досега не са ми пращали зъби.

Чу се шум от копита и двамата се спогледахме. Отидохме на вратата, а отвън бе спряла кървавочервена карета, а кочияшът, младеж с яркооранжева коса, се приближи предпазливо.

– Аз съм господин Фоксхол[49]. Дойдох да взема инспектор Хъни-Флауър. По покана на почитаемия господин Тъмбълти.

Усмивката му беше малка и проклета.

– Не се качвай в тази карета – викна Фредерик и ми препречи пътя, след което лошо изгледа Фоксхол. – А колкото до вас, господине, не желая да виждам противните подаръци на господаря ви.

Фоксхол отстъпи и измърмори нещо едва чуто. Сложих ръка на рамото на Фредерик.

– Пусни ме да се кача. Трябва да разбера какво иска.

Фоксхол отвори вратичката.

– Скачайте вътре, господине.

Фредерик ме изгледа.

– Ти луд ли си? Каква власт имат тези хора над теб?

– Моля те, Фред. Довери ми се. Изпрати телеграма на инспектор сержант Уайт. Уведоми го какво е станало.

– Ще го върна преди полунощ, господине. Също като Пепеляшка – засмя се Фоксхол.

– Ще го върнете и още как! – рече твърдо чичо ми и се обърна към мен. – Ще те чакам.

Качих се в каретата, която беше тапицирана с червена коприна. Фред гледаше след мен. Изглеждаше много разтревожен.

Потеглихме по красивия червен път от приората, докато черната кутийка нежно се носеше по течението, по сребърните ноти на водата.

Возихме се около час, докато слънцето се спускаше – портокал, разтапящ се в плоския като тиган пейзаж. Фоксхол мълчеше и от време на време ми хвърляше поглед с онези любопитни черни очички.

Най-накрая каретата спря. Небето отвън беше мастилено черно и обсипано със звезди. Фоксхол отвори вратата.

– Къде сме? – попитах.

Устата му беше като процеп на пощенска кутия.

– На вечеря.

Стояхме на голямо, равно поле. На средата имаше маса, наредена за вечеря, със запалена свещ и бутилка червено вино. Над нас висеше тежка, пълна луна и огряваше с луминесцентна светлина; всичко изглеждаше като театрален проспект. На масата седеше млад и строен господин, облечен с елегантно вечерно сако; беше оставил цилиндъра си на земята. Когато се приближих, той стана и погледите ни се срещнаха. Лицето му беше бяло като лунно сияние, с черни очи и кожа, белязана от шарка. Косата му – бяла като звезден прах. Изглеждаше наполовина фея, наполовина демон.

– Добре дошли, Голиат Хъни-Флауър.

Говореше тихо и ми махна да седна, докато той сипе виното. Фоксхол се върна при каретата. Зачудих се на чие поле седим и дали някой кисел фермер щеше да се появи изведнъж с пушка в ръка, след като е видял двама господа да вечерят. Може да си помисли нещо лошо.

– Харесаха ли ви зъбите?

Отпи от чашата си. За момент се замислих дали е напълно ненормален.

– Какво искате от мен, господин Тъмбълти? – Въздържах се от виното.

– Интересен сте ми, господин Хъни-Флауър.

– За какво изобщо приказвате? – Започвах да се ядосвам.

– Унищожихте двамата Кръмп – малкия ми проект. Бях вложил много време и енергия в тях, а вие сложихте край. За мен сте едно неудобство. И бяхте забелязан – каза той и извъртя очи нагоре.

– Те бяха масови убийци и се опитаха да ме изядат – казах отвратен, като блъснах здраво с юмрук по масата. Тя се разтресе толкова силно, че бутилката с вино щеше да падне.

Тъмбълти се изправи, приближи се, наведе се към мен и прошепна:

– Те бяха моят малък проект. Развалихте ми играта.

Изправих се и го погледнах право в очите. Бях огромен в сравнение с него като стена и с цяла стъпка по-висок. Лицето му се разтегна в лека усмивка и той внимателно отстъпи.

– Сякаш сте издялан от камък. Вие сте природна стихия. Но за в бъдеще престанете да се месите в моите дела, иначе ще бъда принуден да се разправя с вас.

– Не ми оставяте друга възможност, освен да ви арестувам…

– Нищо такова няма да правите – прекъсна ме той и насочи пистолет към главата ми. – Сега седнете и ще го обсъдим като джентълмени; точно така, добро момче.

– Вие сте…

– Луд ли? – прекъсна ме той отново. – Да, разбира се, че съм луд. Мислите ли, че нормален човек би събирал човешки зъби? Не, разбира се, просто не е рационално. Сега се успокойте. Както казвах, никак не ми се иска да се наложи да ви застрелям. Да го наречем приятелско предупреждение.

Той се усмихна мъртвешки.

– Какво сте вие? – попитах слисан.

– Ето това е интересен въпрос – каза и широко отвори уста.

– Да не запеете?

– Весел човек сте, инспекторе. Не, нямаше да подема песен, макар че много харесвам музикалното изразяване във всичките му форми.

– Кой сте вие? – изревах, треснах юмруци в масата и виното се разби на земята.

Той се изправи.

– Аз съм играта, инспекторе. Аз съм играта.

– Искам да се върна при чичо си – казах. – Нямам какво повече да ви кажа.

Обърнах се и тръгнах към каретата, където Фоксхол се беше облегнал дяволито и се опитваше да подслушва по нощния въздух.

Тъмбълти подвикна след мен:

– Беше ми много приятно. Трябва пак да се съберем – каза той, сложи си цилиндъра на главата и се поклони като актьор на сцена, публиката му – мъртвата планета, която висеше над него в космичните първи редове.

VII

Тъмбълти в Лондон

Върнах се в Лондон. Делото срещу Мортимър и Доти Кръмп беше по всички заглавия на вестниците. Лицата им надничаха от страниците като духове, пленени в стъкло.

Върнах се на работа, където ме чакаха няколко пакета. Красиво опаковани кутийки, всяка с комплект човешки зъби.

