Джесика Соренсен

Спасението на Кали и Кейдън

( книга 1 от "Спасението")

За всички, които не са били спасени.

Пролог

Кали

Късметът играе важна роля в живота — например да получиш добра ръка карти или просто да попаднеш където трябва в точния момент. Някои хора вадят късмет просто ей така — дава им се втори шанс, спасение. Може да е под формата на геройство или просто съвпадение; но има и хора, които не получават късмета на лъскав поднос, които се озовават не където трябва в неподходящ момент, които не се спасяват.

— Кали, слушаш ли ме? — пита майка ми, докато паркира колата на алеята.

He ù отговарям. Гледам как листата се реят из въздуха в другия край на двора, върху капака на колата, навсякъде, където ги отвее бризът. Нямат контрол върху своя път в живота. Приисква ми се да скоча, да ги сграбча всичките и да ги стисна в ръка, но това би означавало да изляза от колата.

— Какво ти става тази вечер? — сопва се майка ми, докато си проверява есемесите. — Просто влез вътре и доведи брат си.

Откъсвам поглед от листата и го обръщам към нея.

— Моля те, мамо, не ме карай. — Стискам дръжката на вратата с изпотена ръка, а в гърлото ми засяда огромна буца. — Не може ли ти да отидеш да го вземеш?

— Нямам никакво желание да се намърдам в купон с един куп гимназисти и изобщо не съм в настроение да си приказвам с Мейси в момента, та да почне да ми се хвали със стипендията на Кейдън — отвръща тя и ми махва с маникюрирана ръка, за да се размърдам. — А сега иди намери брат си и му кажи, че трябва да се прибира.

Отварям вратата с увиснали рамене и тръгвам по чакълената алея към двуетажното имение със зелени кепенци и покрив с голям наклон.

— Още два дни, още два дни — повтарям си напевно под нос със стиснати в юмруци ръце, докато се промъквам между паркираните коли. — Само още два дни и ще замина за колежа, и всичко това няма да има значение.

Лампите зад прозорците осветяват фасадата на фона на сивото небе и над входа на верандата виждам транспарант с надпис „Честито“, украсен с балони. Семейство Оуенс обичат да правят паради по всякакви поводи — рождени дни, празници, завършвания. Създават впечатление на съвършеното семейство, но аз не вярвам в съвършенството.

Купонът е по повод завършването на най-малкия им син, Кейдън, и футболната му стипендия за Университета на Уайоминг. Нямам нищо против семейство Оуенс. Понякога им ходим на гости за вечеря, а те идват у нас на барбекю. Просто не обичам купони, пък и никога не съм била добре дошла на тях, поне не и след шести клас.

Когато наближавам верандата, която опасва цялата къща, от нея излиза Дейзи Макмилън с танцова стъпка и чаша в ръка. Къдравата ù руса коса проблясва на светлината от лампите, когато очите ù се насочват към мен и устните ù се извиват в злобна усмивка.

Криввам вдясно от стълбището и завивам около къщата, преди да е успяла да ме обиди с нещо. Слънцето залязва зад силуета на планините, които обгръщат града, и по небето проблясват звезди като водни кончета. Извън светлината от верандата не се вижда много и обувката ми се закача на нещо остро. Падам, чакълът раздира дланите ми. Но външните рани се търпят лесно и аз се изправям без колебание.

Изтупвам камъчетата от ръцете си, свивайки се от парещата болка от драскотините, и завивам в задния двор.

— Не ме ебе какво, по дяволите, си се опитвал да направиш — разсича тъмнината мъжки глас. — Такъв провал си… Шибано разочарование!

Спирам досами ръба на моравата. До задната ограда има тухлена постройка, обърната към басейна, и там под слаба светлина стоят две фигури. Едната е по-висока, с наведена глава и отпуснати рамене. По-ниската има бирено шкембе, плешиво петно отзад на главата и е застанала с лице към другата, със заплашително вдигнат пред себе си юмрук. Присвивам очи в мрака и разпознавам по-ниската фигура като господин Оуенс, а по-високата трябва да е Кейдън Оуенс. Ситуацията е изненадваща, защото в училище Кейдън е много самоуверен и никога не е бил мишена за насилие.

— Съжалявам — промърморва той с потреперващ глас, притискайки ръка към гърдите си. — Стана случайно, сър. Няма да се повтори.

Поглеждам към отворения заден вход, където лампите светят, музиката бумти и хората танцуват, викат и се смеят. Чува се звън на чаши и дори от моето място навън се усеща сексуалното напрежение, набъбващо в стаите. Точно такива места избягвам на всяка цена, защото не мога да дишам много добре в тях. Предпазливо се придвижвам до първото стъпало с надеждата да се изгубя незабелязана в тълпата, да намеря брат ми и да се разкарам скорострелно от тук.

— Недей да ми разправяш, че е било случайно! — надига се гласът, кънтящ от неведом гняв.

После се чува силен удар и след това пукот, като чупене на кости на парчета. Завъртам се инстинктивно точно когато господин Оуенс забива юмрука си в лицето на Кейдън. От трясъка ми се свива стомахът. А той продължава да го удря, отново и отново, дори след като Кейдън се свлича на земята.

— Лъжците ги наказват, Кейдън.

Чакам Кейдън да се изправи, но той остава неподвижен, дори не си прави труда да прикрие лицето си с ръце. Баща му го рита в стомаха, в лицето, движенията му стават по-силни, без признаци, че някога ще спрат.

Действам, без да мисля. Желанието да го спася гори толкова силно, че отмива всички съмнения от съзнанието ми. Тичам през моравата и носещите се из въздуха листа без друг план, освен да се намеся. Когато стигам до тях, се треса цялата, на ръба на шока, когато осъзнавам, че положението е по-сериозно, отколкото умът ми е успял да схване първоначално.

Кокалчетата на господин Оуенс са разранени и по цимента капе кръв. Кейдън е на земята, скулата му е разцепена подобно бразда в кората на дърво. Окото му е подуто и затворено, устната му е разкъсана и цялото му лице е окървавено.

Очите им се насочват към мен и аз бързо посочвам зад себе си с много нестабилен пръст.

— Един човек ви търси в кухнята — казвам на господин Оуенс, благодарна, че поне този път гласът ми остава стабилен. — Трябва му помощ за нещо… само че не помня какво.

Острият му поглед ме пронизва и аз се свивам от агресията и безсилието в очите му. Сякаш гневът му го владее напълно.

— Коя, по дяволите, си ти?

— Кали Лорънс — отговарям тихо, подушвайки лъх на алкохол.

Погледът му преминава от износените ми обувки към тежкото черно яке с катарами и се спира върху косата ми, която едва стига до брадичката. Приличам на клошарка, но тъкмо това е целта. Да остана незабелязана.

— А, да, ти си дъщерята на тренер Лорънс. Не те познах в тъмното. — Той поглежда кръвта по кокалчетата на ръцете си и после пак извръща поглед към мен. — Виж, Кали, не исках да стане така. Беше случайно.

Не се справям много добре под напрежение, затова дори не помръдвам и само слушам как сърцето ми се блъска в гърдите.

— Добре.

— Трябва да се почистя — промърморва той.

Погледът му се забива в мен за миг, след което той нагазва в моравата на път към задния вход на къщата, притиснал наранената ръка към тялото си. Най-сетне освобождавам дъха, притаен в гърдите ми, и насочвам вниманието си към Кейдън.

— Добре ли си?

Той слага длан върху окото си, а другата отпуска върху гърдите си и се заглежда в обувките си. Изглежда уязвим, слаб и объркан. За секунда си се представям просната на земята със синини и рани, които обаче се виждат само отвътре.

— Нищо ми няма. — Гласът му е остър и аз се обръщам към къщата, готова да избягам. — Защо го направи? — провиква се той през мрака.

Спирам на ръба на моравата и се обръщам да срещна погледа му.

— Всеки би направил същото на мое място.

Веждата над здравото му око се смръщва.

— Не е вярно.

С Кейдън сме съученици още от детската градина. За съжаление, това е най-дългият разговор, който сме провеждали от около шести клас, когато ме провъзгласиха за откачалката на класа. В средата на учебната година се появих на училище с отрязана коса и дрехи, които почти ме поглъщаха. Скоро след това изгубих всичките си приятели. Дори когато семействата ни вечерят заедно, Кейдън се прави, че не ме познава.

— Почти никой не би направил това, което направи ти.

Той смъква ръка от окото си, надига се с мъка от земята и се извисява над мен. Кейдън е от онези момчета, по които момичетата — в това число и аз — въздишат. Поне така беше по времето, когато не възприемах момчетата единствено като заплаха. Кестенявата му коса стърчи над ушите и врата, усмивката му, обикновено съвършена, е кървава пихтия, само едно от изумрудените му очи се вижда.

— Не разбирам защо го направи.

Почесвам се по челото — нервният ми тик, който се появява, когато някой наистина ме вижда.

— Ами не можех просто да отмина. Никога нямаше да си го простя.

Светлината, идваща от къщата, подчертава дълбочината на раните му, цялата му тениска е опръскана с кръв.

— Моля те, не казвай на никого. Той е подпийнал… и има проблеми. Не е на себе си тази вечер.

Прехапвам устна. Не знам дали му вярвам.

— Може би ти трябва да кажеш на някого… например на майка си.

Той ме поглежда така, сякаш съм малко дете, което не разбира.

— Няма нищо за казване.

Оглеждам подутото му лице с разкривените, по принцип съвършени пропорции.

— Добре, щом така искаш.

— Така искам — повтаря той, сякаш ме освобождава от разговора, и аз се обръщам да си вървя. — Ей, Кали… Кали беше, нали? Ще ми направиш ли една услуга?

Хвърлям поглед през рамо.

— Каква?

— В банята на долния етаж има аптечка, а във фризера има торба с лед. Ще ми ги донесеш ли? Не искам да се връщам, преди да се пооправя.

Умирам си да се махна, но молбата в гласа му надвива.

— Да, добре.

Оставям го пред къщата за басейна и влизам в претъпканото помещение, където ми е трудно да дишам. Прибирам лакти до тялото си и с надеждата, че никой няма да се опре в мен, се промушвам между хората.

Мейси Оуенс, майката на Кейдън, си приказва с няколко други майки на масата и ми махва с тихо подрънкване на златните и сребърните гривни на китката си.

— О, Кали, майка ти тук ли е, мила?

Говори завалено, а пред нея стои празна бутилка вино.

— Навън е, в колата — провиквам се над музиката. Някой се блъска в рамото ми и мускулите ми се стягат. — Говореше с татко по телефона и ме изпрати да намеря брат ми. Виждала ли си го?

— Не съм, мила, съжалявам — отвръща тя с широк жест. — Тук има толкова много хора.

— Добре — махвам ù аз, — ами отивам да го потърся тогава.

Докато се отдалечавам, си мисля дали е видяла съпруга си и дали ще се чуди как си е сцепил ръката.

Брат ми Джаксън седи на дивана в дневната с най-добрия си приятел, Кейлъб Милър. Замръзвам до вратата, малко извън полезрението им. Те продължават да се смеят, говорят си и си пият бирите, все едно нищо няма значение. Презирам брат си, задето се смее, задето е там, задето ме принуждава да отида до него и да му кажа, че мама ни чака отвън в колата.

Понечвам да тръгна към него, но краката ми не искат да помръднат. Знам, че трябва да свърша тази работа и да се освободя, но е пълно с хора, които се натискат по ъглите и танцуват в центъра на стаята, и това ужасно ме притеснява. Не мога да дишам. Не мога. Тръгвайте, крака, движете се.

Някой се блъсва в мен и почти ме поваля на пода.

— Прощавай — извинява се нисък тембър над мен.

Улавям се за рамката на вратата и това прекъсва транса ми. Тръгвам бързо по коридора, без да се интересувам кой се е блъснал в мен. Трябва да се махна от това място, за да мога отново да си поема дъх.

Вземам аптечката от описания ми шкаф и торбата с лед от фризера и излизам от къщата по заобиколен път — измъквам се незабелязана от страничния вход. Кейдън не е навън, но през прозорците на къщата за басейна се процежда светлина.

Бутам вратата колебливо и надничам в слабо осветеното помещение.

— Ехо?

Кейдън излиза от задната стая, без тениска и притиснал кърпа към лицето си, което е яркочервено и подуто.

— Здрасти, взе ли нещата?

Вмъквам се в стаята и затварям след себе си. Подавам му аптечката и торбата с лед, обърнала глава към вратата, за да не го гледам. Голите му гърди и начинът, по който дънките му стоят ниско на хълбоците, ме задушават от притеснение.

— Кали, аз не хапя — казва той с безстрастен тон, докато взема аптечката и леда. — Няма нужда да гледаш стената.

Насилвам очите си да се обърнат към него и ми е трудно да не зяпна белезите, които кръстосват корема и гърдите му. Най-смущаващи са вертикалните линии по протежението на ръцете му — дебели и назъбени, сякаш някой го е рязал с бръснарско ножче. Приисква ми се да прокарам пръсти по тях и да отнема болката и спомените, които пазят.

Той бързо смъква кърпата надолу, за да се прикрие, и когато срещаме погледи, в здравото му око проблясва объркване. Оставаме загледани един в друг само за миг, колкото да щракнеш с пръсти, а ми се струва, че продължава вечно, и сърцето ми се впуска в див галоп.

Той примигва и притиска торбата с лед към възпаленото си око, оставя аптечката върху ръба на масата за билярд. Когато отдръпва ръката си, виждам, че пръстите му треперят и всички кокалчета са обелени до кръв.

— Би ли извадила бинта от аптечката вместо мен? Ръката малко ме боли.

Мъча се да вдигна ключалката на капака, когато един от ноктите ми се заклещва в процепа и се обръща. Докато повдигам капака, за да извадя бинта, по пръста ми се насъбира кръв.

— Тази рана под окото може да иска шиене. Изглежда доста зле.

Той попива раната с кърпата и се свива от болка.

— Ще се оправи. Трябва само да я почистя и покрия.

Врялата вода се стича по тялото ми, изгаря кожата, оставя ми червени петна и мехури. Искам само отново да се почувствам чиста.

Вземам влажната кърпа от ръцете му, като внимавам пръстите ни да не се докоснат, и се навеждам да разгледам раната, която е толкова дълбока, че се виждат мускулът и тъканите под кожата.

— Определено трябва да се зашие — отбелязвам и засмуквам кръвта от палеца си. — Иначе ще ти остане белег.

Ъгълчетата на устните му се извиват в тъжна усмивка.

— Мога да се справя с белезите, особено ако са външни.

С цялата си душа разбирам какво има предвид.

— Наистина мисля, че трябва да накараш майка си да те заведе на лекар, и след това можеш да ù кажеш какво се е случило.

Той започва да развива топче бинт, но го изпуска на земята.

— Това никога няма да стане, а дори и да стане, няма да има значение. Нищо от това няма значение.

Вдигам бинта от пода с треперещи пръсти и го развивам около китката си. След това, като изхвърлям и последната мисъл на ужас от главата си, протягам ръка към бузата му. Той стои съвсем неподвижно, придържайки наранената си ръка към гърдите, докато поставям бинта върху раната. Не отмества поглед от мен. Веждите му се свъсват и почти не смее да диша, докато залепям превръзката върху лицето му.

Отдръпвам се и задържаният дъх излиза с лекота от устните ми. Той е първият човек, ако не броим членовете на семейството ми, когото докосвам съзнателно през последните шест години.

— И все пак на твое място бих си помислила за шиенето.

Кейдън затваря аптечната и забърсва капка кръв от капака.

— Видя ли баща ми в къщата?

— Не.

Телефонът ми се обажда от джоба; изваждам го и прочитам есемеса.

— Трябва да вървя. Майка ми ме чака в колата отвън. Сигурен ли си, че ще се оправиш?

— Напълно — отвръща, без да ме погледне, и тръгва към задната стая с кърпата в ръка. — Ами добре, ще се видим по-нататък сигурно.

Не, няма. Прибирам телефона си в джоба и се насочвам към вратата.

— Да, сигурно ще се видим по-нататък.

— Благодаря ти — добавя веднага.

Спирам с ръка върху бравата. Много ми е тъпо, че го оставям, но нямам смелост да остана.

— За какво?

Той обмисля въпроса цяла вечност и накрая въздъхва.

— Задето ми донесе аптечната и леда.

— Няма защо.

Излизам от постройката с чувство на тежест в сърцето, върху което сега лежи още една тайна. Точно когато чакъленият път се появява пред очите ми, телефонът започва да звъни в джоба ми.

— На две крачки съм — отговарям.

— Брат ти е тук и трябва да се прибира. Трябва да е на летището след осем часа — обяснява майка ми с тревожен тон.

Забързвам ход.

— Извинявай, отклоних се… но нали ме прати да го взема.

— Е, той отговори на есемеса ми, хайде, моля те — френетично ме подканя тя. — Трябва да поспи.

— Мамо, идвам след няма и половин минута.

Затварям телефона и излизам в предния двор.

Дейзи, гаджето на Кейдън, е на предната веранда. Яде парче торта и говори с Кейлъб Милър. Стомахът ми веднага се свива, прегърбвам се и се промъквам към сенките на дърветата с надеждата, че няма да ме забележат.

— Божичко, това да не е Кали Лорънс? — възкликва Дейзи, която се взира в моята посока, засенчила очи с ръка. — Ти пък какво търсиш тук? Не трябва ли да се мотаеш из гробищата, или нещо подобно?

Свеждам глава и забързвам ход, при което се спъвам в някакъв голям камък. Стъпка по стъпка.

— Или просто бягаш от тортата ми? — вика тя с нотки на присмех в гласа. — А, Кали? Кое от двете? Кажи ми де!

— Стига — предупреждава я Кейлъб, ухилен, и се навежда над парапета с очи, черни като нощта. — Сигурен съм, че Кали си има причини да бяга.

Подтекстът в тона му ускорява сърцето и краката ми. Изчезвам в тъмнината на автомобилната алея, а смехът им се блъска в гърба ми.

— Какъв ти е проблемът? — пита брат ми, когато затръшвам вратата и си слагам колана, задъхана, а след това прибирам хвръкналите си къси кичури. — Защо тичаше?

— Мама каза да побързам — отвръщам и забивам очи в скута си.

— Кали, понякога ти се чудя — продължава той, докато си оправя тъмнокестенявата коса и се обляга назад. — Сякаш нарочно искаш хората да си мислят, че си някакъв изрод.

— Не аз съм двайсет и четири годишен мъж, който ходи по ученически купони — напомням му аз.

Майка ми ме поглежда с присвити очи.

— Кали, не започвай. Знаеш, че господин Оуенс покани брат ти, както и теб.

Мислите ми се връщат към Кейдън и неговото пребито и насинено лице. Ужасно ми е гузно, че го изоставям, и замалко да кажа на майка ми какво е станало, но в този миг виждам Кейлъб и Дейзи, които гледат от верандата как колата ни излиза на заден ход, и си спомням, че някои тайни трябва да бъдат отнесени в гроба. А и майка ми винаги е предпочитала да не чува за грозните неща в живота.

— Само на двайсет и три съм. Чак следващия месец ставам на двайсет и четири — прекъсва мислите ми брат ми. — А те вече не са ученици, така че млъквай.

— Знам на колко си години. И аз също не съм ученичка.

— Не е нужно да изглеждаш толкова доволна — навъсва се майка ми и завърта волана, за да излезе на улицата. — Ще ни липсваш и много ми се иска да размислиш и да почакаш до есента, преди да заминеш за колежа. Ларами е на шест часа път, миличка. Никак няма да ни е лесно да сме толкова далеч от теб.

Взирам се в пътя, който лъкатуши между дърветата и през ниските хълмове.

— Съжалявам, мамо, но вече се записах. Освен това няма смисъл да оставам през лятото, ако само ще вися в стаята си.

— Можеш да си намериш работа — предлага тя. — Както прави брат ти всяко лято. Така ще можеш да прекараш малко време с него, а и Кейлъб ще остане у нас за сезона.

Всички мускули в тялото ми се стягат като възли и аз с мъка вкарвам кислород в дробовете си.

— Съжалявам, но съм готова да живея самостоятелно.

Повече от готова съм. Писнало ми е да ме гледа с тъга, защото не разбира нищо от това, което правя. Уморих се да искам да ù разкажа какво се случи, но да знам, че не мога. Готова съм да живея отделно, далеч от кошмарите, които изпълват стаята ми, живота ми, целия ми свят.

Първа глава

# 4 Облечи цветна тениска

4 месеца по-късно…

Кали

Често се чудя какво кара хората да направят нещо. Дали им е заложено по рождение, или се научават, докато растат. Може би дори им е наложено от обстоятелства извън техния контрол. Има ли някой контрол над живота си, или всички сме безпомощни?

— Боже, гледай какво сборище на загубеняци е днес — отбелязва Сет и сбърчва нос при гледката на новопристигналите първокурсници, които изпълват двора на колежа. След това размахва ръка пред лицето ми. — Пак ли ми изчезна някъде?

Примигвам и се откъсвам от мислите си.

— Не бъди самонадеян — побутвам го закачливо с рамо. — Само защото двамата с теб решихме да запишем летния семестър и сега знаем кое къде е, не значи, че сме по-добри от тях.

— Всъщност точно това си значи. — Той врътва медните си на цвят очи в моя посока. — Ние сме като първокурсници от висшата класа.

Потискам една усмивка и отпивам от латето си.

— Знаеш, че такова нещо не съществува.

Той въздъхва и разрошва златистите си къдрици, които изглеждат като правени във фризьорски салон, но са напълно естествени.

— Да, знам. Особено за хора като нас двамата. С теб сме като две черни овце.

— Има още много черни овце, не сме само ние — отвръщам и засенчвам очите си с длан. — Освен това вече не съм толкова черна. Даже днес съм си сложила червена тениска, както пише в списъка.

Ъгълчетата на устните му се извиват нагоре.

— Която щеше да изглежда още по-добре, ако си беше пуснала хубавата коса, вместо през цялото време да я криеш в конска опашка.

— Стъпка по стъпка — казвам. — И да си я оставя дълга, не беше много лесно. Чувствам се странно. А и няма значение, защото това още не е в списъка.

— А трябва да бъде — отвръща той. — Даже ще го добавя, когато се върна в стаята.

Със Сет имаме списък с неща, които трябва да направим, дори ако ни плашат, отблъскват или мислим, че сме неспособни да ги извършим. Ако е в списъка, трябва да бъде изпълнено и трябва да отмятаме по едно нещо поне веднъж седмично. Измислихме го, след като си изповядахме най-тъмните тайни, заключени в моята стая, в първия момент на истинска близост с друго човешко същество в живота ми.

— Освен това носиш този ужасен анорак — продължава той и подръпва крайчеца на избелялото ми сиво яке. — Нали говорихме за този парцал. Ти си красива и няма нужда да се криеш. Освен това навън е двайсет и седем градуса.

Загръщам се притеснено с якето и хващам здраво края му.

— Да сменим темата, моля.

Сет ме хваща под ръка и се обляга на мен, от което залитам към бордюра сред вървящите срещу ни хора.

— Добре, но някой ден ще поговорим за цялостна промяна на имиджа ти, ръководена от мен.

— Ще видим — въздъхвам.

Запознах се със Сет още на първия си ден в Университета на Уайоминг, на лекцията по въведение в математическия анализ. Неспособността ни да разбираме числата беше много добър повод да се заприказваме и така постепенно се сприятелихме. Сет е единственият приятел, който съм имала от шести клас насам, като изключим краткото приятелство с новото момиче в училище, което не познаваше „анорексичната сатанистка Кали“, която бях в очите на всички останали.

Сет спира рязко и се завърта с лице към мен. Носи сива тениска и тесни черни дънки. Косата му е стилно разрошена, а на дългите му мигли може да завиди всяко момиче.

— Само още нещо — казва и докосва ъгълчето на окото ми с върха на пръста си. — Вишневият молив за очи ми харесва много повече от наситено черното.

— Ох, добре, че го одобри! — Драматично притискам ръка към гърдите си. — Така ми олекна. От сутринта ми тежи на сърцето.

Той прави физиономия в отговор, а погледът му се спуска надолу по червената ми тениска, която докосва колана на прилепналите дънки.

— Справяш се страхотно с всичко, само един път да беше сложила рокля или къси панталони, или нещо подобно, че да ги покажеш тези крака.

Лицето ми унива заедно с настроението.

— Сет, знаеш защо… тоест знаеш… не мога…

— Знам. Просто се опитвам да те окуража малко.

— Знам и затова те обичам.

Не само затова го обичам всъщност. Обичам го, защото е първият човек, с когото съм се чувствала достатъчно сигурна, за да разкрия тайните си, но може би причината е, че той също знае какво е да те боли отвътре и отвън.

— Много по-щастлива си, отколкото когато се запознахме — забелязва Сет и прибира кичур коса зад ухото ми. — Кали, иска ми се да можеше да си такава с всички. Да спреш да се криеш. Тъжно е, че никой не може да види колко си страхотна.

— Същото важи и за теб — отвръщам, защото той се крие не по-малко от мен.

Той взема празната пластмасова чашка от ръката ми и я хвърля в коша за боклук до една от пейките.

— Какво ще кажеш? Дали да не се включим в някоя от обиколките и да се подиграваме на гида?

— Знаеш как да ме спечелиш — светвам аз, а смехът озарява цялото му лице.

Тръгваме по тротоара, в сянката на дърветата, към вратите на централното управление, помещаващо се на няколко етажа и завършващо със заострен покрив. Има исторически вид — бежова тухла, доста изхабена, сякаш идва от друга епоха. Дворът, около който са наредени всички сгради, прилича на триъгълен лабиринт с безредно нахвърляни бетонни пътеки, кръстосващи моравата. Красиво място за университет, с много дървета и открито пространство, но ми трябваше известно време, за да свикна с него.

Наоколо цари объркване, пълно е със студенти и родители, които се опитват да се ориентират в новата среда. Напълно съм се разсеяла, когато чувам едно слабо „Внимавай“.

Рязко вдигам глава и виждам някакво момче да тича право към мен с ръце във въздуха и летяща към него топка. Здравото му тяло се сблъсква с моето и аз падам по гръб, главата и лакътят ми се удрят в тротоара. В ръката ми избухва болка; не мога да дишам.

— Махни се от мен — казвам, докато се гърча в панически ужас. От тежестта и топлината на тялото му ми се струва, че се давя. — Махни се веднага!

— Извинявай много — отвръща той, изтъркулва се от мен и бързо се изправя. — Не те видях.

Примигвам, за да разсея черните петна пред очите си, и лицето му бавно изплува пред мен: кестенява коса, извита над ушите, пронизващи изумрудено — зелени очи и усмивка, която разтапя момичешките сърца.

— Кейдън?

Той смръщва вежди, а ръцете му падат до тялото.

— Познаваме ли се?

Под дясното му око е останал малък белег. Чудя се дали е от удара на баща му от онази вечер.

Усещам леко пробождане в сърцето, задето не ме помни. Изправям се и отупвам пръстта и тревата от ръкавите си.

— Не, не, извинявай. Припознах се.

— Но позна името ми — отговаря той със съмнение в гласа и вдига топката от земята. — Чакай малко, наистина се познаваме, нали?

— Много се извинявам, че ти се изпречих на пътя.

Хващам Сет за ръка и го повличам към входа, над който е окачено голямо знаме с надпис „Добре дошли, студенти“.

Когато стигаме до стъклените витрини в коридора, го пускам и се облягам на тухлената стена, за да си поема дъх.

— Това беше Кейдън Оуенс.

— Ааа. — Той хвърля поглед към входа, от където прииждат тълпи студенти. — Същият Кейдън Оуенс ли? Когото си спасила?

— Не съм го спасила — уточнявам аз. — Просто се намесих в нещо.

— Нещо, което е щяло да загрубее.

— Всеки би постъпил по същия начин.

Обръщам се да тръгна по коридора, но пръстите му сграбчват лакътя ми и той ме дръпва към себе си.

— Не, много хора щяха да отминат. Всеизвестен факт е, че много хора извръщат поглед, когато около тях става нещо лошо. От опит го знам.

Сърцето ме заболява за него и това, което е преживял.

— Съжалявам, че са те подложили на това.

— Не съжалявай, Кали — въздиша тежко той. — Ти си имаш собствена тъжна история.

Проправяме си път през тесния коридор и достигаме широкото отворено пространство в края му. Там е сложена голяма маса с флаери и брошури. Има опашка от хора, които разглеждат графици, говорят с родителите си, изглеждат уплашени и развълнувани.

— Той дори не те позна — отбелязва Сет, докато се промъква през тълпата до началото на опашката, като прережда всички.

После взема някакъв розов флаер.

— Почти никога не ме е разпознавал — поклащам глава аз, когато Сет ми предлага курабийка от подноса върху масата.

— Вече трябва да те разпознава — заявява той и избира захарна курабийка, изстъргва пръчиците от нея и отхапва. Докато дъвче, от устата му се сипят трохи. — Спасила си му задника от бой все пак.

— Не е голяма работа — казвам, въпреки че наистина малко ме заболява. — Сега може ли да сменим темата, моля?

— Голяма работа е — отвръща той и въздъхва, когато се намръщвам. — Добре де, млъквам. Хайде, да идем да намерим гид, когото да измъчваме.

Кейдън

Всяка една проклета нощ през последните четири месеца ме преследва един и същи кошмар. Лежа на кълбо пред къщата до басейна, а баща ми ме пребива от бой. Никога не съм го виждал толкова ядосан, сигурно защото направих едно от най-ужасните неща, които той може да си представи. В очите му свети убийство и последната капка човечност е изчезнала от тях, погълната от гнева.

Когато юмрукът му се забива в лицето ми, по кожата ми потича топла кръв и опръсква ризата му. Знам, че този път сигурно ще ме убие, и трябва да започна да му отвръщам, но съм се научил вместо това да умирам вътрешно. Освен това явно вече не ми пука.