Господин Тъмбълти нямаше да ме остави на мира. Занесох ги на инспектор сержант Парсифал Уайт, поседях в кабинета му, докато той ги разглеждаше внимателно, и му обясних какво беше станало.

– Колко такива подаръка си получил, Голиат?

Беше обгърнал кутийката с пръсти.

– Дотук – шест, сър.

– След като получих телеграмата ти, отправих някои общи запитвания за Тъмбълти, за да видя дали някой е чувал за него. Надявам се скоро да се появи някаква информация за него. Това е някакъв обсебен и странен човек.

Бъди особено предпазлив, Голиат. Ще изпратя полицай пред жилището ти довечера. Казва се Уолнът. Много надежден. Дръж ме в течение, ако пристигнат други неприятни пакетчета. Прилича ми на някакъв циркаджия. Иска реакция. Не му я давайте. Нека го подмамим да се покаже.

– Според вас какво иска от мен?

Инспектор Уайт остави кутийката със зъби обратно на масата.

– Ясно е, че е напълно побъркан. Обича да си играе. Ти си развалил една от игрите му и сега трябва да си платиш.

Полицай Уолнът прекара вечерта пред жилището ми. Наблюдавах го от таванското прозорче. Понякога се зазяпваше в звездите и си свиркаше и затова го харесах. Правех същото в Кайро, когато бях малък. И явно много обичаше да яде, защото си беше взел няколко опаковани сандвича и голямо парче сливов сладкиш в джоба. Занесох му топъл чай, което го зарадва.

– Благодаря ви, сър – отвърна ми той с трохи от сладкиш около устата.

– Нещо подозрително? – попитах.

– Не, никакви следи от лунатици, сър. Малко по-рано един накуцващ човек и едно улично куче, но нищо друго за докладване.

– Много съм ви признателен за това. Благодаря.

– Удоволствието е мое. Звездите се виждат. Много са ярки. Вечерта си е прекрасна. Ако перкото със зъбите се появи, сър, ще го пипна.

– Благодаря ви, Уолнът.

И се върнах в жилището си, където на входа ме чакаше кутийка с червена панделка.

На сутринта се появиха някои резултати от запитванията на инспектор Уайт за господин Тъмбълти. Една стара дама чакаше в кабинета на Уайт с информация. Седеше прегърбена над бюрото му, в мръсна кафява рокля с дантели и мърляви ръкавици в същия цвят. Лицето и беше набръчкано и сиво, с висока купчина бяла коса на главата и изгнили черни зъби. Вонеше ужасно, като дъното на Темза. С инспектор сержант Уайт седнахме срещу нея и той започна с въпросите.

– Благодаря ви, че дойдохте. Може ли да попитам как се казвате?

Устните на съществото помръднаха малко нестабилно.

– Алис Бътърс[50].

– Бихте ли ми казали нещо за себе си?

– Защо? – попита тя подигравателно и се вторачи в него като таласъм с черните си очи.

– Бих искал да знам откъде получавам информация.

Тя склони.

– Работя в таверна „Блубел“[51] до площад „Митра“. Поднасям пиенето, чистя. Такива неща. Собственикът ми дава да спя в мазето. Имам си собствено легло. Нямам семейство. Всички са мъртви. Само аз съм.

Стори ми се странно малко същество.

Инспектор Уайт я гледаше хладно.

– Какво знаете за господин Тъмбълти, Алиса?

– Ами виждала съм го и преди. Идвал е в кръчмата няколко пъти. Облича се много елегантно. Истински джентълмен. Но плаши момичетата с лицето си.

– С лицето си ли? – отбеляза инспектор Уайт.

– Да. Имал е шарка или нещо такова. Лоша кожа и бяла като Луната, господине. Остави визитка на собственика, каза май, че продавал антики.

Тя подаде визитката – същата, каквато и аз бях получил.

– Споменавал ли е работата си, или къде живее в Лондон?

– Каза, че бил колекционер, господин полицай, събирал необичайни артефакти. Каза, че много пътувал, най-вече в чужбина, и се върнал в Англия заради някакви недовършени работи.

– Какви са били те?

– Не каза, господине. Но каза, че е отседнал при някоя си госпожа Пудинг на съседната пряка.

При тези думи инспектор Уайт отвори вратата и извика полицай Уолнът. Продума му нещо тихо на ухо и пак седна.

– Пращате хрътките си да го надушат ли, инспекторе? – попита госпожа Бътърс.

– Нещо такова – отвърна той. – Какво друго знаете? Всяка малка подробност може да е от значение.

– Какво по-точно е направил, ако може да попитам? – каза тя и го изгледа с любопитство.

– В момента е оперативно интересно лице. И много бих искал да разговарям с него.

– Струва ми се, че е лошо момче – каза тя и започна да се смее. Тази черна уста, със зелени венци и кафяви зъби. Гадеше ми се само като я гледам.

– Има ли нещо друго, госпожо Бътърс?

Тя продължаваше да се смее.

– Госпожо Бътърс? – повтори хладно инспектор Уайт.

Смехът секна изведнъж и онези черни очички се сведоха, а ръцете и се заиграха с мръсните кафяви дантели.

– Бих казала, че е луд за връзване. Наистина не мога да ви кажа друго, господа.

И стана да си ходи; инспектор Уайт я изпрати по дългия тесен коридор до входа. Тя застана на вратата, обърна се да ме погледне с крайчеца на окото и се поклони ниско. Тогава, усмихната като проклет таласъм, изчезна през вратата на улицата.

Останах така, с крака, заковани за килима. Впити в пода. С онемял мозък. Тогава извиках:

– ТОВА Е ТОЙ. ТОВА Е ТОЙ!

Но вече се беше изгубил из Лондон.

VIII

Декември 1886 г.

Тъмбълти и господин Фингърс

Казвам се Ебенизър Тъмбълти и съм кутия загадка. Аз съм богат магазин за фокуси. Аз съм трионът, с който фокусникът разрязва асистентката си на две. И после хората се чудят защо е мъртва.

Аз съм нещо гадно и съм луд като ножица.

Клъц клъц клъц клъц

Тъмбълти.

Така се казвам.

И ме питате – какво е миналото ми, откъде съм? Човек ли съм изобщо? И ще ви кажа. Да, да, някога бях човек, но никога не съм бил мил.

Израснах в заможно семейство в Лондон. Баща ми беше търговец на бижута и натрупа състояние, докато обикаляше света. Бях единствено дете, независимо и умно, и смятаха, че когато порасна, ще поема бизнеса му. Баща ми се връщаше с джобове, пълни с перли и изумруди, големи колкото очи. А аз жонглирах с тях – играех си с царски съкровища все едно съм дворцов шут. Получавах всичко, което съм искал, но пак излязох крив.

Убих всичките ни домашни любимци, хвърлих телата им в каналите, но запазих зъбите като сувенири. Прибрах ги в кадифените кутийки за бижута, които баща ми донесе от пътешествието си до Париж. Диамантите бяха заменени със зъби. Държах колекцията си на дъното на гардероба. Ред върху ред черни кутийки. Вълшебни кутийки за проклета фея.

Преди да навърша десет, вече бях убил първото си човешко същество. Беше слугинята ни. Бутнах я по стълбите. ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ХА-ХА-ХА-ХА-ХА

Беше доста лесно. И зъбите и бяха моят трофей. Въпреки уврежданията на ума ми семейството ми остана в блажено невежество. Понякога се чудя дали бяха абсолютно тъпи. Успях да извърша седем убийства преди петнайсетия си рожден ден, едно от което беше братовчед ми Септим – сполетя го нещастен случай. Подхлъзна се и падна от покрива. След здравия ми ритник в гърба му. А-ха-хаха!! Беше прекалено лесно и прекалено приятно, че да мога някога да спра.

Къщата ни беше богато украсена, но мрачна триетажна сграда близо до Хайд Парк, към който гледаше стаята ми. Гледах пешеходците и си измислях начини да им взема зъбите. Може би се чудите защо имах такава мания по зъбите. И аз често съм се чудил и наистина нямам представа. Не мога да ви отговоря. Първият ми спомен за зъби беше с дядо ми. Бях седнал на коляното му, с лице близо до устата му, която беше покрита с тънки сиви косъмчета. А зъбите му бяха огромни и жълти, животински ужасии. Резци като на саблезъб тигър. Помня как си мислех: „Ще си отхапе от мен“.

А сега се чудите дали имам тези екземпляри в някоя от тъмните кутийки, нали? Ами отговорът е „да“. Винаги са били моята гордост. Не го убих. Умря спокойно във фотьойла си. Аз само ги извадих по-късно.

Но нещата се променят, както винаги, и след петнайсетия ми рожден ден животът ми се промени драстично.

Баща ми беше в Африка за няколко месеца, където ръководеше добив на диаманти, и една вечер се върна неочаквано с ужасна треска, с циреи по лицето и тялото, с халюцинации, потен. Докторът му забрани да излиза от стаята си, но вече беше късно.

На следващия ден и майка ми прихвана болестта, след това и аз. Баща ми умря с писъци на третия ден. Освободихме слугите. Докторите не можеха да направят нищо; не можеха да разпознаят болестта. Лежах в стаята си и чувах как майка ми плаче в съседната, как умира. През нощта се спомина и аз останах сам. Не исках да умра. Не исках да приключа. Все ми се струваше, че виждам дядо си да седи в ъгъла на стаята и да ме гледа с беззъба усмивка. Миришеше на сварени карамелови бонбони. Мисля, че с удоволствие ме гледаше как умирам. Мисля, че тихо се смееше.

И казах на глас:

– Казвам се Ебенизър Тъмбълти и ще сключа сделка с всеки ангел или дявол, който спаси живота ми.

Не получих ангел. Но и не очаквах такъв. Той се появи и застана до леглото ми с черните си очилца и се представи като владетеля на Подземния свят.

– Интересно нещо си ти, Ебенизър – каза, както се беше облегнал на гардероба.

Едва си държах очите отворени; в стаята се образуваше мъгла, тъмна и опушена. Дядо ми беше изчезнал.

– Май ще е най-добре да дойдеш с мен. И не се притеснявай, не хапя – каза той с усмивка.

Юни 1887 г.

Тъмбълти заменя душа за зъби

Аз съм фокусник. Аз съм колекционер на редки артефакти, особено зъби. И имах един особен артефакт, който исках да продам. Душа. Много рядка душа. Държах я в красив буркан. Тя беше тънка синя ивица, завихрена и къкреща. Беше ми тъжно, че се разделям с нея, но имах нужда от други неща.

Посетих часовникаря Албърт Чаймс. Удължителя на животи, убиеца на деца. Исках да направим размяна. Душа срещу зъби, душа срещу зъби, душа срещу зъби… зъбченца.

– Добро утро, Албърт – казах и свалих цилиндъра си. Той изглеждаше напълно ужасен и това ме зарадва. Аз може би бях единственото нещо, което го плашеше.

– Какво правите тук, Тъмбълти?

И преди бях търгувал с него, знаеше какво харесвам.

– Имам нещо за продан. Нещо, което може би ще те заинтересува – казах, извадих буркана от джоба на сакото си и му го подадох. Очите му грейнаха, хипнотизирани от съдържанието.

– Душа.

– Много необичайна душа – отвърнах.

– Как се сдобихте с нея?

– На една египетска принцеса е. Прекарах известно време на едни разкопки в Кайро. Гробницата и беше изрисувана с червени цветя. Душата и седеше в малък съд и чакаше да бъде прибрана.

– Тази душа не е човешка. А нещо друго – измърмори Албърт и леко я разклати. Беше развълнуван. Виждах, че ръцете му треперят.

– Да, била е необикновена. Може би на вълшебница? Сложи я в някой от часовниците си.

И тогава погледът ми се спря на един висок, красив старинен часовник с резбовани калинки, който стоеше в задния край на магазина.

– В нещо подходящо. Като онова – и го посочих.

– А какво искате в замяна?

Усмихнах се.

– Зъби. Зъбите на децата. Трябва ми приличен брой.

– За какво са ви зъбите? – Изглеждаше отвратен.

Изсмях се гласно.