Тогава някой излиза от сенките и ни прекъсва. Избърсвам кръвта от очите си и разбирам, че пред нас стои ужасено до мозъка на костите си момиче. Не разбирам докрай защо се намеси, но ù дължа много.

Кали Лорънс спаси шибания ми живот онази нощ — повече, отколкото вероятно осъзнава. Иска ми се да го знае, но така и не измислих как да ù го кажа, а и не съм я виждал, откакто се случи. Научих, че е заминала рано за колежа, за да започне живота си, и ù завиждам за това.

Първият ми ден в колежа върви доста добре, особено след като майка и татко си тръгнаха. Когато потеглиха с колата, можах да си поема дъх за пръв път в живота си.

С Люк се лутаме из пълния с хора кампус на университета и се опитваме да разберем кое къде се намира, докато си подаваме една футболна топка[1]. Слънцето грее ярко, дърветата зеленеят, във въздуха витае дъх на новост и ме зарежда догоре. Искам да започна отначало, да бъда щастлив, най-сетне да заживея.

При едно особено дълго подаване връхлетявам върху някакво момиче. Чувствам се като задник, особено като виждам колко е дребна и крехка на вид.

Сините ù очи се разширяват, изглежда уплашена до смърт. По-странното е, че явно ме познава, но изчезва на бегом, когато я питам откъде.

Това страхотно ме тормози. Не мога да спра да мисля за лицето ù и откъде ми е толкова познато. Защо не мога да се сетя коя, по дяволите, е?

— Видя ли онова момиче? — питам Люк.

Той е най-добрият ми приятел от втори клас насам — от времето, когато и двамата разбрахме колко тотално ненормални са домовете ни, макар и по тотално различни причини.

— Онова, което току-що повали ли? — Той сгъва графика и го пъха в задния джоб на дънките си. — Малко ми напомня на онова тихо момиче от нашето училище, онази, дето Дейзи много държеше да я тормози.

Обръщам поглед към входа на сградата, където момичето бе изчезнало.

— Кали Лорънс?

— Да, май така се казваше. — Той издиша напрегнато и се завърта по средата на моравата, опитвайки се да се ориентира. — Но не мисля, че е тя. Тази не си беше начернила очите като панда, а и Кали мязаше на момче в прическата. Освен това, това момиче май беше по-слабо.

— Да, наистина изглеждаше различно — съгласявам се. Но ако е била Кали, задължително трябва да говоря с нея за онази вечер. — Но пък Кали винаги е била слаба. Дейзи точно затова ù се подиграваше.

— Това беше една от причините да ù се подиграва — припомня ми той и на лицето му се изписва отвращението от нещо, което вижда зад мен. — Май ще се връщам в стаята.

И преди да успея да отвърна, тръгва със забързани стъпки към ъгъла на университета.

— Ето къде си бил!

Дейзи се появява зад мен и ме удавя в миризмата на парфюм и лак за коса.

Внезапно разбирам защо Люк избяга като от пожар. Той не харесва Дейзи по много причини. Една от тях е, че я смята за кучка. И това е вярно, но мен ме устройва, защото ми позволява да държа всякакви чувства на разстояние, което е единственият начин на живот, който познавам.

— Надявам се, че не си говорехте за мен. — Тя обвива ръце около кръста ми и потърква корема ми с пръсти. — Освен ако не е било нещо хубаво.

Обръщам се и я целувам по челото. Носи синя рокля с дълбоко деколте и колие, което лежи между циците ù.

— Никой не е говорил за теб. Люк просто отиде да потърси стаята си.

Тя прехапва гланцираната си устна и припърхва с мигли.

— Добре, защото вече се притеснявам да оставя страхотното си яко гадже без надзор. Не забравяй, може да флиртуваш, но не може да пипаш.

Дейзи се отегчава лесно и тогава започва да разправя неща, с които да предизвиква драми.

— Без пипане, разбрано — казвам аз и потискам желанието си да подбеля очи от досада. — И отново, никой не е говорил за теб.

Тя увива кичур от къдравата си руса коса около пръста си със замислено изражение.

— Нямам нищо против да говорите за мен, стига да са хубави работи.

Запознах се с Дейзи в десети клас, когато се премести в нашето училище. Тя беше яката нова деветокласничка и много добре го знаеше. Аз бях доста популярен, но още не бях имал сериозна приятелка, само еднократни връзки. Бях съсредоточен най-вече във футбола, както искаше баща ми. Дейзи обаче явно проявяваше интерес и след няколко седмици официално станахме двойка. Тя е постоянно заета със себе си и никога не пита откъде са синините, раните и белезите ми. Веднъж повдигна въпроса, когато го правихме за пръв път, и ù казах, че е от катастрофа с АТВ в детството. За пресните белези не пита.

— Слушай, милинка, трябва да тръгвам — целувам я набързо по устните. — Трябва да се регистрирам и да разопаковам багажа, и да разбера къде, по дяволите, се намира всичко тук.

— О, добре. — Тя нацупва устни и прокарва пръсти през косата ми, като връща устата ми към своята. Когато се отделя от мен, ми се усмихва. — Явно ще трябва да се прибера вкъщи и да запълвам времето си със скучното старо училище.

— Сигурен съм, че всичко ще ти е наред — уверявам я, докато пристъпвам назад към вратата, криволичейки между тълпата на тротоара. — Ще се върна за тържеството по случай новата учебна година.

Тя ми махва и тръгва към паркинга. Наблюдавам я, докато се качва в колата си, след това влизам в университета. Вътре е по-хладно, светлината е приглушена и се носят викове, пълен хаос.

— Нямаме нужда от обиколка за ориентация — казвам, когато приближавам Люк, застанал до масата за записване с розов флаер в ръка. — А и нали щеше да търсиш стаята, или това беше извинение, за да избегнеш Дейзи?

— Това момиче ми лази по шибаните нерви. — Той прокарва ръка през късата си кестенява коса. — Освен това бях тръгнал натам, но се сетих, че ще е по-лесно да се запиша за обиколка, за да видя къде се намира всичко.

— Добре, тогава да идем на обиколка.

Записвам имената ни в списъка и червенокосата жена зад масата ми се усмихва.

— Можете да се присъедините към обиколката, която започва сега — обяснява тя и безсрамно избутва гърдите си нагоре, като се навежда над масата. — Току-що влязоха в коридора.

— Мерси — ухилвам ù се аз и тръгвам наперено с Люк в зададената от нея посока.

— Всеки път — отбелязва весело той, докато заобикаля една по-малка странична маса с поднос курабийки. — Като магнит си.

— Не го търся — отговарям аз, когато стигаме до групата хора и заставаме най-отзад. — Даже ми се ще да престанат.

— Не е вярно — завърта очи той. — Обожаваш вниманието, знаеш го. И ми се ще да се възползваш, за да натириш тая кучка.

— Дейзи не е толкова лоша. Сигурно е единственото момиче, което няма нищо против да флиртувам от време на време. — Кръстосвам ръце и оглеждам гида. Има зубърски вид, очила с дебели стъкла, рядка кестенява коса и стиска здраво една папка. — Налага ли се да ходим на тази обиколка? Предпочитам да си разопаковам багажа.

— Трябва да знам къде се намира всичко — отговаря той. — Ти отивай в стаята, ако искаш.

— И тук ми е добре.

Погледът ми се фокусира върху момиче от другата страна на групата хора пред мен; момичето, върху което връхлетях. Усмихва се на момчето до себе си, докато той ù говори нещо на ухо. Улавям се, че естествеността на тази сцена ме забавлява, в нея липсват преструвките, които съм свикнал да виждам.

— Какво гледаш? — Люк проследява погледа ми и сбърчва чело. — Знаеш ли какво? Мисля, че може наистина да е Кали Лорънс. Сега, като се замисля, се сещам, че баща ù спомена, че отивала да учи в Уайоминг.

— Няма начин… не може да бъде… тя ли е?

Оглеждам кестенявата ù коса, дрехите, под които се очертава слабата ù фигура, сините ù очи, които блестят, когато се смее. Последния път, когато я видях, тези сини очи бяха натежали от облаци. Онази Кали, която познавах, носеше мрак в себе си, обличаше се с размъкнати дрехи и винаги изглеждаше тъжна. Странеше от всички, освен в онази вечер, когато ми спаси задника.

— О, да, тя е — заявява уверено Люк и вдига пръст до челото си. — Помниш ли, имаше малък белег по рождение на слепоочието, точно като на това момиче. Не може да е някакво странно съвпадение.

— Да го еба — произнасям на висок глас и всички поглеждат към мен.

— Мога ли да ви помогна? — пита гидът с леден тон.

Поклащам глава, забелязал, че Кали ме зяпа.

— Извинявай, пич, стори ми се, че ме е полазила пчела.

Люк се изсмива, аз потискам смеха си. Гидът изсумтява ядосано и продължава да обяснява къде се намират всички кабинети, сочейки съответните врати.

— Това пък какво беше? — пита ме тихо Люк, докато внимателно сгъва една хартия надве.

— Нищо. — Обхождам с поглед тълпата, но Кали не се вижда никъде. — Видя ли я къде отиде?

Люк поклаща глава.

— Не.

Погледът ми преброжда коридора, но от нея няма и следа. Трябва да я намеря, за да ù благодаря, че ми спаси живота — нещо, което трябваше да направя още преди четири месеца.

Втора глава

# 27 Покани непознат на вечеря

Кали

— Какви са плановете за довечера? — питам, като сгъвам една тениска и я поставям в коша за чисто пране върху сушилнята. — Ще излизаме ли, или ще останем в стаята?

Сет сяда с подскок върху една от пералните, провесва крака над ръба ù и лапва една дъвка.

— Двоумя се. От една страна, искам да си остана в стаята и да догледам „Дневниците на вампира“, но има един страхотен ресторант, на който съм хвърлил око.

— Гадост, нали не е онзи със суши бара? — гримаснича, докато издърпвам тънък лист омекотител от една от тениските си. — Не обичам суши и днес не ми се вечеря навън.

— Не, ти никога не си яла суши — поправя ме Сет. — Само защото не си опитвала нещо, не значи, че не го обичаш. — Той стиска устни в опит да потисне смеха си. — Знам го от собствен неоспорим опит.

— Не се и съмнявам — отбелязвам. Телефонът ми светва върху купчината тениски, където е оставен, и започва да вибрира. — По дяволите, майка ми е. Изчакай малко. Мамо, здравей — вдигам аз и отивам в ъгъла, за да избягам доколкото мога от тътена на пералните машини.

— Здравей, малката ми. Как върви първият учебен ден?

— Първите ни лекции са в понеделник, мамо — напомням ù и притискам другото си ухо с пръст, за да блокирам шума. — Днес е просто денят за регистрация на студентите.

— Е, добре, и как върви?

— Ами аз вече знам къде се намира всичко, така че слязох да поизпера със Сет.

— Здравейте, госпожо Лорънс! — провиква се Сет с длани от двете страни на устата си.

— Да му предадеш поздрави от мен, мила, чу ли? — отговаря тя. — И че нямам търпение да се запознаем.

Покривам телефона с ръка и прошепвам на Сет:

— Няма търпение да се запознаете.

Той завърта очи.

— Кажи ѝ, че не е готова за мен.

Пералнята спира и той скача от нея, за да вдигне капака.

— Каза, че и той няма търпение — казвам на мама. — Даже е супервъодушевен.

Той поклаща глава и издърпва едно яке от пералнята.

— Не съм по майките. Знаеш го.

— Какво каза? — пита майка ми.

— Нищо, мамо — отвръщам и тогава се включва сигналът на сушилнята. — Трябва да затварям. После ще ти звънна.

— Чакай, миличка. Искам само да кажа, че звучиш много щастлива.

— Щастлива съм — лъжа я аз през свито гърло, защото знам, че това иска да чуе.

Сет пуска ризата си, която трябва да се суши само на простор, на дъното на коша, слага ръце на кръста и ме поглежда с присвити очи.

— Кали, не лъжи майка си.

— Какво става там? — пита майка ми. — Чувам много шумове.

— Трябва да затварям — заявявам и натискам бутона за край на разговора, преди да успее да ми отговори.

— Моята майка не е като твоята — обяснявам на Сет, докато отварям вратата на сушилнята и изваждам останалите дрехи с две ръце. — Като цяло е свястна. Е, поне ако се държа прилично.

— Но не можеш да ù споделяш разни неща, наистина важните неща. — Той свива ръката, която беше гипсирана, когато се запознахме. — Точно като с моята.

— Но ти си ù казал — възразявам и затварям вратата на сушилнята с хълбок. — Просто не е минало добре. А аз не казвам на моята, защото ще я съсипе. Тя е много весел човек и няма смисъл да я товаря с черни мисли.

Пускам дрехите в коша. Една от пералните гъргори и се блъска в циментовата стена.

— Може да пробваме този нов ресторант, ако толкова много искаш — казвам, като вдигам коша и го подпирам на талията си. — Ще го добавя в списъка с нови неща, които смятам да опитам.

Той се ухилва от ухо до ухо.

— Обожавам този списък.

— И аз… понякога — съгласявам се, а той събира купчина дрехи. — Беше гениална идея от твоя страна.

Списъкът беше съставен сред сенките на моята стая, когато Сет ми призна как си е счупил ръката и откъде са белезите по ръцете му. Връщал се у дома след последния учебен ден и няколко момчета от футболния отбор го настигнали с пикапа си. Нахвърлили му се, пребили го, опитали се да го раздробят на хиляди парчета, които да заметат под килима. Но Сет е силен. Затова и му разкрих тайната си — защото знам какво е усещането да изтръгват нещо от теб. И все пак пропуснах грозните подробности, просто не можах да ги изрека на глас.

— Аз съм доста гениален човек. — Той отстъпва, за да ме пусне пред себе си. — И стига да не забравяш този факт, всичко ще е наред.

Разсмиваме се и смехът ни е искрен, но щом вятърът отнася звука, над нас отново надвисва тъмен облак.

Кейдън

— Тази стая е колкото един кашон — отбелязвам, оглеждайки миниатюрната стая в общежитието.

Намираме се в жилищна сграда „Дауни“, една от четирите сгради, в която натъпкват първокурсниците. В стаята има две единични легла и бюро в далечния ъгъл. Мога да взема разстоянието между леглата на две крачки, а гардеробът на отсрещната стена едва побира три кашона.

— Сигурен ли си, че не искаш да си вземем апартамент? На път за насам видях няколко съвсем близо до кампуса.

Люк рови из голям кашон с надпис „Боклуци“.

— Не мога да си позволя апартамент. Трябва да си намеря някаква работа само за да си купувам учебниците и други такива.

— Стипендията ти не ги ли покрива? — питам и слагам един много тежък кашон на матрака на леглото си.

Той смачква малко тиксо на топка и го мята на земята.

— Не, само таксите за обучение.

Отлепям тиксото от горната страна на кашона.

— Мога да ти помогна… ако ти трябват пари.

Той бързо поклаща глава, вниманието му е погълнато от съдържанието на кашона.

— Не искам милостиня. Ако искаш апартамент, наеми си. Няма нужда да стоиш в общежитието само заради мен. — Той изважда безглава бронзова статуетка и целият пламва. — Какво, по дяволите, е това?

— Брат, не съм ти опаковал аз багажа — свивам рамене.

— Да, аз си го опаковах и това не съм го слагал вътре — заявява, мята фигурката през стаята и тя оставя вдлъбнатина в стената. — Мамка му, опитва се да ми бърка в мозъка.

— Не се оставяй майка ти да те ядосва. Знаеш, че просто се опитва да те накара да се върнеш, за да не ù се налага да се оправя сама с всичко.

Вдигам счупената статуетка от пода и излизам в коридора да я изхвърля в коша за боклук до стаята.

На връщане забелязвам Кали да върви към мен с онова момче, с което беше по-рано. Отново се усмихва. Спирам по средата на коридора, принуждавайки хората да ме заобикалят, и изчаквам да стигне до мен. Тя не ме забелязва, но приятелят ù ме вижда и прошепва нещо в ухото ù.

Тя рязко завърта глава към мен и прави крачка назад, сякаш се страхува, че ще я нападна. Приятелят ù слага ръка на кръста, успокоителен жест.

— Здрасти — започвам неловко, смутен от уплахата ù от мен. — Не знам дали ме помниш…

— Помня те — прекъсва ме тя, а сините ù очи се стрелват към белега на скулата ми. — Как може да не те помня? Познаваме се от малки.

— Така е — казвам аз, без да знам как да реагирам на сдържаното ù отношение. Онази нощ не се държа така. — Просто исках да започна някак.

На устните ù се оформя „О“, после се умълчава и започва да си играе с ремъка на преголямото си яке. Приятелят ù я поглежда и след това протяга ръка към мен.

— Аз съм Сет.

Стискам ръката му с поглед все още върху Кали.

— Кейдън.

— Ще трябва да извиниш Кали — потупва леко рамото ù той и тя се дръпва. — Днес не се чувства много добре.

Кали присвива очи в отговор.

— Не е вярно. Чувствам се чудесно.

Сет я притиска с настоятелен поглед и процежда през зъби:

— Тогава може би трябва да кажеш нещо. Например нещо мило.

— А… — Тя връща вниманието си към мен. — Извинявай… тоест… аз… — смънква, после се проклина тихо. — Господи, какво ми става!

Сет въздъхва, сякаш е свикнал с нескопосаното ù поведение.

— Днес ли започваш университета? — обръща се към мен той.

— Да, спечелих футболна стипендия.

Оглеждам го, чудейки се дали някога е докосвал футболна топка. Той повдига вежди и се залюлява на пети с израз на престорен интерес.

— О, ясно.

Бретонът на Кали потрепва над лицето ù, надигнат от едно бавно издишане.

— Трябва да тръгваме. Имаме планове за вечеря. Радвам се, че си поговорихме, Кейдън.

— Може да дойдеш с нас — предлага Сет, без да обръща внимание на гневния поглед, който Кали му хвърля. — Ако искаш. Ще пробваме едно ново място.

— Суши ресторант — обяснява Кали и погледът ù най — сетне среща моя. Зениците ù са изпълнени с тъга и неувереност и аз едва не протягам ръце да я прегърна в опит да отнема болката ù. Усещането е странно, защото никога не съм прегръщал друг човек, освен Дейзи, а и нея я прегръщам само когато се налага. — Не съм убедена, че ще е вкусно.

— Обичам суши — поглеждам през рамо към отворената врата на стаята си. — Но ще трябва да взема Люк, нали не е проблем? Люк беше рънингбекът[2] на „Бронкос”[3].

— Знам кой е. — Кали преглъща с усилие. — Ами добре, може и той да дойде.

— Само момент, да го видя дали е съгласен.

Вмъквам се в стаята. Люк седи на неоправеното си легло и рови из купчина документи. Хващам се за рамката на вратата и пъхам глава в стаята.

— Навит да хапнем суши?

Погледът му се вдига от документите към мен.

— Суши ли? Защо?

— Защото Кали Лорънс току-що ни покани — обяснявам. — Или по-скоро приятелят ù… Спомняш ли си да е била дръпната в училище?

Той прибира документите в едно от чекмеджетата на скрина, но отделя един, смачква го и го хвърля на боклука.

— Да, май стана такава около шести клас. Както си беше нормална, и изведнъж стана ебаси странната.

Отпускам ръце и се навеждам леко назад, за да хвърля поглед към коридора и Кали, която настойчиво шепне нещо на Сет.

— Не си го спомням. Тоест спомням си, че си беше нормална, и след това изобщо не я помня. Май не беше близка с никого, а?

— Не особено — свива рамене Люк. — Каква пък е тази внезапна мания по нея?

— Не е мания. — Обвинението му ме ядосва. — Аз никога не се вманиачавам. Просто предложиха и аз приех от любезност. Ако не искаш да ходим, няма.

Той пъхва портфейла в задния си джоб.

— Нямам против. Щом можах да преживея един куп вечери с Дейзи, със сигурност ще преживея и вечеря с момиче от нашето училище, което едва обелва и дума.

Чувствам се като задник. Изглежда, той помни Кали много по-добре от мен, а би трябвало аз да познавам момичето, което ме спаси — при това в толкова много отношения, че не знам дали някога ще успея да го изразя с думи.

Кали

— Бясна съм ти — изсъсквам под нос на Сет, докато пресичаме тъмния паркинг на път за ресторанта, цял грейнал от флуоресцентни лампи. Четиримата дойдохме с една кола, а от мълчанието ми идеше да си оскубя косите. — Защо ги покани?

— От любезност — свива рамене и премята ръка през раменете ми. — А сега се отпусни, прекрасна ми Кали, и нека да отметнем общителността от списъка си. Всъщност можем да задраскаме и задачата да поканим някого на вечеря.

— Ще го изгоря тоя списък, когато се приберем.

Дърпам стъклената врата и навлизам в задушната атмосфера на ресторанта. Повечето сепарета са празни, но на бара е доста шумно — зает е от група момичета с шалове от пера и ярки диадеми, като на моминско парти.

— Няма да го изгориш. Сега се отпусни и се опитай да водиш нормален разговор — отвръща той, после отива със самоуверена походка при хостесата и се обляга на плота пред нея. — Здрасти, има ли свободни места на бара?

Тя се засмива, напълно очарована от Сет, и започва да навива кичур червена коса на пръста си, докато преглежда някакъв списък.

— Сега ще проверя.

Сет мята ментов бонбон в устата си и ме поглежда през рамо, завъртайки очи.

— Леле.

Усмихвам му се, след това се обръщам към Люк и Кейдън, но не се сещам какво да им кажа. Не ме бива да общувам с момчета, Сет е единственото изключение. Иска ми се да можех, но спомените просто не ми позволяват.

Люк откъсва едно гладко листо от изкуственото растение до вратата.

— Мислех, че Ларами е доста по-купонджийски град, отколкото изглежда.

Посочвам прозореца от дясната ми страна.

— Той е по-надолу по пътя. Има много клубове и така нататък.

С ниско подстриганата си кестенява коса, татуировката тип ръкав и наситеното кафяво в очите си, Люк винаги изглежда, сякаш всеки момент ще се сбие. Приисква ми се да се свия по-надалеч от него.

— Значи, знаеш къде са, така ли?

— Чувала съм къде са.

Поглеждам към Кейдън с ъгълчето на окото си. Той ме слуша внимателно, облегнат на вратата със скръстени ръце. Защо ме гледа така? Сякаш наистина ме вижда.

— Но не съм ходила в много от тях.

— Да, никога не си била голяма купонджийка, нали? — отбелязва Люк и хвърля листото на земята.

— Всъщност по едно време май беше — намесва се Кейдън с гордо изражение. — Сега си спомних. Беше в началото на шести клас и майка ми трябваше да донесе тортата, но забрави или нещо такова… мисля, че беше рожденият ти ден.

— Когато ставах на дванайсет — казвам с притаен дъх, докато пред очите ми изплуват балони, конфети и розова глазура, а после всичко се разтича в гъста локва кръв. — И това не ме прави купонджийка, просто момиченце, което искаше празненство за рождения си ден… само това исках.

Двамата ме зяпват, сякаш съм си загубила ума, и аз опитвам да принудя устните си да оформят думи, но те остават слепени от болезнените спомени, които разбиват сърцето ми.

— Добре, намерих ни места, но не на бара — идва Сет и премята ръка през рамото ми. — Какво става? Нещо май ти е лошо.

Примигвам няколко пъти и се насилвам да се усмихна.

— Просто съм уморена.

Той знае, че лъжа, но няма да каже нищо пред Кейдън и Люк.

— Тогава по-добре да те върнем в общежитието по-рано.

Хостесата ни отвежда до масата ни и ни оставя менюта и четири чаши вода с лед, усмихва се ослепително на Сет, след което се връща в предната част на ресторанта. Зрението ми е замъглено от тъмните мисли, които от известно време се опитвам да не допускам в ума си, и не виждам нито дума от менюто. Притискам очите си с длани и примигвам.

— Мисля, че сега е моментът да призная нещо — заявява Кейдън. Когато го поглеждам, по устните му бавно се разлива усмивка. — Не обичам суши. Даже малко ме побиват тръпки от него.

— И мен — съгласявам се с плаха усмивка. — Странно е, че е сурово.

— Тя никога не е яла — разкрива Сет, като отгръща страница в менюто си. — Така че, ако трябва да сме точни, не може да дава мнение.

— Аз мисля, че може да си каже мнението. — Коляното на Кейдън докосва моето под масата, не съм сигурна дали е случайно, или не. Докосването изпраща гореща вълна по тялото ми, от която стомахът ми се свива. — Струва ми се ценно.

Не знам как да отвърна на комплимента му, затова държа устните си запечатани.

— Не казвам, че не е ценно — обяснява се Сет. — Само че може да ù хареса, ако го пробва. Принцип, който следвам в живота.

В това време аз отпивам от водата си и от смеха се задавям с едно от ледените кубчета.

— Божичко! — закашлям се.

Сет започва да ме тупа по гърба.

— Ще оживееш ли?

Кимвам, притиснала ръка към гърдите си.

— Да, обаче без повече шеги, докато пия, става ли?

— Това ми е принципът на живота — очите му проблясват, докато ми се усмихва дяволито. — Но ще поуспокоя топката.

— Мамка му, забравих си телефона в колата — удря по масата Люк и чашите ни с вода се разтрисат. — Веднага се връщам.

Той става от сепарето, минава между масите и излиза.

Ние се връщаме към менютата, когато внезапно Сет скача от сепарето.

— Заключих колата. Няма да може да я отвори.

Той хуква към вратата, като пътьом вади ключовете от джоба си.

— Всъщност Люк отиде да пуши — казва ми Кейдън, докато върти солницата между дланите си. — Просто не обича да го признава пред хора, които не познава. Това му е особеност.

Кимам нагоре-надолу, без да го поглеждам.

— Сет сигурно също. Обикновено пуши в колата, но този път не запали от учтивост.

— Нямаше да е проблем да запали — засмива се Кейдън и очите му се озаряват. — Люк пуши в колата ми, откакто бяхме на шестнайсет.

Неволно се усмихвам на тази картина, като си играя с крайчеца на салфетката.

— Кое е смешното? — Той кръстосва ръце върху масата и краищата на ръкавите му се повдигат. Горната страна на китките му е покрита с бели резки и той бързо дръпва ръкавите си надолу, за да ги скрие. — Хайде де, кажи ми какво те кара да се усмихваш така.

— Нищо — вдигам отново поглед към него. — Просто си мислех какво би казал баща ми, ако разбере, че рънингбекът му е пушач.

— Мисля, че знаеше. — Кейдън се навежда над масата, по-близо до мен. — Той сякаш беше наясно с всичките ни бели, но никога не го призна.

— Да, може и така да е било. Веднъж хвана брат ми да пуши и му забрани да излиза за много дълго време.

Защо говоря с него по този начин? Непривично е за мен. Навеждам брадичка и се съсредоточавам върху предястията в менюто.

— Кали, извинявай — казва той внезапно, като слага длан на масата и я придвижва към моята.

Когато пръстите му докосват кокалчетата на ръката ми, едва не се задушавам.

— За какво?

Да, звуча точно като удушена.

— Задето не ти благодарих… за онази вечер.

Голямата му ръка покрива моята.

За секунда топлината ù ми харесва, но след това отново пропадам в онова място, заключено в съзнанието ми, безизходна и безпомощна.

— Няма за какво — издърпвам ръката си и я скривам под масата. Взирам се в менюто, а пулсът ми препуска. — Не ти беше леко онази вечер.

Той прибира ръката си, без да каже нищо. Не го поглеждам, защото не искам да видя отвратеното изражение в очите му.

— Ако поискам да ми сервират хамбургер, дали ще ми направят, как мислиш? — небрежно сменя темата той.

Обръщам страницата в менюто със свъсени вежди.

— Пише ли, дали имат хамбургери?

— Не, само се шегувах. — Наблюдава ме от другата страна на масата. — Може ли да те питам нещо?

Кимвам предпазливо.

— Добре.

— Защо замина за колежа по-рано? — пита. — Повечето хора предпочитат да си останат вкъщи през лятото и да купонясват.

Свивам рамене.

— Почти нищо не ми беше останало там, освен родителите ми… Просто ми се струваше, че е време да замина.

— Май нямаше много приятели, а?

Спомените завладяват лицето му, когато започва да нарежда в главата си парчетата от живота ми. За щастие, Сет и Люк се връщат на масата, преди да е успял да изкопае още подробности. Двамата миришат на дим и изглеждат еуфорично щастливи.

— Не, не правят често в общежитията — обяснява Сет на Люк, докато сяда и разгъва салфетката, в която са увити приборите. — А ако правят, охраната обикновено ги разтуря.

Люк завърта малката пластмасова стойка с реклами на бирите.

— Да, тия простотии се случваха постоянно в нашето училище. Веднъж например запалихме гигантски огън и куките цъфнаха и прибраха всички.

— Колко загази? — пита Сет, поглеждайки ръчния си часовник.

— Не много — отвръща Люк и пъха клечка за зъби в устата си. — Куките в нашия град по принцип не закачат много футболистите.

— Естествено — промърморва Сет и ми хвърля кос поглед, а аз му се усмихвам съчувствено в отговор.

Ходилото на Кейдън постоянно се допира до моето под масата и ми се иска да го помоля да спре, но не мога дори да го погледна в очите. Смущавам се, защото на една част от мен това ù харесва. Губя контрол над чувствата си и имам отчаяна нужда отново да ги овладея.

Сервитьорката се връща и записва поръчките ни. Престаравам се и си поръчвам цяло ястие с намерението да го изям без остатък. Когато храната пристига обаче, стомахът ми се свива и веднага разбирам, че пак ще го направя.

Както всеки друг път.

Трета глава

# 52 Рискувай, за Бога

Кейдън

Мина седмица от началото на учебната година. Лекциите са кошмар. Предупредиха ме, че в колежа ще е по-трудно, но не се бях подготвил за количеството самостоятелна работа, която се очаква да върша. Като прибавим и тренировките, досега не ми е останало време за абсолютно нищо друго.

След вечерята се засякох с Кали още два пъти, но тя и двата пъти ме избягваше. И двамата сме в курса по биология, но тя седи на последния ред, възможно най-далеч от всички останали, съсредоточила цялото си внимание към химикалката и листа. Това момиче сигурно има цяла тетрадка със записки, като гледам колко е вманиачена по тях.

Опитвам се да не я зяпам, но през повечето време не мога да се сдържа. Страшно интересно ми е да наблюдавам колко отдалечена е от всички. Би било хубаво да мога да потъвам в мислите си, вместо постоянно да се притеснявам за нещо.

Приготвям се за лекции, повтаряйки си, че трябва да оставя Кали на мира, когато баща ми се обажда.

— Оставил си си боклуците в гаража — казва вместо поздрав.

— Извинявай. — Налагам си да продължа да дишам и си вземам учебниците. — Само че мисля, че мама ми разреши.

— Майка ти няма думата по тия въпроси — отвръща рязко. — Ако искаше да си държиш боклуците тук, трябваше да питаш мен. Боже, колко пъти трябва да се издъниш, за да се научиш?

Искам да възразя, но той е прав. В повечето случаи се дъня. Оставям го да ми вика над петнайсет минути и той, разбира се, успява да ме накара да се почувствам като шибано хлапе.

След като затварям телефона, се поглеждам в огледалото над скрина, изучавайки всеки белег на лицето си, докато в един момент то цялото ми заприличва на един голям белег. Внезапно целият ми гняв се излива от мен и аз започвам да ритам скрина бясно, докато едно от чекмеджетата не изпада. Нещата на Люк се разпръсват по пода — запалки, снимки, няколко инструмента и бръснарско ножче. Той мрази нещата му да са разхвърляни и ще полудее, ако се върне и завари тази бъркотия.

Бързо прибирам всичко в чекмеджето, като се старая да го оставя в подреден вид, и се правя, че не обръщам особено внимание на предмета, който ще ми избоде очите, когато го вдигам от пода. Но всъщност не мога да мисля за нищо друго, докато го усещам в дланта си, и сам се умолявам да не го използвам.

Ръката ми трепери, а съзнанието ми ме връща към време, когато не бях такъв. Когато си мислех, че може би, защо пък не, не е задължително всичко винаги да се свежда до болката.

С по-големия ми брат Тайлър се мотаехме в гаража. Той беше към шестнайсетгодишен, а аз бях на осем. Поправяше един мотоциклет, който беше купил с парите, спестени от лятната му работа.

— Знам, че е бракма — каза ми, докато вземаше гаечен ключ от куфарчето с инструменти в ъгъла. — Но ще ме закара някъде далеч от тук, което е единственото ми шибано желание.

Цял ден се беше карал с баща ни и имаше огромна синина на ръката и порязвания по кокалчетата. Чух ги как спорят, а след това започнаха да се бият. Но това беше нормално. Всекидневният живот.

— Защо искаш да си тръгнеш? — попитах, докато обикалях мотора. Не беше лъскав и нов, но изглеждаше така, сякаш с него човек може добре да се позабавлява. И ако можеше да отведе брат ми от тук, значи, определено беше специален. — Заради татко ли?

Той запрати инструмента обратно в кутията и прокара ръце през дългата си кестенява коса, с която приличаше на клошар — или поне татко така казваше.

— Един ден, приятел, когато пораснеш малко, ще осъзнаеш, че всичко в тази къща е една шибана тлъста лъжа, и ще искаш да се разкараш от тук, каквото и да ти струва това.

Качих се на една щайга и се покатерих на мотора — преметнах късо краче през седалката и се хванах за дръжките.

— Ще ме вземеш ли със себе си? И аз искам да си тръгна.

Той мина откъм задната част на мотора и клекна да огледа гумите.

— Да, приятел, ще те взема.

Натиснах ръчката за газта, правейки се, че потеглям, и за секунда зърнах възможността за живот без болка.

— Обещаваш ли?

Той кимна, докато ръчкаше въздушния манометър.

— Да, обещавам.

Оказа се, че брат ми е лъжец като всички останали вкъщи. В крайна сметка се изнесе и ме остави, защото предпочиташе да се напива, вместо да се справя с живота. Няколко години по-късно другият ми брат, Дилън, завърши училище и се изнесе от къщи. Смени телефонния си номер, не каза на никого къде отива и оттогава никой не е чувал за него, въпреки че не съм и сигурен колко щателно са го търсили.

По онова време бях на дванайсет и останах единственото дете в къщата, което означаваше, че бях главна мишена за гнева на баща ми — нещо, което той ми даде да разбера още във вечерта, когато Дилън си взе багажа и замина. Преди това побоищата не бяха много тежки — плесници през лицето, налагане с колана му, а понякога ни удряше с юмрук или ни риташе, но влагаше само толкова сила, колкото да боли ужасно, но да може да се скрие.

С лице, притиснато в стъклото на прозореца, гледах как колата на Дилън излиза от автомобилната алея, как потегля и се загубва в тъмнината. Спомням си как си мечтаех да съм в колата с него, нищо че двамата никога не сме били особено близки. Баща ми влезе вкъщи и донесе студения нощен въздух със себе си. Беше крещял на Дилън през целия му път до колата, наричайки го шибан кретен, задето се отказва от футболната си стипендия и не иска да играе в отбора.

— Ти какво гледаш бе?

Той тресна входната врата със сила, от която портретите по полицата над камината изпопадаха на земята. Аз бях коленичил на дивана. Обърнах се и седнах, забил поглед в портрета на пода.

— Нищо, сър.

Той тръгна бавно към мен, зениците сякаш поглъщаха целите му очи, надушвах алкохола в дъха му от другата страна на стаята. Беше по-едър от мен, по-силен от мен и на лицето му беше изписано, че ще се възползва напълно от тези си предимства и че аз не мога да направя нищо, за да го спра.

Знаех какво се прави в тези случаи. Избягваш и се скриваш, иначе няма да има време да охлади гнева си. Но не можех да помръдна. Не можех да спра да мисля за братята ми, които бяха заминали и ме бяха зарязали като стара тениска. Преди бяхме заедно в това, сега бях само аз. Започнах да плача, разревах се като тъпо шибано бебе, а знаех, че това само още повече ще го ядоса.

— Да не би да плачеш? Какво не ти е наред бе?

Без да спира набраната си инерция, той вдигна юмрук и го заби в рамото ми.

Болката, която се разпростря към врата и по ръката ми, за един бърз миг изсмука кислорода от дробовете ми и аз се свлякох на пода, примигвайки, за да прогоня черните петна пред очите си.

— Ставай!

Баща ми ме изрита в ребрата, но аз не можех да се изправя. Краката ме бяха изоставили и с всеки удар от обувката му нещо вътре в мен умираше. Дори не си направих труда да свия краката си, за да ги защитя. Просто оставих болката да ме завладее, да притъпи болката от изоставянето.

— За нищо не ставаш! Братята ти поне се защитаваха. А ти какво си? Нищожество! Ти си виновен!

Още един ритник, този път в корема, и болката се изстреля до главата ми.

— Ставай! Ставай. Ставай…

Ботушът му потъваше в корема ми отново и отново, а гласът му стана умолителен. Сякаш аз бях виновен за случващото се и той искаше да го спра. И може би наистина бях виновен. Трябваше само да се изправя. Но не можех да се справя дори с тази проста задача.

Това беше най-лошият бой в живота ми. Сякаш баща ми беше събрал цялото си безсилие и яд към братята ми и ги беше излял върху мен. Майка ми не ме прати на училище две седмици, докато чакахме раните ми да зараснат. На училището, на роднини, приятели, съседи — на всеки, който попиташе — казваше, че имам стрептококов фарингит и съм силно заразен.

Прекарах почти цялото време в леглото, усещах как тялото ми се лекува, но съзнанието и волята ми за живот умираха, защото знаех, че никога нищо няма да се промени, че край, това беше.

Примигвам, за да прогоня тази мисъл. След това сядам на пода и вдигам ризата си нагоре. Заклех се, че отида ли в колежа, ще се откажа — ще сложа край на този проклет навик. Но явно той има по-голяма власт над мен, отколкото съм си мислел.

*  *  *

На лекцията по биология на следващия ден се опитвам да стоя възможно най-неподвижно, за да огранича болката върху корема си, но току поглеждам назад към Кали, която, изглежда, не забелязва, че бавно се превръщам в преследвач.

Професор Фремънт хич не бърза да завърши лекцията. Когато най-сетне излизам в коридора, той вече е пълен с хора. Заставам на вратата, докато се опитвам да реша дали да пропусна следващата лекция, и някой се блъсва в гърба ми.

— Божичко, ужасно съжалявам! — извинява се Кали, отстъпвайки назад от мен, сякаш съм престъпник. — Не гледах къде ходя.

— Няма за какво да се извиняваш. Честна дума, нищо ми няма, въпреки че се блъсна в мен.

Усмихвам се от ухо до ухо и се отмествам, за да могат да минават хората. Когато се завъртам в кръста, мускулите ми пламват.

— Съжалявам — повтаря Кали. След това затваря очи и поклаща глава, сякаш сама на себе си. — Просто имам лошия навик да се извинявам.

— Няма нищо. Но няма да е лошо да пробваш да го откажеш — предлагам, като се опирам на рамката на вратата.

Кестенявата ù коса е събрана на опашка и лицето ù е обрамчено от фини кичури. Носи дънки, лилава тениска и съвсем малко грим. Циците ù не се подават от блузата и дънките ù не са прилепнали, за да подчертават извивките ù, както се облича Дейзи всеки ден. Няма нищо за оглеждане и въпреки това се улавям, че наистина я гледам.

— Опитвам се, но не е лесно — тя свежда поглед към кафявия мокет, толкова е срамежлива и невинна. Това момиче изглежда, сякаш са му нужни хиляди прегръдки, за да изтрият тъгата, която носи на плещите си. — Трудно е да се откажеш от навиците си.

— Може ли да те изведа някъде? — питам, без дори да помисля какво правя или какви ще са последствията. — Много искам да ти благодаря за… сещаш се, за онова, което направи.

Тя примигва и вдига поглед и сърцето ми пропуска удар. Подобно нещо не ми се е случвало досега и за миг ми се завива свят.

— Ами всъщност имам среща със Сет след няколко минути, но може би някой друг път — отговаря уклончиво и тръгва по коридора, като мята чантата си през рамо.

Тръгвам редом до нея.

— Знаеш ли, той е интересен човек. Заедно сме на лекциите по литература и той винаги вдига ръка, но всеки път отговаря грешно.

По устните ù пробягва лека усмивка.

— Нарочно го прави.

Натискам стъклената врата и я задържам, за да мине Кали.

— Защо?

Когато се озоваваме навън, тя засенчва очите си с ръка.

— Защото е в списъка.

Спирам точно пред вратата и вдигам вежда.

— Списъка ли?

— А, нищо — махва с ръка тя, за да прекрати разговора. — Слушай, трябва да тръгвам.

После забързва ход. Тънките ù крака се движат бързо и тя ме оставя в двора на кампуса, свела глава и отпуснала рамене, сякаш се опитва с всички сили да не съществува.

Кали

Стаята ми се намира в сграда „Макинтайър“, най-високата от общежитията. Прекарвам студентската си карта през устройството, за да вляза в коридора, след което вкарвам кода за стаята си. От прозореца до леглото ми хората изглеждат миниатюрни, сякаш виждам всичко от птичи поглед.

Изваждам дневника, който крия под възглавницата си, и вземам химикалка. Започнах го, когато бях на тринайсет, за да записвам мислите си. Не смятах да го превръщам в постоянно хоби, но се чувствам много по-добре, когато пиша — сякаш умът ми най-сетне може да говори свободно.

Ръбовете на корицата са оръфани и някои страници са се отделили от спиралата и падат. Сядам с кръстосани крака и поставям писеца върху празна страница.

Удивително е как помним вечно нещата, които бихме искали да забравим, а онова, което отчаяно искаме да задържим, ни се изплъзва като пясък на вятъра. Помня всичко от онзи ден, сякаш образите са вгорени в паметта ми с желязо за жигосване. А ми се иска да се разпилеят на вятъра.

На вратата се почуква. C въздишка потулвам тетрадката под възглавницата и отварям. Сет влиза в стаята с две ледени латета и ми подава едното.

— По гласа ти ми се стори, че ще ти дойде добре — обяснява той, сваля си якето, мята го на стола пред бюрото и се отпуска на леглото. — Е, излей си душата.

— Не знам защо говори с мен и ме кани на някакви места. — Тъпча напред-назад пред леглото и отпивам от сламката. На стената от страната на съквартирантката ми има закачени скици и постер на „Райз Агейнст“, а леглото ù е отрупано с мръсни дрехи. — Преди не говореше с мен.

— Кой, Кейдън ли? — пита Сет и аз кимвам. Той се мята на леглото ми и започва да разглежда плейлистите в айпода ми. — Може би те харесва.

Спирам по средата на стаята и поклащам глава, от което бучките лед в чашата се раздвижват със свистене.

— Не, не е това. Той има приятелка, суперразвратна приятелка, която може да докосва.

— Сигурно и теб ще докосва, ако му позволиш — отбелязва Сет и дъхът ми спира. — Ясно, още не сме стигнали дотам.

Оставям кафето на бюрото и се отпускам на леглото си с ръце под бедрата.

— Не знам дали някога ще стигна дотам. Май стигнах до заключението, че никога няма да мога да понеса да стигна толкова далеч с някого. Вероятно ще стана като онези възрастни жени с хиляда котки и ще ям котешка храна направо от консервата.

— Първо на първо, отврат, никога няма да те оставя да се превърнеш в такова нещо. И второ, трябва да го сложим в списъка.

Той сяда в леглото и се протяга да вземе химикалка от нощното ми шкафче.

— Това, че е в списъка, не значи, че ще се случи — напомням му аз, а той става и отива с твърда стъпка до дъската на вратата, на която е закачен нашият списък.

— Напротив, Кали — отвръща ухилен, като маха капачката на химикалката с палец. — Защото това е вълшебен списък, пълен с възможности.

— Де да беше така. — Заглеждам се през прозореца към хората, които се изсипват в двора на университетския комплекс. — Де да беше.

Химикалката скърца по листа. Когато отново поглеждам към Сет, той е добавил „Рискувай, за бога“ към списъка. Слага капачката на химикалката с щракване и се усмихва, горд от хитрото си хрумване.

— Понякога сам си се дивя. Ще трябва да го добавя и в списъка в моята стая, когато се върна — хвърля химикалката върху скрина той и сяда на леглото. — Кали, какъв е твоят риск? Защото знам, че си достатъчно силна поне да пробваш.

— Ами ако рискувам и всичко се разпадне? — питам аз. — Ако пак се доверя на някого и той ми отнеме нещо? Не ми е останало кой знае колко, преди съвсем да опустея.

— Поеми лесен риск — изпява той. — Хайде, Кали, направи го.

— Да не би да ме подлагаш на социален натиск?

— Да, действа ли?

— Не особено, понеже не знам какво искаш да направя.

Той потрива ръце с коварен блясък в очите.

— Хрумна ми идея. Трябва да се обадиш на Кейдън и да приемеш предложението му.

— Сет, не. — Придърпвам колене към гърдите си и облягам брадичката си на тях. — Не мога да общувам с хора като него. Притесняват ме и твърде много ми напомнят за училище. Освен това скоро ще схване колко ме мрази гаджето му и ще се отдръпне.

— Изглежда мил — отбелязва Сет, като вади телефона си от джоба и поглежда екрана. — Дори му имам номера.

Сключвам вежди.

— Откъде?

— Защото съм скандален — заявява той и плъзва пръст по екрана, за да го отключи. Мятам се към него с протегната ръка, но той отскача и хуква към вратата. — Готово.

Заставам приведена напред с ръце на хълбоците, впила нокти в собствената си кожа, докато се опитвам да си поема въздух.

— Сет, моля те, недей. Не мога. Трудно ми е в присъствието на момчета.

Той доближава телефона до ухото си със строго изражение на лицето.

— Кали, не забравяй, че не всички момчета са като него… Ало, Кейдън ли е? — Пауза. — Да, Сет се обажда. Изчакай малко. Кали иска да говори с теб. — Той слага длан върху долната част на телефона и ми го подава. — Рис — ку — вай.

Свалям ръце от хълбоците си. Кожата ми е нашарена с червени полумесеци, оставени от ноктите ми. Поемам телефона и пулсът ми препуска хаотично през пръстите, китките и врата ми, когато го вдигам до ухото си.

— Ало — едва успявам да прошепна.

— Здрасти — отвръща Кейдън с учуден, но заинтригуван тон. — Мога ли да ти помогна с нещо?

— Ами мислех си, че може… ако предложението ти да излезем все още важи — обяснявам, докато Сет жестикулира насърчително. — Не е задължително веднага, но може би по-късно.

— Тъкмо се приготвях да изляза да разгледам града — казва той. Аз захапвам нокътя си. — Искаш ли да дойдеш с мен?

Кимвам, въпреки че той не може да ме види.

— Да, чудесно. Да се чакаме отпред, или?

— Знаеш ли пикапа на Люк?

— Онзи ръждясалият, който караше в училище?

— Да, същият. Да се чакаме при него след, да кажем, десет минути? Паркиран е близо до страничния вход на вътрешния двор.

— Добре, разбрано.

Затварям телефона и поглеждам намръщено Сет. Той плясва с ръце и изиграва един бърз танц.

— Видя ли, не е толкова страшно да поемеш риск. Даже може да се окаже много хубаво.

— Ами ако се паникьосам? — Връщам му телефона и изваждам анорак от скрина. — Ако направя нещо суперстранно? Досега не съм била сама с непознато момче.

— Ще се справиш. — Той слага ръце върху раменете ми и ме поглежда в очите. — Просто бъди такава, каквато си с мен.

Вдигам ципа на якето си.

— Добре, ще се постарая… адски много.

Той се разсмива, прегръща ме и ме притиска до себе си.

— И ако имаш нужда от нещо, можеш да ми звъннеш. Винаги ще съм на твое разположение.

*  *  *

Кейдън не е на паркинга. Докато чакам до пикапа на Люк, гледам как другите студенти бързат за лекции или се връщат от такива и замалко не си тръгвам. Когато стъпвам на тротоара, за да се върна в общежитието, Кейдън излиза от страничната врата на сградата. Говори с момиче с чуплива черна коса, дълга до кръста.

Облечен е с дънки, които стоят ниско на хълбоците му, и тъмносива тениска с дълъг ръкав. Движенията му са пленителни. В местенето на хълбоците му има много самоувереност, но раменете му са приведени и цялата област на корема му изглежда скована, сякаш го боли, като ходи.

Връщам се до пикапа и чакам със скръстени ръце. Когато ме забелязва, устните му се извиват в усмивка и той махва за довиждане на момичето, с което май ходя на лекции по философия.

— Извинявай, че закъснях. — Той посочва отдалечаващото се момиче. — Трябваше да помогна на Кели с един проект по литература. Отдавна ли чакаш?

Отпускам ръце до тялото си, след което пак ги скръствам пред гърдите си, защото не знам какво да правя с тях.

— Не много.

Кейдън слиза от тротоара и аз започвам да се стягам, когато идва от моята страна на колата. Той обаче хваща дръжката на вратата и аз се отпускам и се отдръпвам, за да я отвори.

— Добре ли си?

Той отваря вратата, а тя изскърцва и от ръба ù се посипва малко ръжда. Кимвам и се вмъквам в колата. Виниловата облицовка на седалката е протрита; боде през дънките ми и ме драска. Кейдън затръшва вратата. Аз кърша ръце в скута си. Никога досега не съм била сама с момче в кола, освен със Сет, и сърцето ми предизвиква гърдите да удържат яростта му.

— Кали, сигурна ли си, че си добре? — пита ме той с ръце върху кормилото. — Малко си бледа.

Насилвам се да обърна поглед към него, като се мъча да не мигам твърде много.

— Добре съм. Просто съм малко уморена. Колежът ме изтощава.

— Напълно съм съгласен — усмихва ми се той и около очите му се появяват бръчици. После пали двигателя, който тръгва и след това угасва. — Извинявай, пикапът на Люк е пълен боклук.

Разпервам потните си длани върху коленете.

— Какво стана с твоята кола? С която идваше на училище. Вкъщи ли я остави?

Виждам как мускулите на врата му се изопват, докато преглъща буцата в гърлото си.

— Правилото на баща ни е, че когато си тръгнем от къщи, се оправяме сами. Той е купил колата, следователно е негова.

Кимвам и се протягам през рамо да си сложа колана.

— И аз нямам кола. Родителите ми предложиха да ми дадат старата кола на брат ми, но аз отказах.

— Защо? — Той включва на скорост и завърта гумите напред. — Струва ми се, че би те улеснило да имаш кола.

Щраквам колана и когато излизаме на улицата и се отдалечаваме от университета, се заглеждам в прелитащите покрай нас корони на дърветата.

— Май ми се видя прекалено голяма отговорност. Освен това не възнамерявах да излизам от кампуса много често.

Той включва чистачките, за да измие мръсотията от предното стъкло.

— Искам да те попитам нещо и можеш да не отговаряш, ако не искаш. — Той се поколебава. — Защо не се събираше с никого в училище? Като се замисля, просто не мога да си спомня да си участвала в нещо.

Започвам да се чеша по врата, докато не ме заболява.

— Защото не участвах в нищо.

Вместо да гледа в пътя, той се взира в мен в очакване да обясня, но аз не мога да му кажа нищо. Това е моята тайна и ще я отнеса в гроба на срама си.

— Казаха ми за едно страхотно място на хълма, където можеш да застанеш и да видиш целия град — казва той. — Мислех да отидем. Преходът до там не е много дълъг.

— Преход ли? — питам аз. — Тоест ще се катерим в планина?

Той се засмива и изведнъж се чувствам като глупачка.

— Да, с изкачване на хълмове и всичко останало.

Сбърчвам нос по посока на кафявите си боти, които се прегъват на глезена. По-малки са ми с един номер и получавам пришки дори само от ходенето из университета.

— Е, добре, може да направим един преход.

Той разтваря устни да каже нещо, но тогава телефонът му зазвънява от джоба. Кейдън прочита името на светещия екран и сключва вежди.

— Може ли да пазиш тишина за малко? — пита ме с виновно изражение.

Оглеждам телефона му и кимвам.

— Добре.

— Здравей, бебчо, какво става? — вдига той и от другата страна се чува отговорът на Дейзи. — Ами не им го казвай и може би няма да се ядосват. — Кейдън замълчава за момент. — Да, знам. И ти ми липсваш. Нямам търпение за купона за откриването на учебната година… Не, още не съм си взел смокинг.

Жегва ме нотка на завист. Когато бях по-малка, мечтаех да отида на бала и да нося красива рокля с много пайети. Исках дори да имам диадема, което сега ми се вижда глупаво.

— И аз те обичам — казва той с равен тон и после бързо затваря телефона.

Завистта ми отлита през прозореца и аз изпускам дъха, който не осъзнавах, че съм притаила. Кейдън пуска телефона на седалката между нас.

— Беше Дейзи… Познаваш Дейзи Макмилън, нали?

— Да, бегло.

— По тона ти ми се струва, че не я харесваш.

— Защо така мислиш?

Кейдън стиска здраво кормилото и ме изучава с поглед.

— Защото повечето хора не я харесват.

— Ако е така, защо ходиш с нея? — питам аз, като се чудя откъде се взе тази прямота.

Той свива рамене, челюстта му се стяга.

— Добро гадже е. С нея съм доволен, общо взето.

— О, извинявай! Май нахалствам, а?

Когато Кейдън завива по стръмен селски път, осеян с огромни дупки, сграбчвам здраво предпазния колан. Пътят се извива нагоре в планината, която зеленее от дървета и трева.

— Не нахалстваш. Аз пръв започнах да ти задавам въпроси.

Той стиска челюсти и затяга хватката си върху волана.

През остатъка от пътуването мълчим и аз разбирам, че нещо го е разстроило. Едва ли не виждам как колелцата в ума му се въртят, докато се опитва да разреши някакъв сложен въпрос.

Високо на хълма той завърта кормилото надясно. Началото на отбивката е пресечено от дълъг ров и Кейдън внимателно намалява скоростта. Пикапът хлътва и се накланя, Кейдън натиска газта и отново го изправя, като ни люлее наляво и надясно. Когато отново се озоваваме на равна земя, той насочва колата към дърветата и кара съвсем бавно, докато ги наближим, след което поставя скоростния лост в позиция за паркиране и изключва двигателя.

Пред нас се изправя стръмен хълм, а на скалата има графити в различни цветове, с дати, текстове на песни, стихотворения и любовни обяснения. До нас и по пътя са паркирани и други коли. По пътеката и на върха на хълма се разхождат хора. Радвам се, че не сме сами, но и не ми харесва, че има толкова хора. Притеснява ме.

Той дърпа дръжката и задържа вратата отворена с лакътя си.

— Наистина, не е толкова далеч. Поне така ми казаха. Ако ти дойде твърде много, само ми кажи и ще се върнем.

— Добре, ще ти кажа.

Отварям вратата и премятам крака навън, като избягвам една локва. Срещаме се пред пикапа и аз пъхам ръце в джобовете си, които са подплатени с мек пух и докосването до него ме успокоява, защото ми напомня за плюшено мече.

Тръгваме по пътеката и преминаваме покрай двойка, седнала на голям камък, с туристически обувки и раници. Те ни махват и Кейдън им отвръща, докато аз гледам нагоре към скалата, омазана с боя.

— Какво е това? — питам се на глас и прочитам един от цитатите: — „Улови деня, хвани го здраво и го направи, какъвто искаш.“

Той отскача към ръба на пътеката, за да избегне една голяма дупка, и рамото му се блъска в моето.

— Явно е традиция четвъртокурсниците в Уайомингския университет да се качват тук и да пишат мъдри послания за всички бъдещи четвъртокурсници.

— „Желая ти купон и благоденствие“[4]. — Хвърлям поглед към него, а устните ми потрепват. — Много дълбоко.

Кейдън се разсмива и около устата му се появяват бръчици.

— Не съм казвал, че всичките са мъдри послания, казах само каквото съм чувал.

Премествам се по-близо до скалистия хълм, за да се отдалеча малко от него.

— Вижда ми се добра идея някак си. Да отбележиш края с каквото пожелаеш.

— Нали? — съгласява се той и се покатерва върху голяма скала, разтягайки дългите си крака, след което скача от другата страна. Задъхан е и се усмихва, горд от себе си. — Нещо като големия огън в Афтън, когато записваме мислите си на лист хартия и след това го изгаряме.

— Аз не отидох — признавам и свивам ръцете си в юмруци.

Ако бях отишла, щях да се измъчвам от шушуканията, че съм сатанистка, която никога не яде. Понеже нескопосано подстриганата коса, дебелата очна линия и антисоциалното поведение непременно са работа на дявола.

— А! — възкликва Кейдън и ме разглежда за миг, а аз се преструвам, че не забелязвам. — Кали, бих искал да те опозная. В смисъл, ти ми спаси задника, а не знам почти нищо за теб.

Късам листо от близкия храст и започвам да чопля лъскавия му край.

— Няма кой знае какво за опознаване. Не съм много интересна личност.

— Не вярвам да е така. — Той изритва един камък от ръба на скалата. — Какво ще кажеш първо аз да ти разкрия нещо за себе си, а след това ти?

— Какво нещо?

— Каквото искаш.

Стигаме края на пътеката и спираме. Тук тя се разширява и прераства в местност, оградена от хълмове, големи камъни и огромна скала с издатини, които приличат на стъпала. Стръмна е, но не е невъзможно да се изкачи.

— Как ще стигнем до там? — пускам листото на земята и отмятам глава, за да погледна върха.

Кейдън потрива ръце, хваща се за едно от стъпалата и поставя крак на друго, по-ниско.

— Ще се изкатерим.

Той пружинира на крака си, а после подскача нагоре, сякаш се намира на стена за катерене. Когато стига до половината, ми хвърля поглед през рамо.

— Идваш ли?

Поглеждам зад себе си към пътеката, която криволичи надолу по хълма, а после отново към скалата. Рискувай, за бога. Въпреки че се страхувам от високото, се хващам за грапавия ръб, пружинирам на пръстите на краката си и се изтласквам нагоре. Поставям и двата си крака на една издатина и след това се придвижвам към следващата, а главата ми все повече се замайва от нарастващата височина. Когато поглеждам надолу, мисълта, че може да се размажа на скалите под мен, ме смразява от ужас. Вятърът се промъква в косата ми и няколко кичура се изхлузват от ластика.

— Ще се справиш ли?

Кейдън стои на върха с ръце на хълбоците, сякаш е кралят на света, което би било страхотна длъжност, ако съществуваше. Щях да нося корона и всички щяха да ми се подчиняват. Ако кажех да не ме доближават, щяха да са длъжни да ме послушат.

Вдишвам през носа и протягам ръка към следващото стъпало.

— Да…

Издатината се изплъзва изпод пръстите ми, аз стисвам здраво очи и гърбът ми се извива назад.

Няма да падна, но изведнъж ме изпълва чувство на безпомощност и не мога дори да помръдна.

— Мамка му, Кали — чувам Кейдън. — Подай ми ръка.

Пръстите ми се улавят за друга издатина и аз я сграбчвам здраво, докато бавно губя дъха си. Замайването завладява съзнанието ми и коленете ми се разтреперват, на ръба да поддадат под мен.