– Имаш дързостта да ме питаш за какво са ми детски зъби, а ги убиваш и пъхаш душите им в часовници. Дай ми зъби, Албърт, нали си добро момче, и душата е твоя.

– Така да бъде – изхриптя той и се споразумяхме. – Как да ви изпратя зъбите?

– Прислужникът ми Фоксхол ще дойде и ще ги вземе. Трябва ми голямо количество.

– Разбира се, но ще ми трябва известно време, за да го събера. – И се вгледа в душата като ученик, загледан в буркан с бонбони. – Прекрасна е – въздъхна.

– Знаех си, че ще я харесаш.

Юни 1888 г.

Капитан Макеръл и пътешествието обратно до Англия

„Русалската опашка“ пореше вълните. Води ни обратно в Англия, обратно при часовника с калинките. Обратно при лудия ми дядо. Обратно в началото, за да намерим край.

Взирах се през борда в зелените води, видях проблясък на сребърна опашка. Затворих очи и си представих подводен град с пирамиди, оплетени в черна морска трева; как жреците плуват през храмовете си с опашки като на риби и с очи, украсени с водорасли. Потопих ръка в морската пяна, в глазурата на огромна солена торта. Надушвам корабокрушения и ухапвания от акули. Но капитан Макеръл е под закрилата на старите богове; носи костни талисмани на врата си и целува русалки. С него сме в безопасност.

Вечер Голиат и капитан Макеръл играят шах. Капитанът винаги печели (мисля, че котаракът му помага, тъй като котките знаят скрити неща, надушват тайни). Той мъркаше и махаше с опашка в очакване на някоя варена херинга. Погалих го по гърба, вгледах се в огромните му скъпоценни очи.

– Какъв ли вълшебен котарак си ти? – попитах го.

Той отвърна с дяволито намигване и скочи от скута ми в сенките, в търсене на плъхове.

Нощем Голиат ми разказваше приказки – за принцеси и грахови зърна, целунати жаби и разлютени вълшебници. Обичах да слушам за вълшебниците, за смешните им заострени шапки, за пръчките им, с които мятат магии, за дългите им сини бради и кулите им като рогове на еднорози. Спирали до върха. Сочат звезди като пирамиди. „Египет ми липсва“, казвам на Голиат и дръпвам буйната му брада.

– Ще се върнем, малката – казва той и аз заспивам, още хванала голямата брада.

Вземам го с мен в сънищата.

IX

Август 1888 г.

Гонитбата на Тъмбълти

Баба ми Изабела ми беше казала, че в Лондон има много перковци. Това ценно зрънце мъдрост ми бе дадено, докато белеше компири. Каза: „Хората са като картофи – понякога намираш някой изгнил или с подозрителен вид“.

С полицай Уолнът бяхме по следите на Тъмбълти и ако той беше картоф, баба ми щеше да го метне в кочината на прасетата. Бяхме открили хазяйката, госпожа Пудинг, близо до площад „Митра“.

– Мислите ли, че пак ще се е облякъл като жена, сър? – попита Уолнът.

– Бъди готов за всичко, Уолнът – отговорих.

Сградата беше малка и схлупена. Една много ниска и пълна жена в черни дрехи ни пусна да влезем.

– Госпожа Пудинг? – запитах.

– Да – отговори тя.

– Казвам се инспектор сержант Уайт, а това е полицай Уолнът. Имате ли наемател на име Ебенизър Тъмбълти?

– Да, и е почтен джентълмен.

– Може ли да видим стаята му, госпожо?

Тя извади един ключ от джоба си.

– Може, но прекъсвате траура ми за покойния ми съпруг, господин Пудинг, който загина в морето.

– Моите съболезнования, госпожо – казах и я последвахме по скърцащите стълби към стаите на тавана.

– Акула – добави тя.

– Къде? – попита Уолнът и се огледа притеснено.

– Съпругът ми беше изяден от акула – каза госпожа Пудинг и се прекръсти.

Стигнахме пред стаята на Тъмбълти.

– Много добър наемател е. Тих, плаща наема навреме, любезен и възпитан. Не бих могла да искам повече. Той е идеалният пример за това, което очаквам от наемателите.

Тя пъхна ключа в ключалката и вратата се отвори. Стаята беше покрита с кръв. Имаше по целия под и по стените, и по тавана. Госпожа Пудинг изпищя и припадна в ръцете на полицай Уолнът, който се огъна под тежестта и.

Аз стоях и гледах стаята. На леглото, което беше пропито с кръв, имаше кутийка, вързана с черна панделка. Тя беше единственият предмет в стаята, по който нямаше кръв. Приближих се и я вдигнах. Беше с размера на юмрука ми. Отворих я. На дъното имаше ред човешки зъби и късче хартия с надпис.

Драги инспектор сержант Уайт,

Да се срещнем и да поприказваме в два часа днес, в Британския музей, египетската изложба.

Ваш верен приятел,

Ебенизър Тъмбълти

Осведомих полицай Уолнът и го оставих с госпожа Пудинг, за да вземе кратки показания. Незабавно тръгнах към Британския музей, тъй като имах по-малко от час до срещата.

Уолнът щеше да дойде малко след мен. Вече се заоблачаваше, тънки ивици като змиорки бяха прошарили небето. Беше ден за дяволи.

Музеят беше тих и празен – преброих само шепа хора. Минах покрай редица римски статуи, до една гладки и сметановобели, тихо бдящи над мен. Краката ми тропат, отекват по каменните подове.

Египетската изложба беше на втория етаж. Видях трима души да се въртят там. Момиченце с майка си, хванати за ръка, загледани в един златен и тюркоазен супник в шкаф с резбовани крокодили. Едно кюре с червена коса и голям и също толкова червен нос пипаше черния саркофаг в средата на помещението, където един млад цар спеше в смъртта си. Чух как момиченцето говореше на майка си:

– Мамо, защо толкова харесват крокодили? Крокодилите ядат хората.

Отидох до кюрето.

– Здравейте, господин Тъмбълти.

Знаех, че е той. Знаех, че пак нямаше да устои.

Той се обърна с маниакална усмивка.