— Кали, отвори очи — казва Кейдън с тих, но властен глас, и аз плахо открехвам един клепач. Слязъл е по скалата и краката му са точно над главата ми, а дългата му ръка е протегната към мен. — Подай ми ръка и ще ти помогна да се качиш.

Оглеждам ръката му, сякаш е демон, защото ръцете могат да бъдат такива. Могат да те владеят, да те притискат, да те докосват без разрешение. Прехапвам устна и поклащам глава.

— Мога и сама. Просто се уплаших за момент.

Той въздъхва и мускулите на ръката му се отпускат.

— Страх те е от високото, нали?

Издърпвам се напред, докато тялото ми прилепва към назъбената скала.

— Малко.

— Подай ми ръка — повтаря. Гласът му е спокоен, но очите му са настоятелни. — И аз ще ти помогна да се качиш горе.

Вятърът се усилва, прахът ме щипе по страните. Обливат ме горещи вълни от притеснение, когато затварям очи и слагам ръка в неговата. Пръстите ни се сплитат, през ръката ми преминава ток и аз вдигам очи към неговите.

Кейдън затяга хватката си и ме издърпва, стягайки мускулите на ръката си, докато не стъпвам на следващото стъпало. Забивам обувки в него и Кейдън спира за малко, преди отново да дръпне ръката ми и да ме издърпа до следващото. Когато стига до горе, ме пуска, но само за да се изтласка на върха. След това протяга ръка от ръба, а аз я хващам и отново му се доверявам, докато ме изтегля. Препъвам се и обувките ми се удрят в пръстта, докато се опитвам да си възвърна равновесието.

Ръката му се извива зад гърба ми и ме докосва точно над кръста, за да ме изправи. Тялото ми се сковава от смесицата от чувства, които нахлуват в мен. Докосването му ми харесва, харесват ми нежността на пръстите му и топлината от близостта му. Но след това в съзнанието ми проблясва споменът за една голяма ръка, която натиска гърба ми, докато не падна на леглото.

Обръщам се рязко с блеснали очи и развята пред лицето коса.

— Моля те, не ме докосвай.

— Спокойно — отвръща той с вдигнати пред себе си ръце и предпазливо изражение. — Само ти помагах да се закрепиш.

Вдигам ръце да стегна ластика си за коса.

— Извинявай… просто… ти не си виновен, честна дума. Просто имам проблеми.

Той сваля ръцете си и дълго ме наблюдава.

— Не искам да нахалствам, но ми се струваш някак плашлива. Може ли… Имаш ли против да попитам защо?

Насочвам погледа си към гледката зад него.

— Предпочитам да не питаш.

— Добре — отговаря просто той и се обръща към ръба на скалата.

Отивам до него, като оставям малко пространство между двама ни. Хълмовете се простират на километри пред нас; зелени, тучни, с пръснати по тях дървета и туристи. Синьото небе е безкрайно и слънцето свети през тънките бели облаци. Отдолу и покрай нас духат леки ветрове и когато се срещат, се чувствам, сякаш летя.

— Малко ми напомня за онази картина в кабинета на господин Гарибалди — обажда се Кейдън, като потрива замислено наболата си брадичка.

— Онази, с която толкова се гордееше ли? И за която говореше непрекъснато?

Оставам с ръце до хълбоците, но ги разтварям леко и изпъвам длани, представяйки си какво е да си птица и да летиш свободно и високо.

Той се разсмива и главата му пада напред, а косата му се разпилява по челото.

— На всички класове ли е разказвал тази история?

Въртя език в устата си, за да потисна една усмивка.

— Мисля, че му беше традиция. Това беше неговият начин да се похвали, че невинаги е бил забит в класната стая.

Той вдига глава и бавно издиша.

— Колко време искаш да останем тук?

Свивам рамене и понечвам да тръгна към скалата.

— Можем да се връщаме, ако искаш.

— Не искам да се връщаме — отговаря и аз спирам. — Освен ако ти не искаш?

Поглеждам отново към хълмовете.

— Бих искала да поостанем, ако нямаш нищо против?

— Абсолютно нищо.

Кейдън сяда на земята с протегнати пред себе си крака и ги кръстосва. След това потупва мястото до себе си.

Дълго се взирам в това място, преди да се свлека на земята и също да кръстосам крака. Мускулите ми се стягат от близостта на краката ни, но не се отмествам.

— Аз всъщност мразя футбола — признава, като вдига единия си крак и обляга ръка на коляното.

— О, така ли? — отвръщам, стресната. — Как така?

Той прокарва пръст по белега, който очертава половината му скула.

— Понякога насилието ми идва в повече.

Облягам се назад върху дланите си.

— И аз не обичам футбола. Има само една цел — да доминираш над другия.

Той се засмива и поклаща глава.

— За това не съм съвсем сигурен, но разбирам какво имаш предвид. Аз обаче съм куотърбек, така че само хвърлям топката.

Прокарвам кутре напред и назад в пръстта.

— Знам на какъв пост играеш и знам какво прави куотърбекът. Баща ми е треньор, така че на вечеря слушах преразказ на всеки мач и тренировка.

— Баща ти е добър човек— отбелязва той, като ми хвърля кос поглед. — Харесвам го.

Знам, че не бива да питам, но не мога да се сдържа. От месеци се притеснявам, че просто го изоставих, след като баща му го беше пребил. Така и не повярвах, че не го е удрял и друг път. Такъв гняв не се появява само веднъж, нито пък изчезва току-така.

— Кейдън, какво стана онази вечер? Когато дойдох у вас… и когато баща ти, ами, когато те удари. Беше ли се случвало преди?

— Мисля, че е твой ред да ми кажеш нещо за себе си — избягва въпроса ми той, а дланите му се свиват в юмруци.

Кокалчетата така побеляват, че белезите по тях се изгубват.

— Нямам много за казване — свивам рамене, отказвайки да го погледна. — Поне не и нещо интересно.

Той вдига ръка и доближава палеца и показалеца си, без да ги докосва:

— Хайде де, една малка подробност. Само това искам.

Смръщвам се и започвам да ровя из главата си за някакъв интересен факт за себе си, който да не е прекалено личен. Свивам рамене.

— Понякога тренирам кикбокс във фитнеса „Дъ Тюн Ъп“.

— Кикбокс? — пита той със сбърчено чело. — Наистина ли?

Започвам да чопля пръстта от изпочупените си нокти.

— Помага ми да се отпусна.

Очите му обхождат тялото ми от пръстите на краката до лицето и страните ми пламват.

— Изглеждаш много дребна за кикбоксьор. Не мога да си представя малките ти крачета да са способни на големи поражения.

Ако бях по-смела, щях да го предизвикам на двубой направо тук само за да му докажа, че греши.

Поглеждам към небето и вдигам длан над очите си, за да ги засенча от ярката слънчева светлина.

— Не го правя, за да се състезавам, а само за удоволствие. Помага ми да… не знам…

Не довършвам, защото нататък е твърде лично.

— Да си излееш вътрешния гняв — казва той, по-скоро на себе си.

— Да, горе-долу — кимвам.

— Знаеш ли какво ми хрумна? — поглежда ме с усмивка, която разтяга пълните му устни. — Трябва да ме викнеш следващия път, когато ходиш. Треньорът ми, който е пълен задник в сравнение с баща ти, ме тормози да вляза във форма. И тогава можеш да ми покажеш какви поражения може да ми нанесе мъничкото ти тяло. Дори ще смъкна нивото и ще ти дам възможност да ме свалиш на земята.

Прехапвам устна, за да потисна усмивката си.

— Добре, но не ходя много често.

— Само когато ти се раздават ритници? — подкача ме той с вдигната вежда.

Устните ми помръдват в едва забележима усмивка.

— Да, нещо такова.

Той се обръща настрани, с лице към мен, и кръстосва крака.

— Добре, имам още един въпрос. Току-що си спомних тази случка. Мисля, че бяхме в пети клас и с вашите бяхте на гости у нас за едно от ония тъпи барбекю партита, които баща ми организира всяка година за финала на Суперкупата. Не знам как, но една колекционерска футболна топка изчезна от витрината със сувенири на баща ми и всички мислеха, че брат ми Тайлър е виновен, защото се държеше странно, но той просто беше пиян. Обаче аз мога да се закълна в шибания Господ, че те видях да вървиш към колата на вашите с топката под блузата си.

Прибирам крака под дупето си и закривам лицето си с длани.

— Брат ми ме накара. Каза, че ако му я открадна, няма да каже на майка ни, че аз съм счупила една фигурка от глупавата ù колекция от еднорози. — Правя пауза и изведнъж става много тихо. Накрая събирам смелост и надниквам иззад пръстите си. — Много съжалявам.

Кейдън ме оглежда внимателно и после бавно се усмихва.

— Кали, не виждаш ли, че те занасям. Голяма работа, че си я откраднала. Даже ми се струва малко забавно.

— Не е забавно — възразявам. — Ужасно е. Брат ти сигурно е имал проблеми после.

— Не, той беше на осемнайсет — казва той и отмества ръката ми от лицето. — И когато баща ми започна да се държи като задник, той просто се махна от къщи.

— Аз се чувствам като задник. Мисля, че топката още е в стаята на брат ми. Трябва да го накарам да ти я даде.

— В никакъв случай — заявява той. Все още държи ръката ми и я сваля върху коленете ми. Усещам допира на пръстите му върху китката си, точно над полуделия ми пулс, с всяка пора и не мога да реша дали да издърпам ръката си. — Баща ми може да мине и без някои от боклуците си.

— Сигурен ли си? — Не мога да откъсна очи от ръката му върху моята. — Наистина, няма проблем да я върна…

Той се засмива тихо, а пръстите му плавно се придвижват по вътрешната страна на китката ми, от което цялото ми тяло потръпва.

— Честна дума. Няма никакъв проблем.

— Ужасно съжалявам — повтарям.

Той се взира в мен със странно изражение, сякаш води някаква вътрешна борба. Облизва устни и стисва уста, затаявайки дъх.

Винаги съм се чудела как ли ще изглежда момчето, когато се кани да ме целуне. Дали ще е като при първата ми и единствена целувка, със завоевателски проблясък в зениците? Или ще е нещо съвсем различно? Нещо не толкова ужасяващо? Изпълнено с повече страст и желание?

Кейдън се обръща към хълмовете, пуска китката ми и ръката му започва да трепери. Свива я в юмрук и отново изпъва пръсти, като изпуска дълга въздишка.

— Какво ти има на ръката? — питам аз, като с мъка овладявам гласа си. — Да не се нарани при катеренето?

Той свива дланта си в юмрук и я слага в скута си.

— Нищо ми няма. Просто преди време я счупих на няколко места и понякога се обажда.

— Пречи ли ти да играеш?

— Понякога, но се справям.

Взирам се в белезите по кокалчетата му и си спомням вечерта, когато бяха разцепени.

— Може ли да те попитам нещо?

Той протяга крака и се обляга на дланите си.

— Давай.

— Откъде са ти белезите по ръката?

Посягам да ги докосна — желанието да почувствам кожата му е толкова силно, че за момент надвива съмненията ми, но после се опомням и бързо се отдръпвам. Кейдън премества тежестта си на една ръка и протяга другата пред себе си. В основата на всеки пръст личи дебел бял белег.

— Ударих една стена.

— Моля?

— Не нарочно — добавя той и проследява всяка издатина и извивка с пръст. — Понякога се случват инциденти.

В главата ми изниква образът на баща му, който забива юмруци в лицето му.

— Да, сигурно е така, но понякога лошите неща се случват нарочно, от ръцете на лоши хора.

Кейдън кимва, след което се изправя и изтупва пръстта от дънките си.

— Трябва да се връщаме. Имам да пиша страховита курсова по литература.

Той ми подава ръка, но аз просто не мога да се накарам да я поема. Опирам се на ръце и колене и се изправям.

— Сега трябва само да стигна до долу — забелязвам с въздишка, приближавам се до ръба на скалата и поглеждам надолу.

Той се засмива тихо и тръгва след мен.

— He се тревожи. Ще ти помогна да слезеш, ако ми позволиш.

Очите ми се разширяват при думите му, а след това при гледката от скалата. Каква дилема. Но веднъж вече му се доверих и решавам да го направя отново. Само се моля на Бога да не ме блъсне и разбие на парчета, защото вече съм толкова натрошена, че не знам колко счупвания още ще мога да понеса.

Кейдън

Притеснявам се, докато ù помагам надолу по скалата, и то не защото се тревожа, че ще падне. Тежестта на тялото ù пада върху мен, докато я придържам с една ръка през кръста. В безопасност е и аз се радвам, че е така.

Проблемът е вътре в мен. През цялото ни слизане надолу сърцето ми бие лудо в гърдите. Искам да се пресегна и да докосна кожата ѝ, да засмуча устните ѝ, дори да плъзна пръстите си по задника ù. Досега не съм желал никого по такъв начин и това ме изпълва с адски ужас. За секунда бях готов да я целуна, докато бяхме там, горе, но това нямаше да бъде редно. Не само защото не бива да целувам толкова мило момиче като Кали, но и защото имам приятелка и нямаше да е честно спрямо никого от нас.

Въпреки че разговорът ни на скалата беше един кратък момент във времето, в него имаше повече дълбочина, отколкото във всички други разговори в живота ми. Когато говоря с Дейзи, е предимно на повърхностни теми, като тържеството за началото на учебната година, какво ще си облече тя и къде ще са партитата след това. Такъв си харесвам живота. Прост. И без това вътре в мен са заключени толкова много усложнения, че могат да хвърлят тъмна сянка върху целия свят.

— Сигурен ли си, че няма да паднем? — Кали сграбчва ръката ми, забивайки нокти в плата на ризата, и примигва по посока на земята под нас. — Имам чувството, че ще ме изпуснеш.

— Няма да те изпусна. Обещавам. — Хващам я по-здраво през гърба и внимателно я придърпвам към себе си. — Просто се отпусни. Почти стигнахме.

Спускам крак по скалата до следващата издатина, като потискам поредния импулс да я хвана за задника, и поставям ръка на кръста ù. Тя се държи за мен, докато изпъва крак към ръба по-долу. Когато го достига, се отпуска и повтаря, стъпва върху следващия. Когато краката ù най-сетне намират земята, я пускам.

— Видя ли, казах ти, че няма да те изпусна.

За да се изфукам поне мъничко, скачам направо долу, вместо да се спусна, и се приземявам пред нея, пренебрегвайки болката в прасците си.

— Напомни ми повече да не те водя по високото.

Тя прави извинителна физиономия, докато отупва праха от тениската си.

— Извинявай, трябваше да те предупредя. Макар че това катерене не ми изглежда много естествено. Чувствах се, все едно сме гущери или нещо подобно.

Не мога да се сдържа и прихвам. Отдавна не съм се смял и ми е приятно.

— Добре, в интерес на бъдещи планове, по какви места обичаш да ходиш?

На лицето ù се изписва объркването, което чувствам в себе си.

— Нямам представа.

— Ами помисли си — казвам и тръгвам по пътеката към пикапа, а Кали ме следва. — И следващия път, когато те питам дали искаш да отидем някъде, ще можеш да ми кажеш къде.

Тя бърчи чело, загледана в хълмовете встрани от нас.

— Ще има ли следващ път?

— Е, да — казвам небрежно. — Защо да няма?

Тя ме поглежда и свива рамене. Не изглежда убедена.

— Не знам.

Изглежда така, сякаш знае доста неща, което е достатъчна причина да избягам далеч от нея — да не ù дам шанс да разбира какъв съм. Но както баща ми винаги е казвал, никога не съм бил особено умен, затова и имам усещането, че няма да устоя да стоя настрана.

Четвърта глава

# 43 Не оставяй да те мачкат

Кейдън

Сънувам нещо хубаво. Двамата с Кали се спускаме по скалата. Докато ù помагам да слезе, тя хапе долната си устна и се препъва в камъните с ужасно притеснен вид.

С втренчен в устните ù поглед поставям длани на скалистата стена, така че главата ù остава между ръцете ми. Тялото ù трепери, когато навеждам глава и докосвам шията ù с дъха си. Харесва ми, че трепери, и искам да я накарам да трепери още повече.

Дланите ми се плъзват надолу по скалите, назъбената им повърхност драска кожата ми. От смесицата от болка и безумно желание адреналинът нахлува в тялото ми. Когато обхващам ханша ù, устните ù се разтварят, тя отмята глава и простенва.

— Кажи ми, че ме искаш — прошепвам, защото имам усещането, че не го е казвала на никого досега.

— Искам те — изстенва в отговор.

Повдигам я и я целувам, притискам тялото си в нейното, обладан от желанието да разкъсам дрехите ù и да заровя члена си дълбоко в нея…

— Събуди се, любовнико.

Топла ръка потупва бузата ми и аз махвам да я отблъсна, защото ми съсипва съня.

— Хайде, секси!

Някой скача върху мен.

— Ако се събудиш, те чака подарък.

Примигвам, отварям очи и виждам чифт сини очи и водопад от къдрава руса коса пред себе си. Дейзи ме е възседнала, облечена в къса дънкова пола и дантелена блузка.

— Изненада!

Повдигам се на лакти с чувство на разочарование и желание да се върна в съня си, за да видя как свършва.

— Какво правиш тук?

Тя присвива очи.

— Страхотно посрещаш любовта на живота си! Честно, Кейдън, понякога си такъв гадняр.

Въздъхвам и си слагам пластмасовата усмивка.

— Извинявай, просто съм уморен. От лекциите и тренировките почти не ми остава време да спя.

Тя навива кичури коса около пръстите си.

— Е, време е да ставаш. Трябва да ме изведеш някъде, преди да е станало време да се прибирам. Тук съм само за около час.

— Защо си тук? — питам внимателно, като се изправям в леглото и се облягам на таблата.

Тя разтърсва глава и намества блузата си.

— Майка ми дойде с колата на пазар. Това е най-близкият град, откъдето може да си купи Маркови обувки.

Вдигам вежди и се преструвам, че ми е интересно.

— Вярно ли?

Дейзи кимва и след това прокарва пръсти по гърдите ми през чаршафа.

— Реших да дойда с нея и да те видя. Може да ме заведеш някъде, а после може би ще ти излезе късметът.

— Имам лекция — отвръщам. — И къде е Люк? Предполагам, той те е пуснал в стаята? Но кой те пусна в сградата?

— Имам си начини — отговаря тя, слиза от мен и се изправя на крака. — Люк ме пусна да вляза и излезе. Не разбирам какъв му е проблемът с мен. В смисъл, само да го погледна, и бяга в другата посока.

— Просто е резервиран.

Изправям се в леглото и чаршафът се свлича от гърдите ми. Дейзи попива с поглед белите линии, които се кръстосват във всички посоки по кожата ми, сякаш е забравила за тях.

— Нали знаеш, че има лазерни терапии, които могат да ги заличат? Можеш да проучиш въпроса. — Тя прокарва нокът по бузата ми. — Щеше да си съвършен, ако ги нямаше тези белези.

Отмествам се от нея, вземам една червена тениска от скрина и си я обличам.

— Ето. Вече не се виждат.

Тя сбърчва нос.

— Не исках да те обидя. Просто ти казвам истината.

Вдигам чифт дънки от пода, навличам ги и ги закопчавам, след което се обувам.

— Къде искаш да отидем?

Тя замислено потупва устните си с пръст.

— Изненадай ме. Стига да е хубаво място.

Грабвам портфейла и телефона си и ù отварям вратата.

— Нали знаеш, че съм без кола.

— Естествено — подбелва очи тя, докато затварям вратата. — Затова накарах майка ми да ми даде своята. Тя е в мола, така че ще трябва да е набързо. Въпреки че се надявам, че ще се постараеш да ми е хубаво.

Тя ми отправя една ослепителна усмивка и тръгва по коридора, люлеейки бедра. Полата едва покрива задника ù и дългите ù крака се протягат уверено. Няколко момчета в коридора я оглеждат пошло.

Когато стига до вратата, ме изчаква да ù я отворя и двамата излизаме на слънце. Дворът на кампуса е препълнен с хора, които отиват към или се връщат от лекции с учебници в ръце.

Тръгваме по алеята под дърветата, когато от другата ù страна се появяват Сет и Кали. Кали носи лилава блуза с дълъг ръкав, косата ù е вдигната на опашка. Съзнанието ми се връща към мръснишкия ми сън и усещането да я държа в прегръдките си.

Тя говори със Сет със сериозно изражение на лицето, а Сет размахва ръце оживено. Когато очите ù срещат моите, за момент светват, но само миг след това вижда Дейзи. Кали е най-милото момиче, което познавам, но в този момент погледът ù е изпълнен с омраза.

Тъкмо понечвам да ù махна, когато тя протяга ръка към мен. Държи лична карта.

— Поръчаха ми да ти я предам — обявява с равен тон.

Вземам си картата със; слаба усмивка.

— Мерси. Как се озова у теб?

Тя свива рамене.

— Люк каза, че я е взел погрешка. Спря ме след лекцията и ме пита дали мога да се отбия до общежитието ти и да ти я дам, но след като се видяхме, ето ти я.

Дейзи оглежда Кали от глава до пети.

— Коя, по дяволите, си ти?

Очите на Кали са леденостудени.

— Кали Лорънс.

Дейзи се подсмихва злобно.

— Божичко. Анорексичната сатанистка. Нови дрехи, същото кльощаво тяло. Никога ли не ядеш?

— Дейзи — предупреждавам я аз тихо, — остави я на мира.

Очите на Сет се разширяват, което означава, че Кали му е разказала за Дейзи. Защо обаче? Има ли нещо, което не знам?

Дейзи ме гледа гневно.

— Може би трябва да те попитам какви шибани простотии вършиш? Да общуваш с такива като нея?

Светлината в очите на Кали угасва и тя тръгва да ни заобиколи, но Сет бързо се приближава и застава лице в лице с Дейзи.

— Не знам на какво основание се надуваш толкова — срязва я той. — Ако махнем сутиена с подплънки, изкуствения тен, боядисаната коса и ефектните дрехи, ще си просто едно момиче с леко наднормено тегло и с много нескопосана операция на носа.

Дейзи ахва и покрива носа си с ръка.

— Не съм си правила операция на носа!

— Щом казваш. — Той я дарява с победоносна усмивка, хваща Кали под ръка и ми махва. — До скоро, Кейдън.

Кали не ме поглежда, когато двамата изчезват покрай нас към предния вход на университетския комплекс.

Дейзи слага ръце на хълбоците си и присвива устни.

— Защо говори с това момиче? Нали помниш коя е?

— Да, Кали Лорънс. — Свивам рамене и тръгвам по тротоара. — Беше в моя випуск в училище и беше много тиха.

— Освен това беше откачалка — заявява Дейзи и преплита пръсти с моите, което кара тялото ми да изтръпне. — Тя е анорексичка, само дето преди носеше едни размъкнати дрехи. Имаше ужасяваща прическа и не говореше с никого.

— Не е анорексичка, нито сатанистка — поклащам глава аз. — И невинаги е била такава, нито пък е такава сега. Съвсем нормална е.

И тъжна. И всеки път, когато я погледна, сърцето ми се къса.

— Освен това ми помогна за някои неща.

— Какви неща? — пита Дейзи със свиреп поглед, сякаш се кани да ми издере очите. — Да не би да спиш с нея? Защото, ако е така, това е просто гнусно и жалко.

За миг ми хрумва да ù кажа, че спя с Кали, а после просто да стоя отстрани и да я гледам как си тръгва. Да я разкарам завинаги от живота си. Обаче какво, дявол да го вземе, ще правя след това? Ще ходя с друга? С Кали? Колкото и да е приятна тази мисъл на съзнанието ми — а и на члена ми, тя е твърде добра за мен. Дори само в няколкото мига, прекарани с нея, усещах всичко прекалено силно.

— Не, не съм спал с нея. Тя е просто човек, с когото понякога си говоря — казвам, и това е отчасти вярно, защото точно и само това трябва да бъде Кали за мен.

Кали

В библиотеката няма други хора, с изключение на библиотекарката, която бута количката си и връща книги по рафтовете. Питам се дали живее сама, дали има котки, дали е щастлива.

— Та колко време трябва да изчакаме, преди да заговорим за случилото се? — пита ме Сет, докато прелиства някакъв учебник.

Чувствам се ужасно, като дете, само дето вече не съм дете. Голяма жена съм, студентка, а реагирах като ученичка. Мразя факта, че неочакваната среща с човек от миналото ми може с такава лекота да ме запрати обратно сред тъмнината и тъгата, които вероятно винаги ще бъдат част от мен.

Свивам рамене и подчертавам една бележка на страницата с яркожълт маркер.

— За какво има да говорим?

Сет измъква маркера от ръката ми и той оставя жълта черта по хартията.

— За факта, че току-що остави онази проклета кучка да те стъпче, и за факта, че Кейдън не каза почти нищо.

— Защо да казва? Никога не е казвал. Не е негов проблем — отговарям и вдигам поглед към прозореца, през който се процежда лъч слънчева светлина. — Случилото се преди малко не е нищо ново за мен. Тя скоро ще замине и няма да се налага да мисля за нея.

Той оставя маркера на масата и се заглежда в дърветата навън.

— Случилото се с това момиче не е редно. Трябва да събереш малко увереност и да започнеш да се защитаваш. Следващия път, когато се държи така, трябва да ù отскубнеш евтините екстеншъни от главата.

— Тя има екстеншъни? — питам и Сет кимва. Усмихвам се, но после поклащам глава. — Ако това бяха хората, които са те тормозили в училище, щеше ли да намериш увереност?

— Сега не говорим за мен — натъртва той с твърд поглед. После затваря книгата си и скръства ръце върху нея. — Говорим за теб.

— Не искам повече да говорим за мен. Заболя ме главата. — Вземам си маркера от масата и слагам капачката. — Какво ще кажеш да приключим с ученето за днес? Има няколко други проекта, по които трябва да поработя.

Той въздъхва, подрежда книгите си една върху друга и става от масата.

— Добре, но когато се върна в стаята ми, ще добавя „Не оставяй да се ебават с теб“ към списъка.

Кейдън

От седмица не съм говорил с Кали. Последният път беше по време на неочакваното посещение на Дейзи, което завърши с равнодушно ебане и вяло сбогуване. Не мога да преценя кой кого избягва в отношенията ни с Кали, но колкото по-дълго сме далеч един от друг, толкова повече мисля за нея.

Майка ми също се отби за малко в общежитието вчера, когато дойде да разгледа града, което е тъпата лъжа, която използва, когато си взема почивка от пиенето, за да отиде на спа и да изтрезнее. Пада си по обезболяващите и големите количества вино. Такава е, откакто я помня, и сигурно затова никога не спираше побоищата. Веднъж се опитах да ù разкажа за баща ми, но тя не показа особено желание да се намеси.

— Ами просто ще трябва да се постараеш повече — ми каза тогава, отпивайки от виното си. Изля малко върху ризата си, но явно не забеляза. — Понякога просто трябва да се оправяме, както можем. Такъв е животът, Кейдън. Баща ти е добър човек. Дал ни е покрив над главата и повече неща, отколкото много други мъже биха могли. Без него сигурно щяхме да сме на улицата.

Помня, че стоях до ръба на масата и стисках ръце в юмруци.

— Но аз се старая възможно най-много, а това сякаш го вбесява още повече.

Тя отгърна страница от списанието си и когато я погледнах в очите, ми заприлича на призрак — отсъстваща, изгубена като мен.

— Кейдън, не мога нищо да направя. Съжалявам.

Излязох от стаята, ядосан, мечтаех майка ми да е друга жена поне за две скапани минути. Жената, която организираше забави и благотворителни събития и се усмихваше. Жената, която не беше шибано зомби, натъпкано с лекарства.

*  *  *

— Какъв, по дяволите, ти е проблемът днес?

Люк мята топката през игрището, така че да не мога да я стигна. И двамата сме в екипите си, изпотени и изтощени, но аз още не мога да се успокоя.

— Може ли да приключваме за днес? — пита той. Под шлема страните му са зачервени, а фланелката му е прогизнала от пот. — Зверски уморен съм. Тренировката приключи преди два часа.

— Да, добре — съгласявам се аз и изритвам един от конусите, който се огъва и отлита към трибуните.

Кели седи на най-долния ред с още едно момиче, с книги пред себе си. И двете не гледат, докато си говорят и се преструват, че учат.

Поглеждам нагоре към сивото небе и оглеждам трибуните, обграждащи игрището.

— Колко точно късно е?

Люк свива рамене, сваля шлема си и тръгва по зеленото игрище към тунела, който води до съблекалнята.

— Не знам, но е доста късно и аз бях дотук.

Тръгвам след него, но с ъгълчето на окото си зървам Кали, седнала на тревата под едно дърво в другия край на игрището, от външната страна на оградата. Пред нея са пръснати листове и тя ги чете, захапала края на химикалката си.

Осъзнавам, че може би аз съм този, който я избягва, защото ме кара да изпитвам неща, с които не съм свикнал. Мръснишките сънища, желанието да я закрилям, как около нея глупавото ми сърце започва да бие, сякаш най-накрая е оживяло. Откопчавам ремъка под брадичката си, смъквам шлема и тръгвам към нея. Толкова е погълната от написаното по листовете, че не ме забелязва. Хващам се за горния край на оградата, премятам крака през нея и се приземявам от другата страна. Оправям ръкавите на блузата под футболната ми фланелка и спирам само на няколко метра от нея.

Косата ù е прибрана в рошав кок, облечена е с блуза с къс ръкав, с вързано на кръста яке. Спира да дъвче химикалката, за да разгледа един от листовете по-отблизо, но когато сянката ми пада върху нея, поглежда нагоре и по цялото ù тяло преминава спазъм. За секунда ми се струва, че ще скочи и ще избяга.

Тя си поема въздух и слага ръка на развълнуваните си гърди.

— Уплаши ме.

— Виждам.

Прокарвам пръсти през влажната си потна коса, след което бавно клякам пред нея, за да не я уплаша отново. Ако съм научил нещо, то е, че не обича никой да навлиза в личното ù пространство без предупреждение.

— Какво правиш тук?

Тя поглежда към листовете и после пак към мен.

— Домашни… понякога обичам да идвам тук — отвръща накрая и отправя изпълнен със спомени поглед към игрището. — Малко ми напомня на времето, когато ходех с баща ми на тренировките.

— Не помня да си идвала — казвам и отново се чувствам като задник, задето не си я спомням. — На колко години си била тогава?

— С години ходех. — Тя преглъща с мъка и отвръща поглед към листовете си. — Освен това много често не мога да се занимавам с домашни в общежитието. Съквартирантката ми… ами тя понякога…

Страните ù поруменяват и аз осъзнавам, че се усмихвам, защото изглежда толкова сладка, и то по един много невинен начин.

— Често кани момчета — изрича със заекване.

Почесвам се по носа, за да не се разсмея.

— Разбирам. Тоест трябва да ù предоставяш стаята за по няколко часа.

Кали обхваща редицата листове от двете страни и ги пренарежда, докато се съберат в купчинка.

— Да.

Правя пауза и от устата ми се изплъзва извинение:

— Извинявай.

Тя сключва вежди и вдига глава, за да ме погледне в очите.

— За какво?

— Задето не казах на Дейзи да си затвори шибаната уста — отговарям. — А трябваше. Държа се като кучка с теб.

Кали свива рамене, загледана в игрището.

— Няма нужда да ме защитаваш. Тя ти е гадже. Трябва да си на нейна страна.

Заставам на колене на тревата, по-близо до нея.

— Не, трябваше да те защитя. Поне това ти дължа.

Тя стиска здраво устни и връща вниманието си към мен.

— Не ми дължиш нищо, честна дума. Това, което направих онази вечер, не беше нещо особено. Щеше да бъде, ако бях отминала.

Обаче ù дължа, и то много. Заради нея имам по-малко белези. Иска ми се да можех да я освободя от онова, което я кара да изглежда толкова тъжна. Оставям шлема на тревата и вдигам книгите ù, докато тя се протяга за чантата си, оставена до ствола на дървото.

— Какво ще правиш тази вечер?

Тя пъха листовете в чантата си, от което ръбовете им се подгъват, а аз ù подавам книгите.

— Сигурно ще си остана в стаята и ще гледам филм или нещо такова.

— Още колко време ще е заета стаята ти? — питам и се усмихвам, когато страните ù поруменяват още повече.

— Не знам — отвръща тя, като застава на колене, намества чантата си на рамо и се изправя. — Сигурно просто ще постоя при Сет, докато приятелят ù си тръгне.

Вдигам шлема си от земята и тръгвам след нея покрай оградата.

— Защо не излезеш с Люк и мен? Той иска да ходим в някакъв клуб в центъра. Може да се окаже пълна дупка, но е по-добре от това, да си седиш в стаята.

Тя се поколебава, намествайки презрамката на чантата си на рамото, и прехапва долната си устна толкова силно, че кожата около устата ù полилавява.

— Мисля, че няма да мога.

— Защо? — питам аз със закачлив тон и широка усмивка. — Толкова неприятна компания ли съм?

Ръцете ù се отпускат до тялото и погледът ù среща моя.

— Не.

Разтривам възпалените мускули на тила си.

— Добре, тогава ела с нас. Ще бъде забавно, а ако не е, можем да отидем някъде другаде.

Тя свива ръце в юмруци и после отново изпъва длани.

— Добре.

Шокиран съм. Флиртувах с нея от чисто удивление пред смущението ѝ, но не мислех, че ще проработи.

— Добре, да се чакаме до пикапа на Люк около девет?

Тя кимва и ми обръща гръб. Тръгва си толкова бързо, сякаш е ужасена, че ще я намушкам в гърба. Явно се страхува от всички, освен от Сет. Но защо?

Кали

Спомням си как розови и бели балони се носеха из стаята, от тавана висяха червени ленти а на пода имаше смачкана на топка златиста опаковъчна хартия за подаръци. Как танцуваха пламъците на тортата и струйките дим се носеха към тавана. Майка ми от другата страна на масата с фотоапарат в ръка и усмивка на лице, безспирно натискаща копчето.

Светкавицата блясваше в очите ми и аз постоянно мигах, като мечтаех да спре да прави снимки, които завинаги ще запечатат този проклет ден.

„Пожелай си нещо, мила“, каза тя и фотоапаратът светна отново, осветявайки лицата на хората около масата.

Взирах се в розовата глазура, в надписа „Честит рожден ден, Кали“.

Да си пожелая нещо ли?

Един червен балон се носеше над масата, бавно, нагоре и надолу, нагоре и надолу.

„Пожелай си нещо, Кали“, повтори майка ми, когато балонът прелетя над рамото ѝ.

Всички ме гледаха, все едно виждаха, че вече не съм цяла.

Да си пожелая нещо? Да си пожелая?

Балонът се пукна.

Желанията не съществуват.

Съквартирантката ми, Вайълет, влиза в стаята, когато дописвам последния ред. Тя е висока, с къдрава черна коса с червени кичури. Има пиърсинг на носа и татуирана звезда на тила. Носи кариран панталон, скъсана черна тениска и кубинки.

— Виждала ли си коженото ми яке? — пита тя, затваря вратата и хвърля чантата на неоправеното си легло.

Затварям дневника си и пъхам химикалката в спиралата отстрани.

— Не.

Тя въздъхва и взема книгите си от бюрото пред прозореца.

— Май съм го загубила в клуба. Шибана работа.

— Ще се оглеждам за него — казвам, пъхвам дневника под възглавницата и ставам от леглото.

Вайълет отваря чекмеджето на бюрото и ме поглежда през рамо, докато се обувам.

— Излизаш ли?

Кимвам, мушкайки ръка през ръкава на сив анорак.

— Да.

Чувам шума от кутия с хапчета, когато тя затваря чекмеджето и ми показва един червен шал.

— Довечера може да не съм сама. Ако е така, ще го закача на дръжката на вратата.

Пак ли? Какви ги върши това момиче?

— Добре — отвръщам с ръка върху дръжката. — Ще проверя, преди да вляза.

— И по-добре за теб — казва тя, а ръката ù е застинала до чекмеджето. — Иначе ще видиш нещо, което не искаш.

Въздишам и излизам, мечтаейки си за собствена стая.

*  *  *

— Мисля, че се набутах в много лоша ситуация — обявявам, когато Сет ме пуска в стаята си. — Много, много лоша.

Сет спира предаването по телевизията на пауза, сяда на леглото и потупва мястото до себе си.

— Ела да седнеш и кажи какъв е проблемът.

Пускам чантата си на земята и се отпускам на леглото.

— Кейдън ме покани да отида в някакъв клуб тази вечер с него и Люк и аз, без да искам, приех.

— Как човек приема нещо такова, без да иска?

Въздъхвам изнервено.

— Ами той постоянно ми се усмихваше и ме смущаваше, и аз не можех да мисля трезво.

Сет се усмихва широко и от устата му се изплъзва доволен смях.

— Божичко, ти си падаш по него.

Поклащам глава, развълнувана от самата мисъл.

— Не е вярно.

Матракът се огъва под мен, когато Сет започва да подскача по леглото като малко дете, преяло със сладко.

— Вярно е! Първото ти влюбване, Кали. Колко вълнуващо!

Изправям се на леглото, като все още клатя глава, и отмятам косата от челото си.

— Не си падам по него. Хубаво момче ли е? Разбира се. И той е наясно с това, откакто бяхме в трети клас — спирам за миг, защото започвам да се изнервям. — Освен това съм си падала по момчета и преди, просто не за много дълго.

— Значи, си падаш по него. — Сет хваща дистанционното и изключва телевизора. — Ще бъде хубаво и после ще зачеркнем номер пет от списъка.

— Няма да танцувам — възразявам аз с потръпване. — Танците изискват докосване и доближаване до други хора. Просто не мога.

— Можеш, естествено. Правила си го с мен поне сто пъти — насърчава ме той. — Например помниш ли, когато се запознахме. Едва ми продумваше и винаги изглеждаше готова да ме наръгаш с молив или нещо подобно. А виж се сега. Седиш на леглото ми в моята стая и сме само двамата. Постигна голям напредък, малка ми Кали.

— Но ти си си ти — въздъхвам аз, обезсърчена. — На теб ти имам доверие.

— Да, но трябваше да го спечеля.

— Знам, и ужасно съжалявам, че те принудих да го спечелиш. Изненадана съм, че не се отказа.

Той скача от леглото и отваря най-горното чекмедже на скрина.

— Голяма работа. Абсолютно си струваше.

Премятам крака на пода.

— Днес изглеждаш много щастлив.

Той изважда зелена риза с преден джоб и я вдига пред себе си.

— Помниш ли онова момче, за което ти разказвах? От курса по социология.

Кимвам.

— Онзи с косата, дето изглеждала много мека, и хубавите сини очи?

— Същият — потвърждава Сет и отива към огледалото, оправяйки си косата, като се навежда към отражението си. — Днес си говорихме и имам предвид истински разговор, не само пет минути.

Ставам от леглото и вземам един маркер от чашата на нощното му шкафче.

— Мислиш ли, че те харесва?

Сет свива рамене и стиска челюсти, за да не се усмихне.

— Трудно е да се каже кого харесва, но може би ако продължим да си говорим…

Издърпвам капачката на маркера със зъби и я изплювам на леглото.

— Ще ходиш ли някъде?

Той навлича ризата през главата си и промушва ръце през ръкавите, след което си оправя косата с пръсти.

— Да, на клуб с теб.

Раменете ми се отпускат. Отивам до закачената на вратата дъска, на която има много дълъг списък с много малко зачеркнати номера.

— Ще се справиш ли? В смисъл, знам какво ти е отношението към футболистите, предвид какво ти се е случило.

Той закопчава часовник с кожена каишка на китката си.

— Този Люк изглежда доста мил. Поне така се държа по време на десетминутния ни разговор, когато излязохме да пушим, а мисля, че той знае какъв съм.

Опирам писеца на маркера до дъската.

— Защо мислиш така?

— Просто така го усетих — отговаря той. — Явно не го притеснява.

Много бавно задрасквам номер пет, а маркерът проскърцва.

— Обаче ще танцувам само с теб.

— Страхотен план според мен.

Той ми предлага лакътя си и аз го хващам под ръка, чувствам се в безопасност с него, докато двамата се плъзгаме по коридора към изхода.

Късно е, небето е черно и звездите приличат на парченца блещукащо стъкло. Във влажната трева свирят щурци, а на една пейка седи двойка и се целуват страстно. Гледката ме кара да поруменея малко, защото си представям себе си и Кейдън на тяхно място.

— Защо е това изражение? — пита Сет проницателно.

Отмествам поглед към пътя.

— Какво изражение?

Той въздъхва, но не настоява. Когато стигаме до тревата, той спира на място, дръпва ме и ме поглежда в очите.

— Почакай малко.

Докосвам косата си притеснено.

— Какво има? Да нямам нещо в косата?

Той накланя глава замислено и тогава ръката му рязко се вдига и пръстите му сграбчват косата ми. С едно бързо дръпване е отскубнал ластика от косата ми и кичурите се пръсват по раменете ми.

— Готово. Пусни си проклетата коса поне един път. Събирам косата си на тила и протягам ръка към него.

— Сет, върни ми ластика.

Като примигва невинно, той вдига ръка и разтяга ластика между два пръста.

— Недей — предупреждавам аз и се мятам към него.

— Моля те, Сет, не го прави.

Сет измъква палец изпод ластика и той хвръква в тъмнината.

— Опа.

Заравям лице в ръцете си, а после се навеждам да търся ластика във влажната трева.

— Мамка му, къде отиде?

— Леле, започна се с псувните! — разсмива се Сет. Изправям се и го пронизвам с горящ от гняв поглед, докато се мъча да вържа кичурите от косата си на възел.

— Трябва да си вържа косата. Моля те, помогни ми да го намеря. — В ъгълчетата на очите ми парят сълзи.

— По дяволите, Сет, къде е?

Лицето му посърва и пребледнява, когато разбира, че може би е натиснал не където трябва.

— Не мисля, че ще можем го намерим.

Поклащам глава. Сълзите преливат от очите ми и се спускат по бузите.

— Не мога да дишам — изхриптявам.

„Косата ти мирише толкова хубаво, Кали — казва той и увива кичур от дългата ми кестенява коса около пръста си. — На ягоди.“

Гърдите ми се свиват и започвам да ридая. С три къси крачки Сет се озовава пред мен, обгръща раменете ми и ме притиска към себе си.

— Ужасно съжалявам. Не знаех, че това с косата е толкова сериозно. Мислех, че е просто някакъв комплекс.

Избърсвам сълзите си с пръсти и бавно вдишвам през носа, за да овладея страха си.

— Извинявай, просто… напомня ми за неща, които не искам да си спомням.

Той се отдръпва, преплита пръсти с моите и стиска ръката ми.

— Няма нищо страшно, обещавам ти. През цялото време ще бъда до теб.

— Може би имам време да изтичам до стаята?

Поглеждам към вратата точно когато Кейдън и Люк се появяват иззад ъгъла на общежитието.

Люк е малко по-дребен от Кейдън, с по-къса коса и няма белези по лицето. Облечен е с карирана риза, избелели дънки, черен кожен колан и кубинки. Косата на Кейдън е разрошена, няколко кичура са паднали над очите му. Той самият носи черен ватиран пуловер с качулка и тъмни дънки с много ниска талия. Сигурна съм, че ако си вдигне ръцете над главата, ще му се види коремът.

— Кали, зяпнала си — изсъсква Сет под нос и ме сръчква с лакът в ребрата.

— Какво? — примигвам аз и избърсвам последните сълзи от страните си, изненадана колко съм се успокоила.

Той стисва устни, за да задържи усмивката си.

— Беше зяпнала една личност.

— Не е вярно — отричам аз. — Наистина ли?

Той кимва и след това просъсква през зъби:

— Да, и то с отворена уста.

— Здрасти — казва Кейдън и челото му се набраздява при вида на разплаканото ми лице. — Да не сте се карали?

Поклащам глава и поглеждам Сет.

— Не, просто спорехме разпалено.

— Добре… — Кейдън ме оглежда скептично. — Ще тръгваме ли?

Кимвам и се отдръпвам да пусна него и Люк между нас със Сет, за да ги следваме. Сет изважда цигарите си от джоба и слага една в устата си.

— С една кола ли ще ходим?

— Не. — Отправям поглед към ръждясалия двуместен пикап, около който няма други паркирани коли. — Освен ако не искат да се возят в твоята.

— Ами да предложим да ги закараме тогава — казва той. — И ти може да си шофьорът ни на връщане, защото никога не пиеш. Макар че трябва да пробваш тази вечер. Вероятно ще те отпусне.

— Веднъж пих бира — възразявам аз, — и не ме отпусна.

— Ох, наивната ми Кали — въздъхва той и вади запалката от джоба си. — От една бира нищо няма да ти стане. Трябва ти нещо с огън. Нещо мощно.

— Не можем да пием в клуба — напомням му аз, докато той отваря запалката с палец. После закрива пламъка с другата си ръка и запалва края на цигарата, който се сгърчва и пламва. — Нали помниш какво стана последния път, когато опита да пиеш в клуб?

Той вдишва дима и бавно го издишва пред лицето си.

— Да, много си права. Не искам да се връщам в ареста.

— Извади късмет, че имаше рожден ден, и те пуснаха без наказание.

— Освен това флиртувах с един от полицаите — ухилва се той и от устните му се изплъзва тънка струйка дим.

— Е, кой иска да седи в нечий скут? — пита Кейдън с ръка върху отворената врата на пикапа. Гледа към мен и на устните му играе следа от усмивка. — На мен лично ми се струва, че имаме само един вариант.

Посочвам черната тойота „Камри“ на Сет, паркирана няколко места по-надолу:

— Ние май ще ходим с колата на Сет. Можете да дойдете с нас, ако искате.

Люк хвърля ключовете във въздуха като топка за бейзбол и ги улавя.

— Добра идея. Така няма да се налага аз да шофирам.

Всъщност аз се надявах да не се качват в нашата кола, за да има време Сет да ми изнесе окуражителна лекция, а и да си вържа косата с нещо, защото допирът ù по раменете ми и миризмата ù ме побъркват. Обзема ме желание да изтичам в стаята си и пак да си я отрежа.

Докато вървим към колата на Сет, прокарвам пръсти през косата си в опит да я пооправя и разкарам от лицето си. Посягам към вратата откъм мястото до шофьора, но Люк се протяга и ми я отваря. Стъпвам встрани и го заобикалям, сякаш танцувам, но всъщност просто искам да запазя по-голямо разстояние помежду ни.

— Благодаря.

Улавям погледа на Сет над колата и той повдига вежда, преди да се качим.

Сет затваря вратата с трясък и аз подскачам на седалката.

— Спокойно, Кали — прошепва той, завърта ключа и двигателят се съживява с мъркане. След това сваля прозореца и изважда ръката с цигарата, за да не одимява купето. — Всичко ще бъде наред.

Сет и Кейдън се качват на задната седалка от двете страни на колата и затръшват вратите едновременно. Сет пуска радиото, докато си закопчаваме коланите. Зазвучава „Хърт“ на „Найн Инч Нейлс“. Сет настъпва газта и гумите изсвистяват върху влажния паваж. Колата потегля рязко и аз се хващам за дръжката на вратата. Сет шофира като ненормален. Има цяло чекмедже с актове, а когато е бил тийнейджър, родителите му на два пъти му отнемали колата, защото постоянно я разбивал. Сякаш все бърза… както прави и с живота донякъде.

Люк се навежда и се хваща за облегалката на седалката ми, а аз се помествам настрани.

— Пич, може ли да се пуши в колата?

Сет вдига цигарата си, която е почти догоряла.

— Естествено.

Усмивка извива устните на Люк, когато се отпуска отново в седалката си. Секунди след това се чува щракване на запалка, прозорецът се отваря и в колата влетява хладен бриз.

След като Люк насочва Сет за пътя, за известно време всички мълчим и аз се тревожа, че цялата вечер ще протече в трагично мълчание. Тогава Кейдън се премества напред и обляга ръце на контролната конзола между двете предни седалки.

— С Люк имаме една страхотна идея — обявява. Сиянието от сградите се отразява в очите му. — Помниш ли онази скала, до която се катерихме? По която пишат всички четвъртокурсници?

Завъртам се в седалката и вдигам крака си върху кожата.

— Да, помня.

Той се обляга на конзолата с цялата си тежест, като се доближава още повече до мен, и сърцето ми подскача.

— Искаме да се качим и да напишем нещо.

— Но вие не сте четвъртокурсници. — Оправям колана на рамото си. — Да де, както и сами знаете.

Той се разсмива, развеселен.

— Да, знаем, и това му е забавното.

Люк наднича над седалката ми, като държи ръката си встрани, така че димът да излиза през прозореца.

— В училище постоянно ходехме на купоните на дванайсетокласниците. Беше страхотно, защото не им се нравеше особено.

— Значи, сте обичали да ги ядосвате? — питам аз, а той накланя глава, за да не издиша дима в лицето ми.

— Да, беше доста яко. — Люк изважда цигарата си през прозореца, прокарва палец по филтъра и пепелта отлита навън. — Да се гавриш с някой друг, вместо да се гаврят с теб.

Чувствам се, все едно ми е дал неразрешима гатанка, и се обръщам към Кейдън за обяснение.

— Доста е забавно — уверява ме той с намигване. — Мислехме да шофираме до скалата и да я украсим тази вечер.

— Само че е късно — отбелязвам аз, поглеждайки към светещите червени цифри на часовника, а после към Сет.

— Няма проблем — казва той и отбива по тясна улица, която се провира между двуетажни тухлени сгради.

По тротоара вървят хора. Повечето момичета са с оскъдни рокли и високи токчета, а момчетата носят хубави дънки и ризи. Поглеждам към гуменките си „Конвърс“, черните си впити дънки и тясната бяла тениска под разкопчаното яке. Чувствам се зле облечена и доста глупаво, задето съм дошла тук.

Сет обръща колата към малко паркомясто и я намърдва в него. Доста е тясно и се налага да открехна вратата и да се измъкна внимателно през нея. Люк сваля стъклото, подава глава и като се хваща за покрива, се измъква целият през отворения прозорец.

— Ти си доста по-слабичка от мен. — Той отпуска тежестта си на пръстите на краката и скача на земята. — Щях да се заклещя във вратата като последния идиот.

Усмихвам се и отивам пред колата, където Сет ме чака с протегнат лакът. На една улична лампа близо до улицата се е облегнало длъгнесто момче с циреи по лицето и дълга черна коса.

То ме оглежда, докато отпива от бирата си, и когато я отдръпва от устните си, ми хвърля поглед, от който изстивам цялата.

— Как е, маце? — подвиква завалено, слиза от бордюра и веднага се качва пак с препъване. — Изглеждаш адски яко тая вечер.

Понечвам да побягна към колата, но пръстите на Сет стискат лакътя ми.

— На нея ли говориш, или на мен, защото не се разбира — срязва го той.

Тъмните очи на момчето изстиват, изпълнени с желание да подчинят някого. Виждала съм този поглед и преди и от него ми се повдига. Изпълва тялото ми с отровно чувство на отвращение, недоверие и срам.

Пияният мъж се накланя напред и се заклатушква към нас.

— Ще ти спукам шибания задник от бой.

Дръпвам ръката на Сет, готова да побягна, да скоча в колата, да заключа всички врати и да се свия в ужас на пода.

— Моля те, Сет, да се върнем при колата.

Кейдън застава до нас, като пръстите му леко докосват вътрешната страна на ръката ми, и мъжът вдига очи към неговите. После спира, сковал рамене, и обувките му проскърцват на чакъла по тротоара.

— Затваряй си шибаната пияна уста, обръщай се и се пръждосвай — нарежда Кейдън спокойно, като сочи към улицата.

Мъжът отваря напукани устни, но бързо затваря уста при вида на широките рамене и ръста на Кейдън. Хвърля бирената бутилка на улицата, където тя се пръска на парченца по асфалта, и се повлича с препъване към ъгъла.

Сет се обръща към Кейдън:

— Ти си като рицар в бляскави доспехи.

Долавям слаб полъх от мускусния аромат на Кейдън, примесен с одеколон. От сега нататък, всеки път когато го усетя, ще се връщам към този момент, когато се почувствах защитена.

— Благодаря ти — казвам му.

Той се усмихва и се навежда, приближавайки лице до моето.

— Няма за какво.

Тръгваме по тротоара — аз и Сет отпред, Люк и Кейдън зад нас, като Люк не спира да шепне нещо на Кейдън. И тогава изведнъж чуваме грухтене. Когато се обръщам, виждам Люк превит надве, с ръце на корема си.

— Шибан задник — изръмжава той и се свлича на колене.

Гледам с ококорени очи как се изправя и тръгва към Кейдън, вдигнал юмруци. Кейдън не предприема нищо, само стои на мястото си със стоическо изражение.

— Господи! — ахвам аз и инстинктивно тръгвам към него, а в ума ми изплуват спомените от вечерта, когато баща му го преби.

Люк вдига ръце пред себе си и отстъпва от Кейдън.

— Кали, само се бъзикам с него.

— Ох, извинявайте!

Закривам уста с длан, чувствайки се като глупачка. Пияният доста ме е изнервил. Кейдън хвърля на Люк пронизващ поглед, докато бавно се приближава към мен.

— Всичко е наред — казва внимателно. — Люк просто ми се караше за нещо и аз го ударих в корема на шега. Всичко беше на шега.

Изпускам въздуха, заключен в гърдите ми.

— Добре, извинявай. Просто помислих, че ще те удари.

— Няма нужда да се извиняваш.

Той поглежда към Сет, после пак към мен и с едно движение премята ръка през раменете ми.

Стягам се от вълнението от докосването и от страха от него. Усещането е много по-лично, отколкото когато се катерехме по скалата, защото сега за докосването няма причина. Поглеждам към Сет за помощ, но той изрича безгласно, само с устни: „Успокой се и дишай“.

Нареждам на полудялото си сърце да млъкне и въпреки че то не ме слуша, успявам да стигна чак до входа на клуба с ръката на Кейдън около раменете си. Това е нещо ново, свежо, първично. Едновременно незначително и съдбоносно, то е противоречие само по себе си.

Кейдън

Кали е най-плашливият човек, когото познавам, което си е постижение, като се има предвид, че при всяко повишаване на тона от страна на баща ми ние с братята ми се пръсвахме из къщата и се криехме, все едно са ни погнали ловци.

Люк ме кастреше, задето съм бил оглеждал задника ù, което си беше така, но не можех просто да се сдържа. Тя е толкова мъничка и начинът, по който люлее бедра, е завладяващ и някак секси, въпреки че вероятно не го прави нарочно.

— Ще си навлечеш големи неприятности — отбелязва Люк, докато вървим зад тях.

Отмествам поглед от задника на Кали и поглеждам намръщено Люк.

— Защо?

Той посочва Кали с обвинително изражение.

— Заради нея. Знаеш ли какво ще направи Дейзи, ако ù изневериш?

— Ще тръгне със следващия тип, който ù каже, че има хубави цици.

Прибирам ръце в джобовете и заобикалям един стълб.

— Добре де, за това сигурно си прав — отстъпва той и отново насочва пръста си към Кали. — Обаче знаеш ли какво ще направи на Кали, ако разбере, че между вас има нещо?

— Между нас няма нищо.

— Засега.

Поклащам глава, ядосан.

— Тя не е такава. Тя е мила и… невинна.

— Това е опасна комбинация за човек като теб — забелязва Люк и вади пакета цигари от предния си джоб. — Абсолютно те подкрепям да си намериш друга приятелка, защото мразя Дейзи в червата. Само че първо скъсай с нея и не намесвай Кали. Изглежда ми някак тъжна. — Той преглъща с мъка. — Малко ми напомня за Ейми.

Ейми е по-голямата сестра на Люк, която сложи край на живота си, когато беше на шестнайсет. Той се промени завинаги след смъртта ù. Чудя се какво е тласнало Ейми към дъното, какво я е накарало да не иска да живее повече.

— Обещавам ти, че няма да намесвам Кали в нищо — казвам и ритам една празна пластмасова чаша към улицата.

— Просто мисли с главата си — подсмихва се той, — а не с оная си работа.

Замахвам настрани и лакътят ми се забива в корема му — достатъчно силно да го ядосам, но не и да го нараня.

— Няма да късам с Дейзи, а и между нас с Кали няма нищо.

Той издава стон и се хваща за корема. Тъкмо да се разсмея и Кали се обръща с ужасен вид. Чувствам се като пълен задник. Става още по-зле, когато Люк се втурва към мен, и тя едва не скача между нас. Питам се дали не си мисли за онази вечер, когато ме спаси, или просто е от онези момичета, които искат да спасят всички.

Искам да я успокоя и затова извършвам нещо, което не бива да правя. Прегръщам я през раменете и мускулите ù така се стягат, че се плаша да не се строши на парчета. Различно е от онази вечер на скалата, защото сега няма претекст, и въпреки това тя ме оставя да я прегръщам, докато стигаме до клуба, но когато музиката и димът ни обгръщат, бързо се отдръпва.

— Тук е много шумно — отбелязва тя, зяпайки хората, които танцуват в центъра на помещението, люлеят бедра и се притискат един о друг с потни тела. Неоновите светлини осветяват лъстивите им лица и всичко изглежда, все едно гледаш порно.

Дори за нас с Люк е малко прекалено, но въпреки това тръгваме да търсим свободна маса, като си проправяме път през тълпата. Настаняваме се в сепаре в ъгъла и Люк и Сет веднага палят цигари.

— Ще отида да взема нещо за пиене — казва Люк, като се плъзва към края на седалката. — Понеже само аз имам лична карта, освен ако не си носиш своята.

— Нали ти казах, че баща ми я намери, докато опаковахме багажа ми — отговарям и вземам менюто поставено в средата на масата. — И я наряза на парчета.

Кали ме поглежда от другата страна на масата. Отварям менюто, за да избегна проницателния ѝ поглед.

— Какво ще си поръчаме? Да вземем ли аперитив или нещо подобно?

— Трябва да си напудря носа — обявява Cет и Кали се засмива. — Кали, ела с мен.

Тя го хваща за ръката и тръгва след него без колебание. Това ме хвърля в недоумение. Тя има толкова голямо доверие на Сет и толкова малко на всички останали. За миг си представям какво би било ако човек като нея ми се довери, но това е невъзможно защото в мен са заключени твърде много извратени тайни.

Кали

— Майчице мила.

Още с влизането ни в тоалетната Сет се завърта към мен и слага ръце на хълбоците си.

— Това беше абсурдно секси.

Пускам крана и подлагам ръце под топлата вода.

— Кое?

Той идва до мен и улавя погледа ми, като се прокашля обвинително.

— Как дойде да ни спаси.

Спирам крана и размахвам ръка пред машината за салфетки.

— Беше много мило от негова страна.

— Кали Лорънс, ти му позволи да те прегърне — обвинява ме той. — За теб не беше просто мило. Боже, ужасно ти завиждам!

Вземам една салфетка и я прокарвам през ръцете си.

— Накара ме да се почувствам в безопасност за малко — признавам си и хвърлям салфетката в кошчето.

— И това е сериозна стъпка за теб — отбелязва той.

Кимам прекалено много пъти.

— Знам.

Устните му се разтягат в широка усмивка.

— Искаш ли да отидем да се позабавляваме?