– А, браво, инспекторе. Значи намерихте госпожа Пудинг?

– Да.

– Да знаете, че е в траур. Надявам се, че сте се държали мило с нея.

Не отговорих.

– Но, разбира се – продължи той, – човекът е мъртъв от петнайсет години, така че все някога трябва да го преодолее.

– Трябва да ви арестувам, Тъмбълти.

– Някога били ли сте в Египет, инспектор Уайт?

– Не.

– Удивително място. Бях там доста месеци, пътувах и събирах предмети от разкопки. Запознат ли сте с египетските богове?

– Господин Тъмбълти, трябва да идем в участъка и там да проведем този разговор. Скоро ще дойдат други полицаи.

– Има един бог на име Апофис. Идва от Подземния свят. Той е змийски бог, но което е по-важно, той е стихия на хаоса. Харесвам хаоса. Тялото или извивките на бога змия представляват бездна или черна дупка, която поглъща хората. Разбирате ли какво ви казвам, инспектор Уайт?

– Мисля, че знам какво сте.

– Много добре. Разбираме се. В моя случай и дума не може да става за изкупление или угризения.

Аз съм хаос. Аз съм черна дупка.

Няма да спра, освен ако някой не е способен да ме спре.

Полицай Уолнът пристигна.

– Всичко наред ли е, сержант?

– Да, Уолнът, всичко е под контрол. Господин Тъмбълти тъкмо щеше да дойде с нас в участъка.

– Хайде, идвай, перко – каза той и се приближи.

– А, полицай Уолнът. Смешният помощник.

– Не аз се обличам като поп с нос на палячо – възрази Уолнът и размаха пръст.

– Способен ли сте да ме спрете? – господин Тъмбълти се вгледа право в мен и после разтвори ръце. – Казах ли ви, че съм фокусник?

И изчезна.

– Дявол да го вземе! – викна Уолнът.

– Да затворим изходите на музея – извиках. – Някъде тук трябва да е.

Но не беше.

Няколко дни по-късно пристигна писмо до мен с марка от Париж:

Драги инспектор сержант Уайт,

В Париж е прекрасно по това време на годината. Съжалявам, че нямаше как да се опознаем по-добре.

Искам да започна един свой малък проект. Включва КЛАНЕ на жени. За да знаете кога съм се върнал. Следващия път не се опитвайте да ме арестувате, Парсифал. Просто ме убийте.

С обич,

Тъмбълти

X

Август 1888 г.

Господин Тъмбълти и господин Фингърс вечерят

Беше късна вечер в Париж и ръмеше. Луната и звездите бяха ослепителни. Обикновено изобщо не ги забелязвам, но тази нощ беше трудно да не ги видя. Толкова бяха ярки. Спермисти, виещи се падащи звезди, белеещи се на черното платно. Имах среща с баща си за вечеря. Беше минало известно време, откакто се видяхме за последно, но имахме много неща да си приказваме и вече го надушвах. Беше под земята, дълбоко, дълбоко долу, където тайните петна се процеждаха. Гъбени спори, натрошени стъкла, ръце на жени, кости на светец. Той е забранена земя и аз съм неговата карта. Виждате ли мастилените петна в очите ми?

Бях избрал едно тъмно ресторантче и маса със свещи в потаен ъгъл. Бутилка шампанско, бях поръчал и кървавочервено телешко и ябълкова торта с яйчен крем за десерт. Не че той харесваше такава храна. То и аз не харесвах. Полъхът на миризмата му се смесваше с парижката лунна светлина – на засъхнала кръв, на тъмна земя и зъбни колела, въртящи се в древните му часовници. Татко ТАТКО ТАТКО татко ТАТКО ТАТКО МОЙ ТАТКО МОЙ ТАТКО МОЙ ТАТКО МОЙ ТАТКО ТАТКО ТАТКО.

Татко на Подземния свят.

Жилетка на калинки, тъмни очила, крива усмивка. Седна и си сипа чаша шампанско.

– Ебенизър, момчето ми. Много се радвам, че пак те виждам.

– Татко. Надявах се да поговорим.

– Следя кариерата ти. Много интересно. Много. Интересно.

Отпи от шампанското. Личеше си, че е ядосан и това ме зарадва.

– Исках да те впечатля, татко.

– Даде една душа на Албърт Чаймс, часовникаря. Защо?

– На мен души не ми трябват.

– Знаеш ли каква беше тази душа?

– Знаех, че е необичайна. Някаква принцеса вещица.

– Осъзнаваше ли каква сила имаше в нея?

– Не. – Лъжа, а-ха-ха!

– Тогава нека ти кажа, момко – и набоде парче кърваво телешко, натъпка го в устата си и задъвка. – Тази душа може да отваря портали към други светове и да контролира времето. Египетската принцеса е имала огромна сила. Ти даде душата на едно мърляво часовникарче в Източен Лондон, което ще я вкара в часовник. Сега сам трябва да я взема.

– Както желаеш, татко.

– Прекалено много се радваш на костюмите си. Не съм си избирал актьор за син.

– Колко жалко. Мислех, че те забавлявам.

– Нямаш усещане за контрол.

– Искам да унищожавам неща. Да ги разбивам – и го погледнах в очите.

– Не съм отгледал сина си да бъде хаотичен.

– Не, отгледа ме да съм като теб. Част от бездната, татко.

Той сипа още шампанско и за двамата.

– Спасих те от смъртта, Ебенизър. Дадох ти нов дом, нов живот. В бъдеще искам да си по-контролиран. Не искам да ме е срам. От тези твои глупави игрички. Вече не си дете. Убивай каквото искаш, когото искаш, но помни кой си. Отправяш послание. Повече не искам да те виждам в женски дрехи.

– Бях много убедителен.

– Ако отново ме посрамиш, ще те отрежа. Разбираш ли ме?

– Не би посмял.

– Ебенизър. Повече никакво маскиране, никакви игрички, никакъв хаос. Трябва да контролираш това, което си, иначе ще потънеш в лудостта.

– Вече съм луд, татко.

Не ми отговори, а хапна още от телешкото.