Една от вратите на кабинките се отваря и от нея излиза жена на около четирийсет, затъквайки ризата в дънките си. Силно гримираните ù очи се спират върху Сет.

— Това е дамската тоалетна — посочва вратата тя. — Не можете ли да четете?

— А вие не виждате ли, че всички в този клуб са с около двайсет години по-млади от вас? — отвръща Сет и се обръща към огледалото. Оправя си бретона с кутре. — Сега, ако ни извините, отиваме да се забавляваме.

След това ме грабва за ръката и аз се усмихвам извинително на жената, преди да се препъна в собствените си крака, подтичвайки след него. Той блъсва вратата с длан и двамата излизаме. Когато пръстите му пускат ръката ми, димът и шумът веднага се разбиват в мен.

— Чу ли я тая! — възкликва, докато опипва джоба си за цигарите. — Каква кучка!

Не му възразявам. Докачлив е на тема равноправно отношение.

— Май си остави цигарите на масата — напомням му.

Проправяме си път покрай дансинга, където звучи някаква еротична песен. Хората са се награбили, кожа до кожа, и от гледката ме заболява главата.

На масата има четири чаши за шотове, пълни с бистра течност. До всеки шот е поставена по-висока чаша с кафеникава течност и резен лимон на повърхността.

— Не знаех какво искахте — обяснява Люк, а Сет вдига чашката на нивото на очите си и се взира през разкривеното стъкло. — Затова поръчах шотове водка и коктейли „Лонг Айлънд“. Така имаме силно и по-малко силно питие.

Сет ме поглежда с ъгълчето на окото си.

— Добре звучи — казва и вдига шота. — Да вдигнем наздравица?

Насочвам вниманието си към дансинга, за да избегна изпитателните им погледи, и гледам как едно момиче подскача с ръце във въздуха, като се мъчи да запази равновесие върху яркорозовите си обувки с тънки токчета. Момчето с нея поклаща глава и се смее.

— Кали, чу ли какво те попита Люк? — долита загриженият глас на Сет през рамото ми.

Откъсвам поглед от дансинга и се съсредоточавам върху кървясалите очи на Сет и чашката в ръката му.

— Не, какво?

— Иска да знае дали ще участваш — казва той с настоятелен поглед.

Поклащам отрицателно глава.

— Не, не мисля.

Люк удря по масата и солта и пиперът се обръщат от вибрацията.

— Има неписано правило, че трябва да вдигнеш наздравица, ако някой предложи.

Изправям солницата и пипера и изчиствам разсипаната сол от масата.

— Някой трябва да ни закара.

— Ще вземем такси — предлага Люк. — Най-лесното нещо.

Взирам се в алкохола пред себе си и се чудя за какво е цялата истерия с него, защото от бирата не усетих нищо.

— Обаче тогава няма да можете да пишете на скалата.

Кейдън отправя предупреждение към Люк:

— Просто я остави, става ли? Ако не иска, значи, не иска.

Сет се намесва, като оставя чашата на масата.

— Може да помолим шофьора да ни закара и после да се върне да ни вземе — казва той и се навежда към ухото ми, закривайки устата си с шепа. — Ако го искаш, просто го направи. Вдигни чашата и се забавлявай, за разнообразие, но ако наистина не искаш, поклати глава.

Косата ми е пусната, позволих на Кейдън да ме докосне и седя в заведение, което се пръска от сексуално напрежение. През тази вечер се изправих пред повече страхове, отколкото през целия си живот досега, така че обвивам чашата с пръсти и я вдигам пред себе си.

— Какво пък — надвиквам музиката, — ще вземем такси.

Сет пляска с ръце и вдига чашата.

— Точно така!

Кейдън се разсмива, а след това се навежда през масата към мен.

— Сигурна ли си, че искаш? Не си длъжна.

Кимвам утвърдително.

— Няма проблем. Честна дума.

Сет изпъва ръката с чашата, така че тя застава малко над средата на масата, точно под полусферичната лампа.

— До дъно.

Люк вдига ръка, а след него и ние с Кейдън.

— Не трябва ли някой да каже нещо съществено, или нещо такова?

Това е идеята на наздравиците.

Люк накланя глава и потупва с пръсти по масата.

— За измъкването.

Сет ми се ухилва.

— За приемането.

Кейдън прехапва долната си устна, притворил клепачи.

— За усещането, че сме живи.

Тримата вперват очи в мен и аз поглеждам към Сет за помощ.

— Можеш да кажеш всичко, Кали — засмива се той. — Без значение какво е, просто го кажи.

Аз си поемам дълбоко въздух и бавно го изпускам.

— За това, че можем да дишаме.

Между мен и Кейдън преминава миг, в който лицата ни изразяват едно и също. След това четиримата чукваме чаши.

— Баси.

Сет излива малко на ръката си и го облизва. След това накланя глава и излива шота в устата си, а после удря чашата на масата и я посочва:

— Вече съм готов за втори рунд.

Кейдън ме гледа, докато повдига чашата към устните си, отмята глава и я изпива. Наблюдавам как мускулите на врата му се раздвижват, когато поглъща алкохола. После вдига глава и облизва устни с поглед, прикован в моя.

Вдишвам дълбоко и допирам устни до ръба на чашата. Силната миризма изгаря носа ми, когато отпускам глава назад и изгълтвам питието. Горещата течност се разлива в гърлото ми, топлината е почти нетърпима. Когато отделям чашата от устата си, рефлексът ми за повръщане се активира и се задавям от изгарящото усещане, но стискам устни и се опитвам да задържа алкохола в стомаха си. Раменете ми се надигат и от устните ми се откъсва приглушен звук.

— Ще го задържиш ли? — чуди се Люк, оставяйки чашата си на масата.

Сет ме потупва леко по гърба.

— Добре ли си?

— Да, нищо ми няма — отвръщам задавено, с ръка върху гърдите.

— Кали е новачка — обяснява Сет и отпива от коктейла „Лонг Айлънд“.

— Никога не си пила? — зяпва ме Кейдън. — Сериозно ли?

Свивам рамене, чувствайки се като глупачка.

— Не, поне не и твърд алкохол.

— Тогава защо пи тази вечер? — пита той с виновно изражение. — Да не те притиснахме?

— Не, исках да опитам.

Обърсвам уста с опакото на ръката си. Кейдън свива вежди и на устните му се появява лека усмивка.

— Да не е част от списъка ви?

— Какво? — възкликва Сет, надвиквайки силната музика, и блъска по масата. — Казала си му за списъка?

— Споменах му за списъка — обяснявам аз, като разбърквам напитката си със сламката и наблюдавам как резенът лимон се върти на повърхността.

Когато решавам да погледна през косата си, виждам, че Кейдън ме наблюдава с любопитство.

— Какъв списък? — пита Люк, обгръща сламката си с устни и отпива от коктейла.

Със Сет се споглеждаме и тогава той ми прави знак с две ръце да изляза от сепарето.

— Какво ще кажеш да потанцуваме?

— Добре, супер. Само не прави пак онези странни движения. Последния път се изтърсих по задник.

Ставам от масата, оправяйки тениската си на корема.

Сет слага ръка на кръста ми и ме води към дансинга. Вече е танцувал няколко пъти с мен, така че знае какво го чака; много паника и силна прилепчивост.

Той избира място в края на дансинга, където няма толкова хора и обстановката е по-спокойна. От тонколоните се разнася по-бавна песен, примигващите светлини угасват и преминават към бледо сияние. На тази светлина Сет е бял като призрак и светлокафявите му очи изглеждат черни, когато слага ръце на хълбоците ми.

— Извинявай, ако съм те притиснал, миличка моя — прошепва той. — Тъпо ми е.

Намирам раменете му и се приближавам към него, така че върховете на обувките ни се докосват.

— Не си ме притиснал, но можеше да ме предупредиш, че пари толкова. Тогава щях да се постарая повече да не се задавя и да не изглеждам като пълен кретен.

— О, никой от тях не те мисли за кретен, уверявам те — разсмива се той, сякаш знае някаква тайна. — Не искам да загубя доверието, което спечелих в приятелството си с теб.

— Не си го загубил. — Стисвам раменете му в уверение, като постепенно се приближавам към него, защото някакъв тип с шапка с периферия се блъска в гърба ми. — Денят, в който ми разкри всичките си тайни, беше денят, в който разбрах, че винаги ще бъдем най-добри приятели. Ти си най-смелият човек, когото съм срещала.

Той се усмихва щастливо и ме придърпва към себе си.

— Как се чувстваш?

— Добре — отвръщам и опирам буза в неговата. — Въпреки че малко се притеснявам за ходенето до скалата с тях.

— Там постоянно ходят хора. Няма да сме само ние. Трябва да престанеш да мислиш, че всички мъже са като него, иначе той винаги ще те владее.

Издишам бавно. Сет е прав. Трябва да се освободя от страховете си и да прогоня причинителя им от съзнанието си, но как да се отърва от човека, който държи толкова голяма част от мен?

Кейдън

Не мога да откъсна поглед от дансинга. Дори когато телефонът ми започва да вибрира във вътрешния джоб, плъзвам ръка в него и натискам бутона за изключване отстрани.

— Не го прави.

Люк изважда кубче лед от коктейла си и го лапва.

— Какво да не правя? — питам разсеяно.

Сърцето ми забива по-бързо, когато Кали отмята глава и се разсмива.

Нечия ръка ме удря отстрани на главата и аз инстинктивно вдигам ръка.

— Това пък за какво беше, мамка му?

— За да ти го върна за удара по-рано — казва Люк и погледът му се отплесва по момичето с дълга червена коса и къса черна рокля, което минава със самоуверена походка покрай масата ни. — И да ти попреча да направиш нещо много тъпо.

— Не е каквото си мислиш — възразявам. — Просто гледах как хората танцуват.

Той завърта очи.

— Направи услуга на всички ни и прати есемес на Дейзи, че късаш с нея. След това можеш да правиш каквото си искаш.

— Искаш да скъсам с нея с есемес?

— Все едно ти пука! Не ти пука за нея, въпреки че ù казваш, че я обичаш.

— Какъв ти е проблемът с нея, освен че адски те дразни?

Той хвърля сламката си на масата, хваща чашата и излива остатъка от съдържанието в гърлото си.

— Отивам за следващите.

Пускам го да мине и понечвам пак да седна, но погледът ми отново попада на Кали. Тя разговаря със Сет и се усмихва. Нищо друго не ме е радвало толкова много преди. Изобщо не го разбирам и може би точно това ме привлича към нея.

Въпреки че не трябва да го правя, тръгвам през дансинга, провирам се между танцуващите двойки и няколко момичета се отъркват в мен по пътя. Сет ме забелязва пръв и прошепва нещо на Кали.

Тя обръща глава, поглежда ме и клепачите ù леко се повдигат. Зениците ù изглеждат огромни на приглушената светлина, кожата ù — бледа, а косата ù —мека.

— Може ли да ти я отнема? — питам, надвиквайки музиката.

Сет сваля ръце от хълбоците ѝ.

— Заповядай.

След това намигва на Кали и тръгва заднешком през дансинга, като се обръща, когато стига до края му, и се изгубва в тълпата.

Кали остава загледана в мястото, където приятелят ù изчезна, със сковани рамене и свити в юмруци длани. Приближавам устни до ухото ѝ:

— Не си длъжна да танцуваш с мен, ако не искаш.

Раменете ù подскачат и тя обръща дребното си тяло към мен. Погледът ù преминава през краката и корема ми, от което ми става малко неудобно. Кали знае къде са скрити белезите ми и е от хората, които си задават въпроси.

— Няма проблем. Може да танцуваме.

Разтрепераният ù глас издава притеснението ù. Подавам ù ръка, а тя се поколебава, преди да сложи длан върху моята. Обвивам пръсти около дланта ù и бавно привличам тялото ù към моето, без да откъсвам очи от нейните. Тя ме гледа безпомощно, сякаш ме моли да не я нараня.

Това ме връща в миналото, когато бях съвсем малък и баща ми беше побеснял, защото бях съборил една ваза от рафта. Приближи се към мен с колан в ръка и гняв в очите, а аз се хвърлих под масата в опит да се скрия. Раните от боя от предния ден още не бяха зараснали, можех само да се надявам, че няма да ме убие.

— Може ли да сложа ръка на ханша ти? — питам аз и тя кимва.

Разпервам пръсти върху талията ù и очите ù се разширяват леко, особено когато слагам другата си ръка отстрани на тялото ѝ. Вслушвам се в ударите на сърцето си, по-силни от музиката. Чувствам неща, които не съм чувствал досега, и може би се въвличам в нещо, за което не съм подготвен. Ами ако продължа да я опознавам и чувствата се засилят? Не мога да се разправям с чувства.

— Всъщност не обичам да танцувам — признавам ù. — Развих страх към танците, когато бях малък.

Ъгълчетата на устните ù се повдигат леко.

— Как така?

Притискам леко пръсти върху бедрото ù и я придърпвам към себе си, така че краката ни се докосват и усещам топлия ù дъх върху врата си.

— Когато бях на десет, майка ми премина през период, в който беше луда по танците. Ходеше на какви ли не уроци и когато се упражняваше вкъщи, обикновено използваше нас с братята ми за партньори. Оттогава мразя да танцувам.

Кали се усмихва.

— Сладко е, че си танцувал с майка си.

Пръстите ми се придвижват бавно по гърба ѝ и докосват ивицата кожа между дънките и тениската ù.

— Не бива да казваш на никого за това. Трябва да си пазя репутацията. Или поне вкъщи трябваше. За тук не съм толкова сигурен.

Тя се усмихва по-широко и навежда глава, а косата ù покрива лицето.

— Това може да бъде малката ни тайна.

Засмивам се тихо. Тя отново вдига поглед към мен.

Изглежда щастлива. Когато музиката преминава към по-енергичен ритъм, решавам да се изфукам просто за да задържа усмивката на лицето ѝ.

— Чакай малко — предупреждавам я.

Тя прехапва долната си устна и сърцето ми се свива от желание да я целуна. Внезапно не мога да реша дали да я оставя на дансинга, или да продължа да се фукам.

Отблъсквам я от себе си, като плъзгам длан по дължината на ръката ѝ, докато пръстите ни се вплитат. Очите ù се разширяват, когато я дръпвам обратно към себе си и я завъртам така, че телата ни се сблъскват. Устните ù са на сантиметри от устата ми, а развълнуваните ù гърди докосват моите.

— Искаш ли още? — питам тихо с надеждата да я накарам да потрепери.

Тя не потреперва, но кимва с блеснало вълнение в сините си очи. Дланта ми се плъзва властно надолу по гърба ù; усещам горещината на кожата ù през тънката материя на тениската. Дърпам ръката ù към себе си и навеждам тялото ù назад. Косата ù докосва пода, гърбът ù се извива и ми се открива съвършена гледка към гърдите ù и ивицата кожа, която се подава под ръба на тениската. Поемам си дълбоко дъх и плъзвам ръка нагоре по гърба ù, докато тя се изправя, с притиснати в мен гърди.

— И за това не казвай на никого — прошепвам в ухото ù с ръце около кръста ù.

— Добре — казва тя, останала без дъх, вкопчена в лопатките ми.

Продължавам да се движа, като я държа в прегръдките си до края на песента, а след това се пускаме и се връщаме на масата: все едно нищо не е станало. Само дето стана нещо, макар да не съм сигурен дали да го последвам, или да избягам от него като от дявола.

Пета глава

# 3 Опитай се да бъдеш щастлива

# 3 Бъди безумно, опиянено щастлива

Кали

Щастлива съм, направо съм безумно щастлива. Не знам дали защото съм опиянена, или защото беше хубава вечер. Постигнах онова, което смятах за невъзможно, и съм толкова горда със себе си, че на практика подскачам до таксито. Танцувах с Кейдън, позволих му да ме докосне така, както никой друг не го е правил — поне не с моето позволение, — и ми хареса!

Със Сет се качваме на задната седалка на вана и Кейдън обяснява на таксиджията къде да ни закара. Колата мирише на старо сирене и боров ароматизатор. Шофьорът е закръглен мъж на около петдесет, който, изглежда, не е във възторг от идеята да кара четирима шумни осемнайсетгодишни в колата си. Звучи музика от 80-те и Сет постоянно се киска на текстовете, като ми обяснява, че всъщност били мръсни и говорели за котенца. Люк го чува и се обръща назад:

— Наистина ли за това се пее?

Сет посочва към колонките.

— Слушай.

Седим тихо, загледани в колонката и заслушани в текста. Сет свива ръка в юмрук, доближава я до устните си, сякаш държи микрофон, и започва да изрича думите беззвучно.

— Откъде знаеш тази песен? — чудя се аз. — По принцип не слушаш такава музика.

Той се ухилва, навежда се към мен и довършва текста на песента.

— Баща ми е пълен маниак на тема осемдесетте. Има си киче и всичко останало.

Аз се разсмивам, когато той прави странно джайв движение с хълбоците си.

— Пее се за котенца, нали? — заявява Люк, а шофьорът на таксито усилва уредбата, за да заглуши разговора ни.

Бузите ми пламват и извръщам глава към прозореца, като издърпвам горната част на тениската си над носа, за да скрия смеха си. Не би трябвало да ми е смешно, но е.

— О, Кали е пияна — обявява Сет, а ръцете му се отпускат в скута му. — Целия „Лонг Айлънд“ ли изпи?

Поклащам глава и оставям тениската да се смъкне от носа ми.

— Само половината.

— Не носиш много — подкача ме Кейдън с усмивка и руменината ми се сгъстява.

— Хей, за първи път ù е — протестира Сет в моя защита, потупвайки ме по главата като кученце. — Добре се справи. Всъщност справи се страхотно.

Аз се извръщам към прозореца. Знам какво има предвид и го обичам заради това, че го казва.

*  *  *

— Имам чувството, че ще ни оберат — прошепва ми Сет, когато се насочваме към магазин, който се намира близо до подножието на планината.

Решихме да спрем за фенерчета и флакони с боя, преди да продължим с плана, иначе пътешествието ще бъде безсмислено.

Отпред няколко момчета пушат цигари. Наблюдават как четиримата пресичаме паркинга, минаваме през плъзгащите се врати и влизаме в магазина.

— Всичко тук трябва да е по долар. — Люк взема чаша за шотове, изложена точно до вратата, и поглежда към дъното. Парченце стъкло пада от ръба ù и той бързо я оставя обратно. — Да, виждам защо.

От тавана се носи някаква готина музика. Сет поклаща глава, отива до един рафт и взема отвратителен шал в оранжево и кафяво.

— Я, май баба ми носеше нещо подобно.

Увива си го около врата и тръгва с подскоци по пътеката, разглеждайки рафтовете.

— Трябва да се разделим — заявява Люк — и да потърсим фенерчета и флакони с боя. Така ще стане по-бързо.

— Или може просто да помолим касиера за помощ. — Хвърлям поглед през рамото си към касата, откъдето ни наблюдава висок, дебеловрат мъж с най-безмилостното изражение. — Или пък не.

— Да се състезаваме — обявява Кейдън, като скача и удря една от червените табели за разпродажба, висящи от тавана. Не съм сигурна дали е пиян, защото не го познавам толкова добре, но ми се струва малко неуравновесен. — Който пръв намери нещата, печели.

— Страшна награда, мамка му — отбелязва Люк саркастично, поглеждайки към една пътека между стелажите. — А какво ще кажете загубилият да черпи всички с пиене следващия път, когато излезем?

— Отлична идея. — Сет се присъединява към нас, отвързва шала и го мята върху рафта. — Викам да го направим.

Кейдън и Люк вдигат ръце над главата ми за дай — пет и след това обръщат длани към мен. Лекичко докосвам дланите си до техните и Кейдън се разсмива, докато ръцете ми се спускат надолу.

— Кое е толкова смешно? — питам го, но той само поклаща глава.

— Добре, значи, правилата са следните. — Люк марширува напред — назад пред нас, сякаш е директор. — Правилата са, че няма такива, освен че трябва първи да застанеш на касата с четири фенерчета и флакон боя. Последният губи.

Опитвам се да не се разсмея. Така ли се забавляват хората?

Люк спира да се движи и очите му потъмняват.

— Готови, старт!

Казва го бързо и преди някой от нас да е успял да реагира, хуква по основната пътека, а ботушите му се пързалят по линолеума.

Сет се втурва по една от страничните пътеки, а Кейдън хуква по тази вдясно от мен. Аз оставам сама в центъра на основната. Тръгвам по нея, като люлея ръце и чета надписите над всяка редица.

Когато стигам до третата, Кейдън пресича от другата страна, а после прави крачка назад, усмихвайки ми се.

— Не се стараеш особено — казва. — Всъщност изглежда, сякаш изобщо не се стараеш.

Посочвам надписа над главата си с номера на пътеката и списъка с артикули.

— Реших да опитам друг подход, вместо да тичам нагоре — надолу като луда.

Той се обръща с лице към мен и ненужно поставя длани от двете страни на устата си.

— Че кое му е забавното на това?

Аз се засмивам.

— Не знам.

— Какво? Не те чувам. Ще трябва да говориш по-високо.

Чувствам се глупаво, но повтарям жеста му.

— Казах, че не знам — подвиквам.

Той сваля ръцете си, все още усмихнат.

— Хайде. Ти ще тичаш от онази страна, а аз — от тази. Да видим кой ще стигне пръв до края.

Поклащам глава.

— Няма начин. Ти ще спечелиш. Ти си футболистът. Постоянно тичаш.

Той обмисля думите ми и грабва руло кухненска хартия от рафта.

— Повече хвърлям, отколкото тичам.

Отстъпва назад, вдига рулото хартия над рамото си и го запраща в моята посока. То се върти във въздуха, летейки право към мен.

Протягам ръце и го хващам с лекота. Ръцете на Кейдън падат до тялото му и той ме зяпа изумено.

— Виж ти, някой има скрит талант.

Вдигам рулото над рамото си и го хвърлям обратно към него.

— Все пак баща ми е треньор.

Той го хваща и накланя глава, гледайки ме с интерес, а аз продължавам:

— Започнах да играя на топка с него и брат ми, когато бях на около три.

Без да откъсва очи от мен, Кейдън връща рулото хартия на рафта.

— Добре, да видим как си с тичането.

Хуква встрани и изчезва зад рафтовете. Аз отстъпвам встрани и отивам на следващата пътека, в отсрещния край на която ме чака той. Преди да успея да кажа нещо, той отново изчезва от погледа ми и аз правя няколко забързани крачки, докато стигна до края на следващата пътека. И там го няма, така че почти изтичвам до следващата и го хващам точно когато хуква отново. Затичвам се, а от устните ми се изтръгва смях. Всеки път щом стигна края на следващата пътека, той изчезва от другата ù страна.

И двамата набиваме спирачки и поглеждаме към флакона с боя на най-долния рафт точно по средата на поредната пътека.

— Изглежда, че имаме малък проблем — казва той леко задъхан, гледайки ме в очите.

Погледът ми прескача между него и боята и аз се хвърлям към флакона. Обувките му изскърцват по пода и той също се затичва по пътеката. Стигаме до мястото едновременно, блъскаме се в рафта и по невнимание събаряме няколко флакона. Разсмивам се, когато се препъвам в търкалящите се по пода флакони, и се хващам за рафта, понеже загубвам равновесие.

— Няма начин. — Дългите пръсти на Кейдън се увиват около китката ми и той дръпва ръката ми. — Няма начин да спечелиш.

Посягам към рафта, но той дръпва ръката ми и ме изтегля към себе си. Извивам ръце в опит да се измъкна, без да се разсмея, а кракът ми стъпва тежко на пода. И тогава със съскащ звук зелената боя опръсква белия линолеум и обувката ми.

Замръзвам, а очите ми се разширяват при вида на оплескания под.

— Боже мой!

Кейдън стиска устни, мъчейки се да не прихне.

— Вината си е твоя.

— Не е смешно. — Свивам коляно и повдигам крак. — Какво да правя сега?

Той оставя флакона, който държи, на рафта и заобикаля зеленото петно на пода. Пръстите му се преплитат с моите и той ме повежда към края на пътеката.

— Добре — казва, като поглежда зад ъгъла. — Излизаме от тук, сякаш нищо не е станало.

Поглеждам към боята и зелените отпечатъци от обувката ми по пода.

— Оставям стъпки навсякъде.

— Тогава си свали обувката.

Изплъзвам ръката си от неговата, като забелязвам колко потна е кожата ми, и измъквам крака си от кеца. Вдигам го за връзките и като го държа зад гърба си, двамата излизаме от пътеката, вървейки един до друг.

Сет и Люк стоят близо до касата с флакон с боя и фенерчета и разглеждат щанда със сладки неща.

— Вие двамата къде отивате? — пита Люк, а едно от фенерчетата пада от ръцете му на пода.

Касиерът ни следи зорко като орел, докато бързаме към вратата. Сет се извръща от сладкия щанд и ни проследява с поглед.

— Защо Кали е само с една обувка?

— Отиваме до колата — отвръща Кейдън и му махва. — Ще се видим там.

Стигаме до вратата с големи крачки и се втурваме в нощта, скъсвайки се от смях. Усещам студения цимент през чорапа си и бързо се обувам. Черният плат е опръскан със зелена боя. Опитвам се да я избърша, като си трия обувката в земята, но не се получава.

Кейдън ме наблюдава, развеселен.

— Не мисля, че ще се махне.

Аз се мръщя на обувката.

— Нее, тези ми бяха любимите.

Той отваря плъзгащата се врата на таксито, качваме се и шофьорът ни хвърля раздразнен поглед. Аз се вмъквам на задната седалка, а Кейдън тряска вратата и се обляга до мен.

Слага ръце на коленете си и ме поглежда в тъмнината.

— Нали знаеш, че Люк ще каже, че резултатът е равен, и ще ни накара и двамата да платим пиенето, когато излезем следващия път.

— Това не е толкова лошо — отвръщам. — Така поне парите ще са наполовина.

Той слага ръка на облегалката и повдига крака си.

— Не, просто ще поръча повече пиене.

Опитвам се да мисля за нещо друго, освен за факта, че коляното му се допира до крака ми.

— А, да.

Той кимва и погледът му се премества към предната седалка.

— Да, така че бъди готова.

Заглеждам се през прозореца към тъмните очертания на планините. Тогава всичко ме връхлита. Нощта. Лекотата. Всичко. Умът ми се понася към мисли, за които не съм подозирала, че съществуват, като например какъв ли е вкусът на устните му и какво ли е усещането да докосвам мускулите му.

— Кали.

Поглеждам към Кейдън и примигвам, за да пропъдя мислите си.

— Да?

Погледът му пробягва по устните ми, докато неговите се отварят, но после стиска челюсти и лека усмивка пробягва по лицето му.

— Беше забавно.

Усмихвам се в отговор.

— Знаеш ли какво? Наистина беше забавно.

*  *  *

— Тук е шибана тъмница — оплаква се Сет, докато се изкачваме по пътя. — И е мръсно.

Люк държи фенерчето пред себе си. Сет изпусна своето едва ли не в момента, в който слязохме от таксито, а моето се оказа дефектно, така че са ни останали две.

Таксито ни чака в началото на пътеката. Шофьорът каза, че имаме двайсет минути, и после тръгва без нас. Никак не му хареса, че трябваше да ни закара до планински район, където очевидно има незаконно парти.

— Все пак това е планина — казва Кейдън на Сет, докато светлината от фенерчето му шари по пътеката пред нас. — Какво очакваше?

Камъните хрущят под обувките ми, докато вървя, облегната на ръката на Сет. Въздухът е малко студен и в небето проблясва светкавица.

Когато стигаме до подножието на скалата, Люк ми подава фенерчето и разклаща флакона боя.

— Е, кое копеленце ще се покатери горе? Не е толкова далеч, но аз доста се отрязах.

Сет вдига ръка драматично.

— Е, аз наистина съм копеле, така че ще го направя.

Осветявам лицето му и той ме поглежда стреснато, изненадан, че не съм знаела този факт от биографията му.

— Нали каза, че баща ти слуша рок от осемдесетте и има киче?

— Вторият ми баща — пояснява той и протяга ръка към Люк. — Дай ми флакона. Много бих искал да изложа скромното си мнение на скалата.

Люк пуска флакона в ръката му.

— Твой е, приятел.

Разклащайки флакона, Сет отива до стръмната скала, която се вклинява в проблясващото сиво небе. Той опира крак на една по-ниска канара, изтласква се и се хваща за малка издатина отстрани. Премества другия си крак на следващото стъпало, така че и двата му крака са на скалата. Пъхва флакона под мишница, с другата ръка се хваща за ръба и се повдига на него. След това се претъркулва по гръб и се изправя.

Аз насочвам светлината към гърба му, докато той гледа нагоре към скалата.

— Добре ли си там горе?

Той поглежда през рамо.

— Просто се чудя какво скандално да напиша. Чакай, сетих се!

Вдига флакона, натиска накрайника и започва да движи ръката си в спирали и кръгове. Червената боя бавно оцветява скалата, образувайки букви.

Прочитам думите му — „Да го духате“, потрепервайки от студа, и ръцете ми настръхват.

— Това ли ще напишеш?

Той се обръща с ръце на хълбоците.

— Вече го написах, а ако искаш нещо по-добро, довлечи си малкото дупенце тук и си го напиши сама. Ти си писателката.

Кейдън се завърта към мен, косата му е почти черна на бледата лунна светлина. Насочва светлината между краката ни.

— Пишеш ли?

Свивам рамене и насочвам фенерчето над рамото му.

— В дневник.

По някаква странна причина той е заинтригуван от тази информация.

— Да, подхожда ти.

Прокарвам длан нагоре — надолу по ръката си в опит да прогоня студа.

— Защо?

Той свива рамене, подритвайки пръстта с върха на обувките си.

— Винаги изглеждаш, сякаш си дълбоко замислена… Студено ли ти е?

— Добре съм — казвам през тракащи зъби и ми се ще да не си бях оставяла якето в таксито. — Просто е малко хладно.

Той посяга към тила си, издърпва яката на блузата си през главата и я съблича. Черната тениска, която носи отдолу, се повдига леко и аз зървам релефните белези в долната част на корема му. После Кейдън придърпва надолу края на тениската си и ми подава ватираната си блуза.

— Ето, сложи си я.

— Не е нужно да ми даваш пуловера си.

— Но аз искам.

Поемам го колебливо и усещам мекия плат под пръстите си. Обличам го, докато Кейдън прокарва ръце през косата си. Блузата ме поглъща и се чувствам малка в нея.

— По-добре ли е така? — пита ме, докато пъхам ръце в ръкавите.

Кимвам и увивам ръце около себе си, наслаждавайки се на топлината и на аромата на одеколона му.

— Благодаря, но няма ли да настинеш?

Той се усмихва, сякаш казвам нещо забавно.

— Няма, Кали. Обещавам. Малко студен въздух няма да ми навреди.

— Кали! — вика ме Сет и аз подскачам, извъртайки се към скалата, а светлината на фенерчето подскача по скалите. — Докарай си задника горе и напиши нещо поетично.

Въздъхвам и тежко се понасям към скалата, насочила фенерчето точно пред себе си. Кръгът му осветява пътя около канарите и до подножието на скалата.

— Хвърли ми фенерчето си — провиква се Сет с ръце около устата си. — Ще го насочвам към теб, докато се катериш.

— Ако го изпуснеш, ще се счупи — извиквам, застанала на пръсти.

— Просто го хвърли — отговаря ми той с глезения си пиянски глас, докато подскача от едната до другата страна на издатината, размахвайки ръце.

Страхувам се да не падне.

— Внимавай!

Кейдън застава до мен с протегната ръка.

— Дай на мен. Аз съм много добър в хвърлянето.

Поставям фенерчето в дланта му. Той издава рамото си назад и вдига ръка.

— Дълъг пас.

— А? — обажда се Сет, докато Кейдън замята ръка.

Пуска фенерчето и то прелетява като футболна топка.

Сет изпищява, протягайки ръце да хване фенерчето, което присветва като светулка, когато се приземява в ръцете му. После отскача от тях, пада на земята и угасва.

— Къде е той? — питам аз, докато Люк идва зад нас и насочва светлината нагоре към скалата. За момент е тихо. Виковете и смехът от партито долу долитат до нас.

Сет се подава от скалата, протягайки ръка във въздуха с фенерче в нея.

— Намерих го.

— Може би трябва да слезеш — увещавам го аз. — Притеснявам се да не паднеш.

— Само след като надпишеш скалата. — Той включва фенерчето и то осветява писанията отсреща, зад него. — Хайде, идвай.

Изкачвам се до отвеса, навивам ръкавите на блузата на Кейдън и поставям ръцете си на най-близкия ръб. Повдигам брадичка и поглеждам нагоре към върха, след това присвивам коляно и го опирам в ниската част на скалата. Подскачам на пръстите си, подготвяйки се за катеренето, но чувам как някой застава зад мен.

— Нека ти помогна — прошепва Кейдън в ухото ми и за първи път в живота си аз потрепервам от близостта на момче.

— Добре.

Тъй като досега не съм била пияна, не съм сигурна дали алкохолът е отпуснал нервите ми, или е от нещо друго, но дори когато слага ръце на бедрата ми, съм добре. Всъщност повече от добре.

С помощта на неговите напътстващи ръце се протягам и стигам следващата издатина. Скалата е грапава като шкурка под дланите ми, докато се катеря по нея, а ръцете на Кейдън се плъзгат по гърба ми и ме избутват нагоре. Вдигам крак и Кейдън ми дава последен тласък, като подпира дупето ми, преди да се отдръпне.

С ококорени очи се претъркулвам върху издатината и поглеждам към небето. Местата, където ме е докоснал, са изтръпнали и по цялото ми тяло преминава трепет.

Сет се появява над мен, а сребристите светкавици се отразяват в очите му.

— Добре ли си?

Обръщам се по корем, облягам се на ръце и се изправям.

— Добре съм. Нямам одрасквания и порязвания.

Той насочва светлината на фенерчето под брадичката си. Лицето му се осветява и очите му заприличват на въглени.

— Не говорех за изкачването. Имах предвид факта, че те хвана за задника.

— Видял си го?

— Разбира се, че го видях. Той на практика те обара.

Слагам ръце на хълбоците си и започвам да обхождам тясната скала, подритвайки пръстта с кецовете си.

— Добре съм. Наистина. Всъщност чувствам се повече от добре.

— Май алкохолът си казва думата.

Сет ми подава флакона.

— Мислиш ли?

Вземам го от него и го разклащам.

Той кимва виновно.

— Мисля, че съвсем малко. Само се надявам да няма шок утре сутрин, когато си спомниш вечерта.

— Няма страшно. От много време насам не съм се забавлявала така.

Вървя към скалата, като обмислям какво да напиша. Прочитам отвлечените мъдрости на другите и обясненията им в любов.

— Боже, тук е доста високо — заявява Люк, щом се повдига на ръба. Изправя се на крака и наднича от скалата, като изпуква кокалчетата на пръстите си. — Не си падам по високото.

— И аз — съгласявам се.

Тогава и Кейдън се покатерва на скалата, изтласквайки се на ръце, и ляга по корем, след което се обръща по гръб, задъхан.

— Да, помня — казва, като обръща глава към мен и се ухилва.

Насочвам накрайника на флакона към празно място на скалата. Натискам върха му и си представям, че съм художник, рисуващ най-красивата картина, чиито линии се сливат и преливат, докато накрая всичко придобива смисъл. Накрая отстъпвам назад, вдишвайки дълбоко въздуха, изпълнен с изпарения от боята.

Кейдън застава до мен и ме прегръща през раменете. „През целия ни живот има една-единствена случайност, която ни събира, и за миг сърцата ни забиват като едно.“ Той ме поглежда.

— Впечатлен съм.

Подавам му флакона и пръстите му докосват кокалчетата ми.

— Всъщност написах това преди време — казвам тихо и се накланям към него. — След онази вечер в къщата до басейна.

Изражението му помръква и той сваля ръка от раменете ми. После мята флакона на Люк.

— Трябва да тръгваме, иначе шофьорът на таксито ще ни зареже жалките задници тук, а няма начин да се връщам пеш.

Настроението ми помръква, когато осъзнавам, че думите ми са го разстроили. Гледам как слиза надолу и усещам как щастливата ми вечер отлита безвъзвратно към небето и светкавиците.

*  *  *

Когато се връщаме в общежитията, Кейдън си тръгва, без да каже и едно „довиждане“. Това ме наранява и безкрайно ме обърква.

— Какво се случи между вас двамата? — пита Сет, докато аз прокарвам картата си и отварям вратата към моето общежитие.

Свивам рамене и влизам.

— Мисля, че е, защото споменах къщата за басейна. Дори не знам защо го направих.

Очите му изглеждат червени на светлината на лампите, докато вървим по коридора към асансьорите до общия салон.

— Защото не мислиш особено ясно днес.

Отклонявам Сет вдясно, тъй като срещу нас идват две едри момчета с футболни фланелки.

— Знам. Странно е да си пиян.

Той слага ръка на устата си, за да потисне смеха си.

— Боже мой, толкова те обичам. Особено когато говориш така.

— Как?

Той поклаща глава, все още усмихнат, докато влизаме в асансьора.

— Никак. Няма значение. Въпреки че си умирам да разбера защо обувката ти е зелена.

Извивам врат и поглеждам през рамо към петата на кеца ми, а Сет натиска копчето за моя етаж.

— Стъпих върху флакон с боя, докато с Кейдън се боричкахме за него.

— Как ми се иска да го бях видял.

— Не се и съмнявам.

Вратите на асансьора се отварят и ние тръгваме по коридора. Спираме в самия му край, пред вратата на стаята ми. От другата ù страна се чуват кискане и глухи удари, а въздухът вони на цигарен дим.

Сет отвързва червения шал от дръжката на вратата и го размахва пред лицето ми.

— Това за какво е?

— Означава, че не мога да вляза. — Вземам шалчето от него, премятам го върху дръжката и въздъхвам уморено. — Ужасно съм уморена.

— Тя какво, секс ли прави?

Кожата ми пламва.

— Не знам… може би.

Той увива пръсти около горната част на ръката ми и ме повлича към асансьорите.

— Хайде, ще те сложим да спиш.

Опитвам се да не изоставам.

— Къде отиваме?

— В леглото.

Когато стигаме до първия етаж, той ме насочва надалеч от шумния салон, извън общежитието и зад ъгъла, към неговата сграда.

— Ще спиш в моята стая. Съквартирантът ми и без това винаги го няма, така че аз ще спя в неговото легло, а ти — в моето.

Искам да го прегърна, но се страхувам, че ако го пусна, ще падна заради обзелата ме сънливост.

— Благодаря. Толкова съм уморена.

Когато стигаме до стаята му, той въвежда кода, за да отвори вратата, дръпва ме вътре и светва лампата. Леглото на съквартиранта му е празно и затрупано с мръсно пране. Откъм страната на Сет е подредено, като изключим редицата празни кутийки от енергийни напитки върху бюрото с компютъра — Сет е пристрастен към тях.

— Никога ли не спи тук? — питам аз и подритвам празно кенче от безалкохолно, за да си разчистя пътя.

Той поклаща глава и си съблича якето.

— Мисля, че се страхува от мен.

Аз нацупвам устни и прибирам ръце в ръкавите на блузата на Кейдън.

— Съжалявам. Нали знаеш, че е глупак.

— Няма за какво да съжаляваш, бебчо. — Той изважда монетите и портфейла си от джобовете и ги оставя на шкафчето до лампата. — Ти си най-разбраният човек, когото познавам.

Започва да разкопчава ризата си и аз го прегръщам.

— Ти си най-страхотният човек на света.

Той ме потупва по главата, развеселен.

— Да, ще видим дали ще си на същото мнение на сутринта, когато получиш първия си махмурлук.

С радост се стоварвам върху леглото му. Потупвам възглавницата, лягам на една страна и се заглеждам в снимка на Сет и момче с тъмна коса и светлосини очи.

— Сет, това той ли е? На снимката.

Отнема му минута да отговори.

— Да, той е. Това е Брейдън.

Брейдън прилича на футболист: силни рамене, мускулести гърди и добре оформени ръце. Прегърнал е Сет през раменете. Изглеждат щастливи, но дълбоко в себе си един от тях не е. Един от тях ще разгласи ориентацията на другия, когато в училището им като в кошер с пчели се зароят спекулации около любовта им. Един от двамата ще стои безучастно, докато другия го пребиват. Искам да го попитам защо е запазил снимката — защо я е сложил на стената — но усещам, че темата му става все по-неприятна.

Сет изгася лампата и леглото в другия край на стаята проскърцва, когато той ляга. И двамата мълчим. Аз се свивам на кълбо, като заравям лице във възглавницата и затварям очи.

— Може ли да те питам нещо? — казва Сет ненадейно.

Клепачите ми се отварят.

— Разбира се.

Той мълчи за миг.

— Понякога сънуваш ли кошмари, свързани с онова, което ти се е случило?

Стисвам очи и вдишвам аромата от блузата на Кейдън.

— Постоянно.

Сет издиша.

— И аз. Просто не мога да избягам от тях. Всеки път щом затворя очи, виждам единствено омразата по лицата им и юмруците и ритниците, летящи към мен.

Преглъщам с мъка.

— Кълна се, понякога още мога да го помириша.

— Все още мога да помириша пръстта и да вкуся кръвта — прошепва той. — И да усетя болката.

Замлъква и нуждата да го успокоя взема връх. Обръщам се на другата страна, ставам от леглото и потъвам в матрака до него. Той се обръща към мен. Лицето му е само очертание на лунната светлина.

— Може би няма да сънуваме кошмари тази вечер — казвам. — Може би всичко ще е различно.

За минута изпитвам надежда. Вечерта беше страхотна и ми се струва, че всичко е възможно, но после затварям очи и всичко ми бива отнето.

Шеста глава

# 8 Предизвикай се

Кейдън

Когато си тръгнахме от скалата, се върнах в стаята си с желанието да избягам от всичките си чувства. Банята е заета, затова си лягам, загледан в тавана, докато по прозорците барабани дъжд. В другата половина на стаята Люк лежи по корем на леглото си и хърка.

Докато алкохолът се изпарява от организма ми, всички чувства потичат през мен като поток от игли. Трябва да ги изключа. Не познавам друг начин да се справям с живота.

Обръщам се на една страна, вдигам юмрук и с всички сили го забивам в таблата на леглото. Кокалчетата ми изпукват, а Люк скача от леглото.

— Мама му да еба, какво беше това? — примигва той и оглежда стаята, в която проблясва сребриста светлина от светкавиците навън.

— Гръмотевиците — лъжа го, като се обръщам, затварям очи и притискам длан към гърдите си.

По цялата ми ръка избухва изгаряща болка. Секунди след това потъвам в дълбок сън.

*  *  *

Недей да седиш там съвсем сам — казва Люк и отива до малкия хладилник в ъгъла. Изважда една бира и я отваря. — От дипломирането насам се държиш странно.“

Лягам на дивана и започвам да свивам и разтварям дланта си, загледан във вените по нея.

„Просто ми е малко тъпо, че заминавам.“

Истината е, че ми е странно за живота като цяло. Искам да замина, да отида в колежа, да бъда свободен, но представата за това, да съм там някъде, заобиколен от неща, които не разбирам, ме ужасява до смърт.

„Имаш нужда да се изчукаш, но не с Дейзи — заявява той и отваря вратата, откъдето нахлува музиката от горния етаж. — Аз това смятам да направя.“

После затваря вратата и ме оставя сам в капана на мислите ми.

Прав е. Трябва просто да се кача горе и да оправя първото момиче, което срещна. Това е най-добрият начин да прекарвам времето и живота си, но не мога да спра да мисля за ръката си и за шибаното си бъдеще.

Най-накрая ставам от дивана. Тръгвам към стената, като поглеждам към пода. След това вдигам юмрук и го забивам в стената с цялата си сила. Гипсокартонът и боята се напукват, а кожата ми леко се разкъсва, но това не е достатъчно. Продължавам да удрям, пробивам дупки в стената, но не успявам сериозно да нараня ръката си. Трябва ми нещо по-твърдо — трябва ми тухла.

Насочвам се към вратата, но тя се отваря и в стаята влиза баща ми. Поглежда дупките в стената, след това разранената ми ръка, кървяща по килима.

„Какво ти става, мама ти стара?“

Той клати глава, приближавайки се бавно към мен, забил поглед в гипсокартона и боята по пода.

„Нямам представа.“

Притискам ръка към гърдите си, заобикалям баща си и хуквам навън.

Горе в къщата хората се смеят, крещят, пригласят на музиката, лампите проблясват в тъмнината. Излизам и завивам към задния двор, като го чувам по петите си и знам, че ще ме настигне и че е по-бесен от дявола.

„Кейдън Оуенс — вика ме той, като се спуска след мен, задъхан и с изпълнени с гняв очи. Дъхът му мирише на уиски. Вятърът разнася листата около нас. — Нарочно ли си разбиваше ръката?“

Не му отговарям, а се отклонявам към къщата за басейна, без ясна посока, но със съзнанието, че трябва да се махна от там. Когато стигам до вратата, той ме хваща за лакътя и ме принуждава да се обърна.

„Започвай да обясняваш. Веднага.“

Гледам го безизразно, а той започва да ми крещи, да ми казва какъв провал съм, но аз почти не го чувам. Гледам как устните му се движат и чакам. Няколко секунди по-късно юмрукът му се сблъсква с лицето ми, но аз почти не го усещам. Той повтаря и потретва, и продължава, а очите му губят всякакъв израз. Падам на земята и той започва да ме рита с всички сили, иска да стана. Не ставам. Не съм сигурен, че искам да стана. Може би е време да се свърши… то няма и какво толкова да свършва.

Заслушвам се в равномерния ритъм на сърцето си и се питам защо не реагира. Чудя се дали не е мъртво. Може би е. Може би аз съм мъртъв.

Тогава, незнайно откъде, зад баща ми внезапно се появява някакво момиче. Дребно е и изглежда ужасено, както би трябвало да се чувствам аз самият. Казва нещо на баща ми и когато я поглеждам, си мисля, че ще избяга. Но тя остава с мен, докато баща ми не си тръгва.

Сядам на земята, объркан и загубил дар слово, защото такива неща не се случват. Хората би трябвало да подминават, да се преструват, че това не се случва, да приемат странните оправдания.

Казва се Кали и я познавам от училище. Стои над мен и ме гледа с ужас в очите.

„Добре ли си?“

Никой досега не ми е задавал този въпрос и това ме обърква.

„Нищо ми няма“, отговарям по-остро, отколкото възнамерявах.

Тя се обръща да си отиде, но аз не искам да си отива. Искам да се върне и да ми обясни защо го направи. Така че я питам и тя се опитва да ми обясни, но в думите ù няма смисъл.

Накрая се отказвам от опитите да разбера и я моля да ми донесе аптечка и торба с лед. Влизам в къщата за басейна и си свалям тениската, като се опитвам да изчистя кръвта от лицето си. Не приличам на нищо. Удари ме в лицето — нещо, което прави рядко, само когато е много ядосан.

Кали изглежда притеснена, когато се връща. Почти не си проговаряме, но трябва да я помоля да ми помогне да отворя аптечката, защото ръката ми отказва да ми служи.

„Определено трябва да се зашие — казва тя. — Иначе ще ти остане белег.“

Опитвам се да не се разсмея. Шиенето няма да помогне. Оправят кожа, рани, порязвания, лекуват всичко отвън. А разбитото у мен е отвътре.

„Мога да се справям с белезите, особено ако са външни.“

„Наистина мисля, че трябва да накараш майка си да те заведе на лекар, и след това можеш да ù кажеш какво се е случило“, не се отказва тя.

Започвам да развивам топче бинт, но тъй като го правя с една ръка, го изпускам като идиот.

„Това никога няма да стане, а дори и да стане, няма да има значение. Нищо от това няма значение.“

Тя вдига топчето от земята и очаквам да ми го подаде, но вместо това започва да го развива около ръката си. Налага бинта върху раните ми и оглежда белезите ми, отбелязвайки съществуването им и нередността, която носят. Нещо е очите ù ми е много познато, сякаш носи нещо заключено е себе си. Питам се дали и аз изглеждам така.

Сърцето ми забива силно за пръв път, откакто се помня. Започва приглушено, но колкото по-дълго пръстите ù стоят до кожата ми, толкова по-оглушително бие, докато накрая не чувам нищо друго. Опитвам се да не се паникьосам. Какво, по дяволите, му има на сърцето ми?

Тя отстъпва с наведена глава, сякаш иска да се скрие. Почти не виждам лицето ù с подутото си око, а искам да го видя. Почти посягам да я докосна, но тя вече си тръгва, обръща се отново, за да се увери, че съм добре. Преструвам се, че не ми пука, но сърцето ми не спира да бие като лудо в гърдите ми, все по-силно и по-силно, и по-силно.

„Благодаря ти“, започвам аз. За всичко, задето не го остави да ме пребие, задето се намеси.

„За какво?“

Просто не мога да го изрека. Защото все още не съм сигурен, че наистина съм благодарен.

„Задето ми донесе аптечката и леда.“

„Няма защо.“

След това тя излиза от къщата и в нея отново се настанява познатото проклето мълчание.

*  *  *

Трябва да ходя с превързана ръка през цялата седмица и това ми навлича гнева на треньора, защото прецаква играта ми. Нещата не вървят толкова добре, колкото очаквах. Мислех, че след като най-сетне се махна от къщи, ще преодолея мрака, който ме владее, но грешах.

Мина повече от седмица, откакто Кали написа онези красиви думи на скалата. Тя вероятно не разбра колко много означаваха за мен. А може би разбра и точно затова трябва да се отдръпна от нея. С подобни чувства не мога да се справям.

Към края на седмицата съм доста потиснат и тялото ми плаща цената. Лежа в леглото си и се подготвям за лекции, когато Дейзи ми изпраща неясен есемес.

Дейзи: Здрасти, мисля, че трябва да излизаме и с други хора.

Аз: Какво? Да не си пияна?

Дейзи: Не. Напълно трезвена съм. Просто ми е скучно и ми омръзна постоянно да съм сама. Това не ми стига.

Аз: Не мога да ти предложа повече, при положение че съм в колежа.

Дейзи: Тогава явно не ме обичаш толкова, колкото мислех.

Аз: Какво искаш да направя? Да се откажа от колежа ли?

Дейзи: Не знам какво искам, но не е това.

В същия момент получавам ново съобщение и сменям екрана.

Люк: Ди Мен ми писа току-що и каза, че според него Дейзи ти е изневерила с Лени.

Аз: Ебаваш ли се? С Лени?

Люк: Да, каза, че станало на купона на Гари за началото на учебната година или както там му викаше.

Аз: Купонът за началото на годината беше, преди Дейзи да дойде да ме види.

Люк: Да… знам. Съжалявам, брат.

Аз: Ок, до после.

Изключвам телефона си, без да си правя труда да отговарям на Дейзи. Не съм разстроен, но имам чувството, че трябва да бъда. Струва ми се, че трябва да съм ядосан, но се чувствам празен.

На лекцията по риторика слушам как едно момиче изнася реч на тема права на жените. Водя си някакви бележки, но предимно зяпам през прозореца. Оглеждам футболния стадион в далечината и ми се иска да съм там, да правя обиколки и да освобождавам цялата си потисната енергия.

Внезапно виждам Кали да прекосява моравата с чанта през рамо. Говори по телефона, косата ù е пусната, а краката ù бързо я отнасят към целта ù. Облечена е с черно спортно долнище и анорак. Пресича паркинга и извиква нещо, когато на тротоара се появява Люк и тръгва към нея. Той накуцва и се оглежда, сякаш върши нещо нередно.

Двамата се срещат под голям дъб с купчина листа около ствола. Кали казва нещо и подава телефона си на Люк. Изважда кичури коса от устата си, докато Люк пише нещо на телефона ù. После се засмива на нещо, което той казва, и аз напълно се обърквам.

Когато ù връща телефона, те си махват за довиждане и тръгват в противоположни посоки. Кали изчезва между редица коли на паркинга, а Люк закуцуква към задната част на кампуса. Никога не е споменавал, че се вижда с нея. Защо се вижда с нея? Защо това ме притеснява, мамка му?

Изваждам телефона си от джоба и го включвам.

Аз: Защо говореше с Кали преди малко?

Люк: Къде изчезна? Тъкмо ти пишех шибан смс и телефонът ти изведнъж се изключи.

Аз: На лекции… Видях те през прозореца.

Люк: Ок… Какво значение има какво правим?

Аз: Няма. Просто се чудех.

Люк: Просто си говорихме. Изчезвам. Лекцията започва.

Това ме побърква, в което няма логика. Трябва да съм по-разстроен, задето приятелката ми, с която съм от три години, ме зарязва, но това е дребна неприятност в сравнение с мисълта, че Кали и Люк са гаджета или нещо такова.

Накрая не издържам, измъквам се от чина и правя сцена, като излизам с трясък от залата насред речта на бедното момиче. Изскачам навън и слънчевата светлина ме заслепява, докато вървя ядосано към пейките във вътрешния двор. Строполявам се на една от тях, отпускам глава в дланите си и си поемам дълбоко въздух. Не мога да си позволя такава реакция към никого. Никога. Това ми е правило. Никога да не завличам други хора в моите лайна. Кали най-малко от всички се нуждае от този товар.

Колкото по-дълго седя там, толкова повече се ядосвам и осъзнавам, че единственият начин да оправя тази работа е да разбера какво всъщност става. Пиша есемес на Люк и го питам дали може да заема пикапа му. Той се съгласява, но да се върна преди два часа, защото трябвало да ходи някъде. Ключовете били на скрина.

Потеглям към фитнес „Дъ Тюн Ъп“, където Кали каза, че тренира кикбокс. Беше облечена като за спорт, затова предполагам, че е тръгнала нататък. Когато пристигам обаче, не мога да определя дали ми се иска предположението ми да е вярно, или погрешно.

Излизам от пикапа и се взирам в малката тухлена сграда.

— Какво, по дяволите, търся тук? — промърморвам си и се обръщам да се върна в пикапа.

Тогава виждам Сет да изскача от една кола няколко места по-надолу. Махва ми с цигара в ръка и объркано изражение на лицето.

— Здрасти.

Завъртам се пред пикапа с лице към него.

— Тренираш ли?

Той поглежда дънките и ризата си.

— Не, само дойдох с Кали да ù правя компания.

Кимвам и се чувствам като идиот, задето дойдох до тук. Кога започнах да тичам след момичетата?

— Ясно.

Той хвърля цигарата на асфалта и я стъпква с върха на ботуша си.

— Какво правиш тук? — пита ме, като оглежда тъмните ми дънки и карираната риза.

Свивам рамене.

— Нямам представа. Наистина нямам — отговарям.

Той посочва стъклените врати на фитнеса.

— Кали е вътре. Сигурен съм, че много ще се радва да си поговорите.

Изпуквам кокалчетата на ръцете си, дори превързаните. Боли ме, но ме успокоява.

— Добре, ще вляза с теб за малко.

Той се ухилва и двамата тръгваме между колите към входа. През вратата минава едър тип с чанта през рамо и Сет избързва, за да я задържи, докато мине.

— Може ли да попитам какво се е случило? — сочи той ръката ми, когато влизаме вътре.

Вдигам превързаната си ръка пред лицето.

— Нараних я на тренировка.

— Гадно.

Сет ме повежда покрай бягащите пътеки към задната част, където са наредени гимнастически дюшеци. Помещението смърди на пот и горещина и се огласява от дрънченето на машините за тежести. От високоговорителите дъни енергична музика, все такава пускат, за да нахъсват трениращите.

Кали е близо до задната редица дюшеци и рита чувал, провесен от тавана. Не ми харесва колко се радвам да я видя, нито пък колко се радва тялото ми.

Чувствата и желанието ме заливат като шибана приливна вълна.

Тя подскача на пръсти. Свалила е якето си и е по потник, косата ù е прибрана в опашка. Не съм я виждал с толкова малко дрехи и се наслаждавам на гледката; луничките по раменете ù, извивката на тила, ключицата. Прилепналото ù долнище ми предлага страхотна гледка към задника и краката ù.

— Не я наранявай — предупреждава ме Сет, приближавайки се към лицето ми. — Не се ебавам.

Примигвам в отговор.

— Какво имаш предвид?

Той тръгва заднешком към Кали.

— Не я наранявай — повтаря, след което се завърта на пети и застава с гръб към мен.

Отива до Кали и ù казва нещо.

Емоции заливат лицето ù, когато вдига поглед към мен. Махва ми плахо и аз отивам при нея, натикал ръце в джобовете.

Белият ù сутиен се вижда през потника и тя кръстосва ръце пред гърдите си.

— Какво правиш тук? — пита ме, като чертае линии по дюшека с върха на маратонката си.

— Минавах с колата и видях колата на Сет отвън — лъжа я. — Така че реших да спра и да ти кажа здрасти.

— Здрасти — тя свива устни.

Поклащам глава и се засмивам под нос. Заобикалям чувала и го бутвам леко, а после отскачам настрани, когато се връща в моята посока.

— Значи, не се шегуваше за кикбокса.

Тя затяга ластика на опашката си.

— Ти да не мислеше, че го казвам, за да те впечатля?

Тя пърха с мигли, докато отстъпва встрани. Чудя се дали го прави нарочно, за да флиртува с мен. Съмнявам се. Бих се изненадал, ако умее да флиртува.

— Е, поне така се надявах — казвам и удрям чувала със здравата си ръка.

Погледът ù отлита към Сет, който се занимава с малки метални гири, като люлее ханш и припява на песента по радиото.

— Не, така се забавлявам.

— Бива ли те? — питам, оглеждайки крехката ù фигура със съмнение.

Мокри кичури коса падат покрай лицето ù. Тя слага ръце на хълбоците, опитвайки се да изглежда силна, но аз имам очи само за сутиена, който се показва през потника ù.

— Искаш ли да провериш?

— Ау, големи думи за такова малко момиче.

Флиртувам с нея и знам, че не е редно, по толкова много причини, но от много време не съм се чувствал толкова… жив. Вземам една ръкавица от ъгъла на дюшека и си я слагам, след което вдигам ръка отстрани до тялото си.

— Покажи какво можеш.

Кали сключва вежди.

— Искаш да те ритна? Сериозно? Ами ако те нараня?

— Положително искам да ме ритнеш — казвам и за да я раздразня, добавям: — Не очаквам да получа наранявания.

Сините ù очи изстиват и тя вдига юмруци пред лицето си със сериозно изражение. Извива тяло настрани и изнася единия си крак назад. Доста добре се справя, но е много дребна и знам, че няма да ме заболи.

Тя извърта ханша си, пружинира на пръсти и подметката на кеца ù се сблъсква с ръкавицата ми. Ръката ми отскача назад, а кракът ми се плъзва по дюшека. Мамка му. Това боли. Доста.

Кали се усмихва широко и сваля крака си на дюшека.

— Заболя ли те?

— Малко — признавам аз и разтърсвам ръка. — Знаеш ли, супердобричка си, но само да ти дам разрешение да ме ритнеш, и ебаси, ставаш безмилостна.

— Съжалявам — казва тя, но смехът в гласа ù говори друго. — Не исках да те ритна толкова силно.

— Мисля, че искаше. — Вземам още една ръкавица и пъхвам пръсти в нея. — Добре, да видим какво още можеш.