– Всяко твое действие ме представлява. Ти си моят убиец и трябва да се държиш така, както сметна за подходящо.

– Какво искаш от мен?

– Ще оставиш онези лондонски полицаи на мира. Ще се съсредоточиш върху работата си. Нямам търпение да чуя за следващия ти проект.

– Да, да. Мислех си за проститутки, ножове и докторска чанта. Мислех си, че мога да вземам сувенири и да ги изяждам.

Татко се усмихна широко.

– Това много ми харесва, много. Как ще ги убиваш?

– Ножове, ножици и кълцане! – и отрязвам от телешкото, за да му покажа.

– Добре. Отправя ясно послание. – Избърса устни в кърпата си. – Ако отново си играеш детски игрички с полицая, ще се оправяш сам. Няма да толерирам повече глупости. Разбираш ли ме?

– Да, татко.

Започваме да ядем тортата с яйчен крем. Големи, сочни хапки. Всеки залък – грях.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

I

Септември 1888 г.

Угощението

Заповядайте, почерпете се

Моят дом, домът на баща ми, е пълен с демони. Претъпкан. Бонбонки в буркан от сладко. Това просто няма да го бъде.

Казвам се Джон Лъвхарт и не съм се родил проклет.

Лъвхарт Лъвхарт Лъвхарт Лъвхарт Лъвхарт

Насочвам пистолета към мозъка на господин Фингърс.

Лъвхарт Лъвхарт Лъвхарт Лъвхарт Лъвхарт

Ще запомниш името ми.

Застрелвам го в главата. Мозъкът му избухва по цялата стена.

Той не е доволен от това.

Докато мозъкът му се изгражда наново, застрелвам някои от чудовищата във вечерни костюми. Глави плисват като домати по красивите ми тапети.

– ПРЕДАВАШ МЕ? ГЛУПАВО МОМЧЕНЦЕ!

Отговарям възможно най-сдържано:

– Разкарай се от МОЯ дом или ще използвам черепа ти за ваза.

– АЗ СЪМ ТИ БАЩА. КАК СМЕЕШ ДА МИ ГОВОРИШ ТАКА?

– Не си ми баща. Ти си самозванец.

Застрелвам доктор Черитри, който се опитва да се измъкне като хленчещ страхливец. Изкрещява и пада мъртъв на пода.

Морето от чудовища ме сграбчва. Гнусните му познайници.

– Дръжте го! – пищи господин Фингърс. – Свършено е с теб, Лъвхарт. – И посяга към гърлото ми.

Поглеждам към Мирър.

– Толкова съжалявам – казвам и.

Огромен орел влита през прозореца, разбивайки стъклото, и с крясък полита над демоните. Това е закрилникът и. Чува се силно блъсване по вратата и тя зейва.

Смърт влиза.

– Съжалявам, че се натрапвам – тихо казва момчето.

Мирише на формалдехид и в гласа му има нещо свръхестествено. Господин Фингърс знае кой е. Знае и е разтревожен. Момчето продължава:

– Виждам, че празнувате. Рядко ме канят на празненства. Обикновено ги развалям.

– Какво искаш? – Господин Фингърс изглежда смутен.

– Ако си спомням правилно, проведохме един малък разговор. Няма да я ядеш. Няма да увеличаваш силата си.

– Как смееш! Какво ти дава право да ми казваш какво да правя? – извиква господин Фингърс.

– Защото съм по-стар от времето, аз съм великият изравнител. Ще правиш каквото ти казвам или ще те погубя.

Силно мърморене сред гостите и ме пускат.

– Не! – крещи господин Фингърс. – НЕ НЕ НЕ НЕ НЕ НЕ НЕ НЕ НЕ!

Момчето кротко вдига ръце и чудовищата започват да се разпадат на прах, едно по едно, като морска вълна. Отключвам клетката и изнасям жената Мирър на ръце.

– Какво правиш? – крещи господин Фингърс. – Тя е храната ми!

Орелът кръжи над него и крещи. На стената зад него виси огромно огледало. А стъклото започва да мърда и да се движи като вода. Мирър прави нещо. Огромният орел драска по лицето му с нокти, крещи бясно. Тя се е вгледала в огледалото и то се отваря като портал. Тя вдига ръка и господин Фингър бива всмукан в него. Писъкът му е като детски. Опитва се да го разбие и да излезе, но е заключен вътре.

Тя оглежда останалите гости и те започват да гърмят като тапи от шампанско. Отхвърчат глави.

Това е особено забавно.

Орелът кръжи в залата.

Смърт гледа, а аз се смея. Оставям Мирър на стола на баща ми. Кръвта е изпълнила залата. Качвам се на масата на пиршеството и се смея на труповете.

Изведнъж всичко утихва. Мирър гали главата на орела, сякаш са любовници. Свърши се. Кралството ми беше върнато. Чувам как зад мен господин Фингърс блъска по огледалото и му помахвам. Дамата и орелът се отправят навън. Мирър се приближава към Смърт.

– Благодаря – казва тя.

– За мен беше удоволствие – отговаря той и тя се обръща към мен.

– Господин Лъвхарт. Вие сте един проклет, прекрасен герой.

Обръща се и излиза от царството ми.

Сбогом, мадам Мирър. Ако се вгледам във вас прекалено дълго, виждам лицето си. Виждам цвета на очите си.

– Елате ми на гости някой път – извиквам и подритвам една откъсната глава от масата. Поглеждам надолу към Смърт, който е заобиколен от парчета от трупове.

– Заповядайте, почерпете се.

И се почерпва.

– Сладките с конфитюр са отлични – казва Смърт.

Октомври 1888 г.

Мирър и Голиат

Отново сме в Кайро, при бащата на Голиат. Седим на сянка, пием кафе и ядем меденки, а слънцето отвън е лимоновогорещо.

Бащата на Голиат ми направи подарък. Книга с приказки на Братя Грим с ръчно нарисувани илюстрации. Тъмни и красиви. Деца се крият в горите, вълчи очи надничат измежду дърветата, водни цветя, носещи се лениво по потока, и къщи от сладки. Всичко в ръцете ми. Всичко в ръцете ми.

В Египет се чувствам в безопасност. Чувствам се все едно съм у дома. Разкопките на гробницата на принцесата вече приключиха. Отидохме да я видим; толкова месеци труд, но бащата на Голиат беше възстановил и разкрил толкова много красота. Над покрива на гробницата и има малки звездички; саркофагът е направен от злато с тюркоази. Погалвам го с ръка – хладен и познат е. Защо тук се чувствам толкова удобно? Опитвам се да си представя каква е била принцесата. Била ли е красива? Била ли е изпълнена с дълбока магия? Бащата на Голиат ни казва, че е имала собствен храм и стотици жреци. Започнал е да разкрива храма – новия му проект. Не ми е позволено да посещавам разкопките там, защото е опасно – части от храма се държат от дървени греди и Голиат се тревожи за мен и за бебето, затова трябва да почакам. Трябва да почакам, докато видя храма ѝ.

Пристига телеграма за мен. Има нарисувано голямо червено сърце.

Скъпа госпожице Мирър,

Исках да ви кажа колко ужасно съжалявам, че замалко да ви изядат в дома ми. Много си мислех за вас. Господин Фингърс също си мисли за вас; още е в плен на огледалото и няма да го пусна. Лош татко! Мисля, че без вас ми е скучно; ако имах слуги, щях да им хвърля един хубав бой. Ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха

Ваш верен слуга,

Г-н Лъвхарт

Решавам да изпратя на господин Лъвхарт снимка от разкопките на гробницата на принцесата. Оглеждам купищата фотографии и скици на бащата на Голиат. Има скици на съдовете – с жаби, прескачащи вода, с морски кончета, стрелкащи се над тръстиките, и един крокодил, лениво спящ на слънцето. Има снимки на стените на гробницата и – една изобразява луната, извисена над Нил, докато черни кучета са приковали погледи в нея и вият. Друга показва червените цветя, изливащи се от устата на принцесата, бълвани като пламъци. След това разглеждам снимки на хората, които разкопават гробниците, мъже с лопати и фенери. Пот, прах и машини. Една на бащата на Голиат с грейнали, любознателни очи и голяма, сияйна усмивка, когато е намерил входа на гробницата. На друга се вижда как разгадава йероглифите по стената на гробницата, които изобразяват жаби, които скачат нагоре и се превръщат в звезди. Тогава най-отдолу в купчината виждам снимка на саркофага на принцесата, до който са застанали бащата на Голиат и един друг човек. Този по-възрастен мъж има чисто бяла коса и лице на дупки като луната. В ръцете си държи малък съд. С бащата на Голиат са си стиснали ръцете. Отдолу е написано името Тъмбълти. Това е снимката, която избирам да изпратя на господин Лъвхарт и не съм сигурна защо съм я избрала.

Скъпи господин Лъвхарт,

Прощавам ви. Моля, дръжте господин Фингърс в огледалото. Махайте му често и му пращайте най-сърдечните ми поздрави. Изпращам Ви тази снимка от гробницата на принцесата. На нея има човек на име Тъмбълти и по някаква причина си мисля, че сигурно го познавате.

Не мисля, че някога пак ще се срещнем, господин Лъвхарт, затова ви пожелавам да намерите щастието.

С обич,

Мирър

Веднага я изпращам. И знам, че повече няма да си пишем.

Тази вечер луната е огромна. Тримата седим на масата и ядем агнешко с мед, и пием вино. Голиат помага на баща

си да разкопае храма на принцесата. И двамата са много развълнувани, тъй като вече са намерили тайно помещение и жертвен олтар. Голиат докосва лицето ми с голямата си ръка и ми казва как утре ще ме заведе да видя храма отвън, както и артефактите, които са извадили.

– Какви жертвоприношения са извършвали в храма и? – питам.

Баща му отговаря много въодушевено:

– Изглежда са били човешки. Използвали са огледала. Открихме парчета от тях, с черни дръжки от обсидиан. Много са красиви. Жреците и са носели дълги роби и маски, които приличат на насекоми.

– На насекоми? – казвам.

– Да. Приличат на калинки.

Октомври 1888 г.

Икабод Тидъл

Денят е изключително хубав. Седя в градината си с лулата и тефтера и пиша нова приказка. Във вестниците все още изобилстват разкази за Джак Изкормвача, как може би се преобличал като моряк, войник или доктор. Костюми, игри, писма като гатанки до полицията, липсващи черни дробове, липсващи сърца. Ето това е приказен злодей. Ето това е истинско чудовище.

„Хорас и вълшебният крак“, слава богу, беше хвърлена в огъня. Чувствам, че вече мога да напиша каквото искам, независимо дали издателят го иска.

Повече няма да пиша боклуци. Няма да го правя.

Октомври 1888 г.

Инспектор Уайт и полицай Уолнът

В Брайтън съм, седя на плажа и се наслаждавам на чаша чай. На около двайсет метра от мен седи крадец на бижута на име Пъркинс, когото проследих от Лондон. Отне ми седмици да го издиря, но скоро това ще се изплати. Търпението е благодетел. Полицай Уолнът донася два сладоледа.

– Прави ли нещо, сър?

– Не. Чака като нас.

– Шоколад или ванилия?

– Ванилия, моля – той ми го подава и сладоледът вече се топи по пръстите ми.

– Чудничък ден за лов на престъпници – казва Уолнът.

Тогава виждаме друга фигура да върви по пясъците. Облечен е в лилаво кадифено сако, покрито с червени сърцелисти.

– Задава се проблем – въздъхва Уолнът.

Господин Лъвхарт отива при Пъркинс, който седи и си топи краката в морето. Вади един дълъг сребърен меч и с един замах главата на Пъркинс отлита в океана.

– Е, дявол да го вземе! – извиквам.

Господин Лъвхарт дотичва при нас усмихнат и ми подава торба с откраднати изумруди.

– Уверявам ви, инспектор Уайт, заслужаваше да умре. Гнусно същество беше. Удушил баба си.

– Защо сте тук, Лъвхарт?

– Ами заради онази малка услуга, която казахте, че ще ми направите.

– Продължете – казвам и си дооблизвам сладоледа.

– Трябва да ми позволите да убия Тъмбълти. Никаква полицейска намеса. Мой е и ще си поиграя с него.

Господин Фингърс

Пленен съм в огледало два метра и половина. Все едно е ковчег. Крещя, ближа стъклото от горе до долу, а момчето ми ме гледа и се смее.

Все едно е ковчег.

Леля Ева

Пак си мислех за онова момче, което разби сърцето ми, когато бях на седемнайсет. Започнах да се колебая, да се питам дали съм действала справедливо. Убих го и изядох сърцето му като отмъщение. Защо все се замислям за него? Защо се връщам към същите спомени? Защо се разпитвам?

Защото го обичах. Защото го обичах. Защото го обичах.

Ноември 1888 г.

Господин Тъмбълти

Облечен съм като доктор с чанта с ножове. Кълцам и режа. Кълцам и режа кълцам и режа кълцам и режа. Опасявам се, че татко се е отрекъл от мен след последното момиче. Започнах да го срамя. Направих особено голяма бъркотия. Но запазих сърцето за него.

Тази игра ми омръзна. Искам да играя на нещо друго.

Един господин минава покрай мен и ме поглежда странно.

Изкрещявам:

– Ще изхвърля главата ти в кофа!

Мисля, че съм се превърнал в лудост. Стопил съм се в нея като сметана в горещ шоколад, прекалено лесно. Човекът е изчезнал. Тръгвам обратно към жилището си сред гъстата като супа мъгла. Минавам по моста Тауър; чувам подрънкващите ножове в черната чанта. Лъскави крокодилски зъби.

В другия край на моста стои човек. Дрехите му изглеждат смешно. Облечен е в черно като мен, но целият е покрит с червени сърцелисти като някаква болест. Държи дълго острие, сребърно като луната. Вървя към него, пристъпвам към това странно създание, докато не виждам лицето му. Има черни очи като мен и се е ухилил.

– Здравей, братко – казва.

– Лъвхарт, толкова много време мина. Липсваше ми, братче – и изваждам дългия си нож от черната чанта. Блести като знаменитост. – Всяка звезда има своята обратна точка, всяка червеева дупка в пространството – свой близнак. И ти си моят.

– Ще набуча главата ти на кол пред имението Лъвхарт – отговаря той.

– О, нима! Ще те накълцам като пастичка. Много жалко – толкова си приличаме, Лъвхарт. Защо ще ме убиваш?

– Защото си имам стандарти – казва той.

Господин Лъвхарт

Смърт

Време е за края. Щастливите най-много ми харесват.

КРАЙ

1

Голиат Медоцвет (Melianthus comosus) – южноафриканско цвете с червен цвят. (Всички бележки под линия са на преводача.)

2

Огледалка, от mirror – огледало.

3

Капитан Скумри, от mackerel – скумрия.

4

Знахарска, от quack – знахар, мошеник.

5

Август Славей, от August – август, и nightingale – славей.

6

Тимъти Сафриди, от scudfish – сафрид.

7

Локвена, от puddle – локва.

8

Патешка, от duck – патица.

9

Копривка Яка, от nettle – коприва, и stout – як.

10

Доброхмел, от good – добър, и hop – хмел.

11

Прасинка, от pig – прасе, и wittle (жарг.) – малък.

12

Мирта, от myrtle.

13

Роза, от rose.

14

Виолетка, от violet.

15

Госпожа Пчел, от bumblebee – пчела.

16

Руфъс Риск, от hazard – риск, опасност.

17

Джон Сърцелист, от love heart / bleeding heart (род Lamprocapnos), букв. любовно сърце; известно още като дамско сърце.

18

Пришница (род Prunella).

19

Карамелко, от Fudge – вид бонбони лакта.

20

Напръстник, от foxglove (род Digitalis); букв. Лисича ръкавица.

21

Лилия, от lilly.

22

Розова пъпка, от rosebud.

23

Пръсти, от fingers, вероятно растението дяволски пръсти (Clathrus archeri).

24

Икабод Ситни, от tiddle – нещо дребно.

25

Госпожа Лъжичка, от spoon – лъжица.

26

Пухкав бонбон от разбита захар.

27

Пъструшка, от crake, птици от род Rallidae.

28

Edestus giganteus, изчезнал вид акула с челюсти като ножица.

29

Бунищна, от dumpy – мръсно, с боклуци.

30

Едмънд Череш, от cherry tree – черешово дърво.

31

Алфред Звън, от chimes – звъни, обикновено за часовник.

32

Парсифал Бели, от white – бял.

33

Полицай Орех, от walnut.

34

Люлянка Вехна, от daphne – див люляк, и wither – вехна.

35

Елайджа Свир, от whistle – свирка.

36

Обадая Импас, от deadlock – безизходно положение.

37

Фъгъл, от fuggle – фугълс, сорт хмел за бира.

38

Търкулах, от tumble – търкулвам, и tee-hee-hee – а-ха-ха-ха.

39

Сол, от salt.

40

Подгорска, от under – под, и wood – дърво, гора.

41

Нара, от pomegranate – нар.

42

Сган, от crump – сган, подлец.

43

Доктор Сухашума, от tumbleweeds – изсъхнали надземни части от някои храсти и цветя, кои то вятърът откъсва и търкаля.

44

Господин Костица, от wishbone – вилка, кост при птиците, получена от сливането на ключиците.

45

Ябълкова врата, от apple – ябълка, и door – врата.

46

Господин Шикалкъл, от quibble – шикалкавене

47

Улица „Росна капка“, от dew – роса, и drop – капка.

48

Краставичко, от pickles – кисели краставички.

49

Окоп, от foxhole – букв. лисича дупка.

50

Алиса Масла, от butter – масло.

51

Синчец, от bluebell.

Content

Ишбел Бий
Удивителната и изключителна приказка за Мирър и Голиат
(книга 1 от "Чудатите приключения на почитаемия Джон Лъвхарт")

Пролог

ЧАСТ ПЪРВА

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

ЧАСТ ВТОРА

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

ЧАСТ ТРЕТА

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

I

1