Тя ме зяпва, разперила ръце.

— Шегуваш ли се? Искаш да се бия с теб.

Удрям ръкавиците една в друга.

— Няма да ти отвръщам, но ще се опитам да стоя надалеч от гнева ти.

Тя се разсмива, което кара сърцето ми да подскочи в гърдите, съживено.

— Добре, но после да не кажеш, че не съм те предупредила.

Ухилвам се и се приближавам.

— Дай всичко от себе си.

Тя се опитва да изглежда опасна — устните ù образуват права линия, очите ù не примигват, — но е по-скоро сладка. Стъпва встрани и ми се струва, че ще вдигне крак и ще ритне, но тя продължава да мести крак пред крак, докато се върти в кръг около мен. Аз се въртя заедно с нея и се чудя какво прави, и тогава ненадейно Кали подскача и забива крак в ръката ми. Едва успявам да парирам удара и без да ми даде почти никакво време, тя се завърта на пръсти и забива кеца си в другата ми ръкавица. После стъпва отново на пода със самодоволно изражение на лицето.

— Толкова стига ли ти?

Поклащам глава и размествам крака.

— Добре, щом искаш мръсна игра, ще ти я дам.

Тя пружинира на пръстите на краката си, подготвяйки се да скочи и да ме изрита. Преди да завърши удара, аз се втурвам напред, обхващам я през кръста и я обръщам, като притискам гърба ù към гърдите си.

Замръзвам на място, чудейки се дали ще се паникьоса, но тя замахва назад към мен и същевременно се опитва да приклекне и да се измъкне от ръцете ми. Затягам хватката и я притискам до гърдите си, така че да не може да мърда.

— Не е честно — заявява Кали. — Нарушаваш правилата.

— Я стига — дразня я аз, а тя се опитва да ме ритне в пищяла и аз отскачам, без да разхлабвам хватката. — Правеше се на много здрава, когато само ти се забавляваше.

Внезапно тялото ù застива. След това тя се пресята, хваща ръцете ми и без предупреждение ги отхвърля от себе си. Опитвайки се да я задържа, защото ми беше приятно да усещам топлината ù по себе си, я грабвам за края на потника. Тя се препъва назад към мен и краката ни се преплитат. Завъртаме се, краката ни се оплитат и се строполяваме на една страна върху дюшека. Кали бързо премята крик през кръста ми и ме възсяда, като приковава ръцете ми върху дюшека с малките си длани.

Опашката ù се е развалила и косата ù докосва страните ми, докато тя се извисява над мен. Гърдите ù се надигат и спускат, кожата ù е влажна, а очите ù — строги.

— Аз печеля — казва, като се намества.

Усещането за тялото ù върху моето, ароматът ù, краката ù, обхванали хълбоците ми — всичко това е опияняващо. Започвам да се възбуждам и тя ще го усети, както е притисната в мен.

— Много си злобна, когато се биеш — заявявам. — Наистина не мислех, че си способна на това.

Челото ù се набраздява.

— И аз.

Оставям да минат още няколко секунди, въпреки че би трябвало да се измъкна изпод нея. Погледът ми се приковава в устните ù и малко ми остава да плъзна ръка по гърба ѝ, да я заровя в косата ù, да я дръпна към себе си и да я целуна.

— Добре, колкото и да не ми се ще да прекъсвам този трогателен момент — казва Сет и лицето му се появява над нас, — ще се наложи. Госпожица Кали има да ходи някъде.

Кали примигва, поруменяла, сякаш излиза от транс, и бързо отскача от тялото ми.

— Извинявай. Малко се вживях.

Надигам се на лакти.

— Къде ще ходиш?

— Ами… — Тя смъква ластика от косата си и я връзва отново на стегната конска опашка. — Трябва да се видя с Люк на едно място.

— Люк, тоест с нашия Люк?

Тя кимва с бърз поглед към Сет.

— Да, със същия.

Надигам се от пода и измъквам ръцете си от ръкавиците.

— Защо?

Тя прокарва ръка през челото си.

— Не мога да ти кажа защо.

Хвърлям ръкавиците близо до ъгъла, подразнен.

— Добре.

— Искам да ти кажа — бърза да добави тя, — но не мога.

— Нищо. И без това трябва да тръгвам. Трябва да свърша някои неща.

Отдалечавам се от нея и знам, че така е най-добре, но ми се иска аз да бях човекът, с когото отива да се види.

Седма глава

# 27 Предложи помощ на някого без да я е искал

Кали

Странно ми е, че отивам с Люк, по няколко причини, едната от които е, че почти не го познавам. Нямам представа как попаднах в това положение. Всъщност имам.

Разхождах се из задната част на кампуса, защото ми харесва колко е тихо там. Изсипвах бонбони М&М в устата си, когато завих зад ъгъла и едва не стъпках Люк. Беше седнал на земята, в мръсотията, с наведена глава и свити колене.

— Божичко — извиках и отскочих с ръка на сърцето. — Какво правиш чак тук?

Беше облечен с шорти и бяла тениска, а кестенявата му коса беше влажна. Повдигна глава и видях, че лицето му е бяло като сняг.

— Кали, какво правиш?

Смачках опаковката от бонбоните в ръка.

— Разхождам се насам след лекцията по литература. Всъщност се канех да се видя със Сет и да отидем до фитнеса.

Той заклати глава нагоре-надолу, по челото му избиха капки пот.

— Аха.

Обърнах се да си вървя, но реших, че не мога да го оставя в това ужасно състояние. Той се зачеса по ръката.

— Да, ами… аз тренирах и започна да ми става много зле, затова дойдох тук да си поема въздух за малко.

Клекнах пред него, достатъчно далеч, за да не ми е некомфортно.

— Да не си болен? Изглеждаш…

— …отвратително — довърши той вместо мен, като се изправи на крака и въздъхна.

Погледът ми беше привлечен от крака му, който е жестоко подут, целият зачервен и на петна.

— Какво е станало с крака ти?

Той издиша бавно и се облегна на тухлената стена.

— Възможно е да съм пропуснал да си взема инсулина последните два дни…

— Имаш диабет?

Той сложи пръст пред устните си и поклати глава.

— Не казвай на никого. Не обичам да се показвам слаб. Такъв съм си, чалнат.

— Защо не си си бил инжекциите?

— Свършиха и не си купих нови. И това е странно, знам… просто понякога не мога да се накарам да забия игла в тялото си.

Не настоявах повече. Оглеждах крака му, който се беше възпалил от коляното надолу.

— Искаш ли да те закарам на лекар? Или да потърся Кейдън?

Той поклати глава и пристъпи към мен, но след това залитна назад и удари лакътя си в стената.

— Не казвай на Кейдън. Когато казвам, че никой не знае, имам предвид наистина никой.

Наместих дръжката на чантата си малко по-високо върху рамото.

— Мисля, че трябва да отидеш на лекар.

— Знам, че трябва да отида на лекар. — Люк стъпи предпазливо на крака си и закуцука към мен. — Слушай, ти нямаш ли неща, за които не искаш хората да знаят?

Кимнах уморено.

— Имам.

— Добре, значи, за мен това е едно от тези неща — продължи той. — Така че, ще може ли да го пазиш в тайна?

Отново кимнах.

— Ако ми позволиш да те закарам на лекар.

Той затвори очи, вдиша дълбоко през носа и гърдите му издуха тениската. После отново ги отвори.

— Добре, имаме сделка. Изчакай да се облека и да запазя час и да се чакаме отпред след двайсет минути.

— Може би трябва да отидеш направо в Спешното — предложих аз. — Изглеждаш ужасно.

— Посещенията в Спешното струват доста пари — отвърна той. — Каквито нямам.

— Добре, ще те чакам отпред — казах и той влезе в сградата, оставяйки вратата да се затръшне зад него.

Когато тръгнах към общежитието, за да си оставя нещата, не можех да проумея как съм се озовала в това положение. Бях прекарала последните шест години в опити да стоя далеч от момчетата, а напоследък сякаш прекарвах цялото си време с тях — но нямаше да изоставя Люк.

Когато двайсет минути по-късно се видяхме отпред, се оказа, че лекарят ще може да го приеме чак след два часа, така че си разменихме телефоните и му обещах, че ще се върна от фитнеса навреме, за да го взема.

Два часа по-късно седим пред кабинета на лекаря. Коляното на Люк подскача нагоре-надолу, а аз чета списание „Пийпъл“, дояждайки парче лакриц. Смених спортните дрехи с дънки и тениска. Изненадана съм колко добре приемам това, което направих с Кейдън във фитнеса. Да седя върху него, беше странно, но на тялото ми му хареса. И то много. Сет ме занасяше през цялото време на връщане, а аз чаках да усетя удара, но и досега се чувствам чудесно.

Кожата на Люк изглежда почти жълта на светлината на чакалнята. Обръщам страницата и накланям глава, опитвайки се да разбера какво е изобразено.

— Не мислиш ли, че лекарските кабинети са отвратителни? — обажда се внезапно Люк.

Поглеждам го. Кафявите му очи са огромни, докато се взира в някакъв човек срещу нас и кърши ръце.

— Предполагам.

Той започва да се чеше изнервено по слепоочието, докато не оставя червени следи по кожата си.

— Ужасно нехигиенично е.

Затварям списанието и го оставям на масата.

— Може би ако не го мислиш толкова, ще можеш да се поуспокоиш.

Той се замисля и кракът му спира да подскача.

— Просто страшно мразя игли.

Няма логика, защото вероятно отдавна му се налага да си бие инсулин. Но страхът в очите му ме кара да се зачудя дали фобията му е само към игли.

— Добре, мисли за нещо друго — казвам и вземам списание „Спортс Илюстрейтид“ от масата до себе си. — Прочети го. Ще ти помогне да се разсееш.

Той взема списанието от мен с набраздено чело и разглежда момичето на корицата.

— Знаеш ли, не помня да си била такава в училище. Беше много тиха и всички… — Той млъква, но аз знам какво щеше да каже. Всички ми се смееха, подиграваха, обиждаха и измъчваха. — Извинявай. По-добре да не говоря за това.

— Няма нищо — уверявам го, но спомените се пръсват в съзнанието ми като парченца стъкло.

— Знаеш ли, напомняш ми за сестра ми Ейми — казва той. — Не знам дали я помниш. Беше няколко години по-голяма от нас.

Поклащам глава.

— Нея помня. Съжалявам.

Той отваря списанието и отгръща страницата.

— Много приличаше на теб. Тиха, мила, но тъжна.

Забелязвам, че говори в минало време. Стискам устни, а парчетата стъкло в главата ми се разтрошават на още по-малки късчета.

— Ще ме извиниш ли за малко?

Ставам от стола си и бързо отивам към тоалетната в дъното на коридора. Раменете ми започват да се превиват, докато болката в стомаха ми се усилва. За щастие, тоалетната е празна, иначе щях да го направя в коридора и всички щяха да разберат малката ми тайна. Единственото нещо, което ме облекчава в най-тъмните моменти на мислите ми. Единственото нещо, което е мое и никой не може да ми отнеме.

*  *  *

— Мисля, че трябва да те доведа тук за благодарност — казва Люк, когато минаваме покрай панаирна конструкция в увеселителния парк.

Слънцето залязва зад планините и небето е сиво, с розови и оранжеви отблясъци. Мястото е потънало в неонови светлини и музика.

— Не съм била на подобно място, откакто бях на единайсет — признавам аз. — Никога не съм си падала по виенските колела, особено по онези, най-високите.

— Не си ли ходила на панаира в нашия град? — пита той и спира на един светофар.

Поклащам глава.

— Спрях да ходя, когато станах на дванайсет.

Той ме поглежда и чака да обясня, но какво мога да му кажа? Че детството ми някак приключи на дванайсет, когато ми отнеха невинността? Че след като се случи, захарният памук, балоните, игрите и влакчетата винаги ме караха да мечтая за времена, които никога вече нямаше да имам?

— Е, тогава ще те заведа — заявява, когато светофарът се сменя и зелената светлина се отразява по лицето му.

Той освобождава съединителя и пикапът тръгва напред.

— О, няма нужда — казвам му. — Радвам се, че ти помогнах, особено като се има предвид, че вече не изглеждаш на прага на смъртта.

— Толкова зле ли изглеждах?

— Изглеждаше кошмарно.

Той поклаща глава, леко усмихнат.

— И все пак мисля, че трябва да отидем да се помотаем там. По-добре е, отколкото да се върнем в общежитията и да си седим по стаите. Почти не съм излизал от началото на учебната година. — Той прави пауза, завърта волана и завива надясно в неасфалтирания паркинг до белите шатри и неоновото сияние на виенските колела и влакчетата. — Можеш да се обадиш на Сет и да го поканиш — казва той и се замисля, докато изключва двигателя. — Ще звънна на Кейдън да го питам дали иска да дойде.

Започвам да чопля ноктите си в опит да запазя спокойствие и да не се замая като някаква малка глупачка.

— Да, защо не.

Изваждам телефона от джоба на дънките си, а той взема своя от счупеното табло. Докато звъня на Сет, той говори с Кейдън. Чувам как Люк не дава ясно обяснение защо сме заедно и се питам дали Кейдън още се сърди.

— Сет ще дойде — казвам и надигам таза си, за да пъхна телефона обратно в задния джоб. — И каза, че ще се обади на Кейдън да го пита дали иска да го докара… ако ще идва.

Люк повтаря думите ми на Кейдън, след което затваря капачето на телефона си и потърква ръката си под рамото, където са му били инсулина.

— И Кейдън ще дойде — съобщава, отваря вратата и изскача, а после се протяга назад, за да вземе ключовете от таблото. — Казах му, че ще го чакаме до Ципа.

Излизам от пикапа, затварям вратата с ханша си и отивам при Люк от другата страна. Погледът ми преминава през всички луди, скоростни атракции.

— Ципът ли? Звучи интересно.

Той се засмива, докато прекосяваме паркинга към портите.

— Да, ще видим дали ще си на същото мнение, когато го видиш.

*  *  *

Чакаме на опашка за увеселително съоръжение, представляващо дълга метална конструкция, за която са прикачени клетки. Всяка клетка се върти, докато централната част прави кръгови движения, така че въртенето всъщност е двойно. Светлините примигват и се носи толкова силна рокмузика, че почти не чувам крясъците, идващи от клетките. Докато Люк си пише с някого по телефона, аз гледам как съоръжението се върти и върти и започвам да се панирам.

— Ще се справиш ли?

Дъхът на Кейдън погалва шията ми, когато гласът му докосва ухото ми.

Извъртам глава и устните му почти докосват моите. Внезапната близост май го смущава, колкото и мен, и двамата отстъпваме едновременно.

Облечен е с широки дънки, боти и черна блуза с дълги ръкави. Тъмната му коса изглежда леко влажна, все едно е излязъл от душа точно преди да дойде.

Великолепен е, признавам пред себе си. Много отдавна не съм мислила така за момче.

— Изглеждаш уплашена — изкрещява той над музиката, като отново се приближава към мен. — Наистина ли мислиш да се качиш на това нещо?

— Може би… — Извивам врат и вдигам поглед към съоръжението. — Обаче се издига много нависоко.

Когато поглежда към Ципа, а след това в очите ми, по лицето му танцуват розови и жълти светлинки.

— Какво ще кажеш да сме в една клетка?

— Не мисля, че е много добра идея — отвръщам. — Всъщност мисля, че е много лоша идея.

— Какво трябва да означава това? — Ъгълчетата на устата му потрепват, а погледът му потъмнява. — Нямаш ли ми доверие?

— Не, имам ти доверие — казвам. — Но не искам да повърна върху теб.

— Няма страшно — успокоява ме той, като леко побутва рамото ми със своето и после ми намигва. Има нещо различно у него тази вечер… по-освободен е и като че ли флиртува с мен. — Обещавам, че няма да позволя да ти се случи нищо лошо. Даже може да ме държиш за ръка през цялото време.

Къде е бил на дванайсетия ми рожден ден? Сигурно е играел на криеница с другите деца.

— Добре, ще се кача с теб — приемам колебливо. — Обаче да не кажеш, че не съм те предупредила.

— Предупреждението е прието и отхвърлено.

Той вплита пръсти в моите и ме дръпва към напредващата опашка.

— Аз ще пропусна — обажда се Люк, който върви към пейката, погълнат от телефона си. — Трябва да свърша една работа.

— Къде е Сет? — питам и оглеждам сергиите, игрите и щандовете за храна, опитвайки се да не придавам много голямо значение на факта, че Кейдън ме държи за ръка.

Но само за това мисля.

— Отиде да се срещне с някого — казва Кейдън и пристъпва напред, а аз местя крака с него. — Поръча да ти кажа, че ще се присъедини след малко, а ти да се отпуснеш и забавляваш.

Гледам колелото със сбърчен нос.

— И това се брои за забавление?

— О, да. — Той ме води към оператора на колелото, който е облечен със синя тениска с яка, стари дънки и бейзболна шапка. — Много ще се забавляваш.

Показвам на човека печата на ръката си, а след това Кейдън изпъва ръка пред мен, за да му покаже своя. Когато я дръпва, без да иска, бръсва гърдата ми и аз примигвам при изтръпващото чувство, което предизвиква.

Мъжът, който продава билетите, ни отключва портата и ние се качваме по рампата. Кейдън пуска ръката ми, за да се кача в клетката. След като сядам, здраво стъпила на пода, влиза и той. Без никакво предупреждение мъжът затръшва вратата и заключва клетката отвън. Вътре има облицовани опори, които притискат раменете ми от двете страни и ме държат здраво върху седалката. Тясно е и кракът на Кейдън се притиска в моя; изгарящ през дрехите ми.

Кейдън се навежда напред и среща погледа ми, а по лицето му се разлива бавна усмивка.

— Тесничко е тук.

Аз кимвам и главата ми се удря в облегалката.

— Прекалено тесничко. Ако клетката се откачи, ще се смаже, като падне на земята, и ще смаже и нас със себе си.

— Престани да се самонавиваш — казва той безгрижно, след което рязко се накланя напред и клетката започва да се клати.

— Недей — примолвам се аз, стиснала опорите от двете си страни. — Много те моля. Не може ли да си седим неподвижно?

Той поклаща отрицателно глава, а колелото продължава напред и спира, така че клетката пред нашата се изравнява с рампата.

— И кое му е забавното на това?

— Забавно е, защото ще мога да задържа всичките дъвчащи бонбони, които изядох — отвръщам невинно.

Той спира да люлее клетката.

— Кали, хайде де. Няма да е забавно, ако не я люлеем. Даже колкото повече я люлеем, толкова по-хубаво ще бъде. — Гласът му преминава в нисък шепот. — Можем да я люлеем супербавно или да я залюлеем много, много бързо.

Страните ми пламват от думите му, но за щастие, е тъмно.

— Ами ако се уплаша? Или стомахът ми се превъзбуди?

— Виж сега. — Той измъква ръката си от опората и стисва коляното ми, изпращайки поток топлина между краката ми. — Ако усетиш, че ще повърнеш, и се побъркаш от страх, изкрещи „Кейдън е най-секси мъжът на света“ и ще престана.

Клетката тръгва рязко назад и аз се хващам здраво за опорите, когато започваме изкачването към върха.

— Сериозно, това ли искаш да изкрещя?

— Абсолютно — потвърждава той и замлъква, когато клетката ни стига до най-високата точка и колелото спира, полюшвайки се на лекия вятър. — Разрешаваш ли ми да разклатя клетката и да ти подаря най-якото возене в живота ти?

Защо ми се струва, че тайно ми говори мръсотии?

— Хубаво, давай, разклати я здраво — казвам аз, без да се замисля, и после прехапвам устна, когато перверзната част на съзнанието ми се задейства. Честно казано, дори не знаех, че съществува такава.

— Леле! — Той издишва бавно с ококорени очи и след това поклаща глава. — Добре, готова ли си?

Хващам опорите още по-здраво и натискам върховете на обувките си към пода.

— Да… струва ми се.

Той се хвърля напред, когато колелото тръгва отново. Клетката ни започва да се върти, отначало бавно, но колкото по-силно се клати Кейдън, толкова по-бързо се завърта. Около нас проблясват светлини и музиката става по-силна. Чувам рева на други колела и влакчета, човешки смях и викове. Усещам вятъра върху лицето си, въздухът мирише на сол и захарен памук.

Колкото повече забързва колелото, толкова повече губя ориентация кое е горе и кое долу в тази въртележка. Пантите скърцат и чувам как Кейдън се смее, когато надавам къс писък. За своя изненада, не се паникьосвам, нито изсипвам куп дъвчащи бонбони в скута на Кейдън. Забавлявам се, въпреки че имам чувството, че лицето ми се огъва назад, а мозъкът ми се търкаля из черепа.

Когато колелото спира, нашата клетка е на върха и бризът се промъква през дупките на вратата.

Кейдън отваря очи и на лицето му се изписва объркване.

— Мислех, че си припаднала или нещо такова, както беше притихнала.

— Просто се наслаждавах на возенето — казвам аз, задъхана. — Всъщност беше доста забавно.

— Е, радвам се, че съм толкова добър — заявява той и се обляга назад.

Извръщам глава, за да скрия усмивката на лицето си, защото той просто се забавлява, а на мен ми е твърде приятно. Той има приятелка. Много красива приятелка, която не е затънала до шия в проблеми. Която може да докосва и да люлее колкото си иска — или каквото там правят.

Не си казваме нищо повече, докато клетката ни не стига до рампата. Когато продавачът на билети отваря вратата, Кейдън изскача и аз го следвам, като се препъвам в собствените си крака, а светът се върти пред замаяния ми поглед. Рамото ми се удря в широките му рамене. Той се разсмива и ме хваща здраво през талията, като ме привлича по-близо до себе си. От вълната адреналин и усещането за ръцете му около тялото ми предусещам, че ще бъде хубава вечер.

А отдавна чакам такава.

Осма глава

# 17 Остави да се случи нещо невероятно, без съмнения и колебания

Кейдън

Знам, че правя нещо нередно, но явно не мога да се спра. Флиртувам с нея, търся си причини да я докосвам и разсмивам. Никога не съм се старал толкова много за друга, включително и за Дейзи. Дейзи беше лесна. Беше достатъчно да кажа нещо хубаво за нея и животът беше песен. Не и с Кали. С нея трябва да си го заслужа.

— Никой не печели на тези игри, особено наградите от най-горния ред — обявява Сет, докато се разхождаме между редиците сергии. Прегърнал е Кали и двамата си шепнат нещо. Иска ми се да заема неговото място, но не знам как точно да го постигна. — Това е номер, казвам ви, за да ви вземат парите.

Той надава полузлодейски, полупиратски смях и Кали заравя глава в гърдите му с тресящи се от истеричен смях рамене.

— Той сериозно ли го каза това? — пита Люк, докато заобикаля възрастен мъж, който раздава флаери.

Аз кимвам, а погледът ми се плъзга по сергиите.

— Май да.

Люк извива врат наляво, за да огледа висока брюнетка с тесни дънки и блуза, която покрива само половината ù корем.

— Май ще трябва да го опровергаеш.

— Да не би да твърдиш, че можеш да спечелиш? — Сет сочи една сергия, в която се хвърлят стрелички по балони. После посочва към тавана, където на въжета висят огромни плюшени мечки. — И нямам предвид глупавите наградки на най-долния ред. Искам някоя от големите там горе.

Изпуквам кокалчетата и врата си.

— Добре, значи, първо, когато я спечеля, няма да е за теб. Ще бъде за ето това красиво момиче — посочвам Кали и веднага се разкайвам за думите си, въпреки че са истина.

Кали вдига глава и ме поглежда през клепките си, опитвайки се да не се изчерви, а Сет се покашля.

— Добре, мъжки — казва. — Иди и докажи, че си мъж.

Изваждам портфейла си от задния джоб, а Люк се замотава към увеселителните влакчета и пали цигара.

— Нали си наясно, че е куотърбек? — казва Кали на Сет, докато двамата вървят след мен, и по някаква глупава причина това ме кара да се усмихна. — Всеки ден се упражнява да хвърля точно.

— Е, и? — отвръща Сет. — Въпреки това говори пълни простотии. Тези игри са създадени да не може да се спечели.

Кали застава до мен. Давам пари на човека зад сергията в замяна на няколко стрелички. Той ги поставя на тезгяха и се отдръпва в ъгъла, връщайки се при вечерята си.

Вземам една, вдигам я над рамото си и поглеждам балона с присвити очи. Кали скръства ръце, оглеждайки ме внимателно, и аз свалям стреличката, но не откъсвам очи от балона.

— Да не се опитваш да ме притесниш?

— Не, защо? Притеснявам ли те? — пита смутено тя.

— Малко — признавам аз и я поглеждам. — Усещам как втренченият ти поглед прогаря черепа ми.

— Извинявай, преставам — заеква тя и се обръща да си тръгне.

Хващам ръба на бялата ù тениска и кокалчетата ми закачат нежната ù кожа.

— Не, продължавай да ме гледаш така. Амбицира ме.

Тя свежда поглед към ръката ми и след това го плъзва нагоре към лицето ми.

— Добре.

Откъсвам очи от нея, вземам отново стреличката, докато Кали ме гледа съсредоточено, и я мятам към червен балон на най-горния ред. Той се спуква и Кали подскача.

— Спуках един, остават четири — ухилвам ù се, но забелязвам, че започва да се притеснява.

Хващам втората стреличка и я хвърлям, после повтарям. Всички балони се пукат и когато приключвам, най-горният ред се състои от парчета провиснал латекс. Човекът зад сергията идва при мен с намръщена физиономия.

— Поздравления — казва с равен тон и посочва редицата плюшени мечки, висящи от тавана. — Можете да си изберете някоя от тези чудесни награди горе.

Поглеждам към Кали, която е зяпнала балоните с нацупени устни.

— Казах, че ако спечеля наградата, ще бъде за теб.

Тя въздъхва и раменете ù се отпускат, когато поглежда нагоре към мечките.

— Изглеждат ужасно големи. Мисля, че съквартирантката ми ще се ядоса, ако я занеса в миниатюрната ни стая.

— Трябва да вземем наградата — намесва се Сет със сериозно изражение, поставя ръце на тезгяха и вдига глава, за да разгледа всички мечки. — Не се отказва награда от най-горния ред.

Кали се колебае, навивайки конската си опашка около пръста си.

— Добре, ще взема розовата със скъсаното ухо.

Мъжът зад сергията се почесва по врата.

— Вие сериозно ли?

Кали го гледа със стоическо изражение.

— Напълно. Никога не се шегувам с плюшени мечета.

Двамата със Сет се разсмиваме и мъжът ни хвърля пронизващ поглед, след което закрачва към стената и взема метален прът. Насочва го към брезентовия таван и откача мечката, която Кали си е избрала. Сваля я от куката и я хвърля на тезгяха, а после изчезва с тежки стъпки, мърморейки си под нос:

— Имам нужда от шибана фас пауза.

Кали вдига мечката, която е наполовина колкото нея, и я изучава с антипатия.

— Все пак мисля, че не трябва да я нося в общежитието — казва и ме поглежда. — Може би ти трябва да я вземеш. Все пак ти я спечели.

Поклащам отрицателно глава.

— Абсурд да влача огромна, деформирана розова мечка из университета, за да я замъкна в стаята си.

— Добре, можем да я дадем на някое дете — предлага тя, като удря носа на мечката с пръст и прави гримаса. — Сигурно много ще ù се зарадва.

Оглеждаме тълпата наоколо и тогава Кали се засмива, забелязвайки сергия с витрини със слънчеви очила.

— Или можем да я преоблечем, да сложим табела с надпис „Търси дом“ в ръката ù и да я оставим някъде, за да я намерят и отнесат.

Натискам окото на мечката с пръст и то изпада.

— Всъщност тази идея ми харесва, а очилата ще скрият факта, че току-що остана без око.

— О, може ли да ù купим коронка? — пита Сет, като се оглежда развълнувано. — Моля те, нека да ù сложа коронка. Ще скрие липсващото ухо.

— Добре, ти отиди да вземеш тиара, а аз ще ù купя слънчеви очила.

Кали вдига мечката, а Сет се отправя към червено-бяла тента, изправена в края на парка.

Аз си играя със здравото ухо на играчката, докато Кали си проправя път през тълпата, като на практика използва мечката като щит.

— Изглежда доста тъжно, а?

Тя спира пред сергията с очилата и пуска мечката на земята.

— На мен ми харесва. Просто не мисля, че на съквартирантката ми ще ù хареса. — Тя накланя глава, загледана в играчката. — Едно време щях да я запазя, без да се замисля. Даже имах цяла колекция плюшени играчки.

Вдигам вежди в недоумение.

— Събирала си скъсани, миризливи панаирни мечоци?

Тя прихва и се чувствам страхотно, че този път аз я разсмях, а не Сет.

— Не, но имах колекция от скъсани плюшени играчки. Например котка без мустаци и кученце без нос.

— Какво си им направила? — шегувам се аз. — Измъчвала си ги и си им откъсвала крайниците ли?

Тя слага длани на масата, на която има витрина със слънчеви очила.

— Не, просто не исках да ги изхвърля. Аз си ги обичах, въпреки че бяха скъсани.

Кали разглежда витрината, без изобщо да подозира колко много означават думите ù за мен.

Бавно поставям ръка на масата и я приближавам неусетно към нейната, докато не я покривам. Гърдите ù ce надигат и спускат, а тя се преструва, че нищо не се случва. Пръстите ми обхождат линиите на ръката ѝ, очите ми започват да се затварят.

— Кои ви харесват?

До нас се появява жена с гривна от мъниста и дълга свободна пола.

Дръпвам рязко ръката си и я отпускам до тялото, след което се навеждам да погледна витрината през рамото на Кали.

— Кои мислиш да вземеш?

Тя накланя глава и косата ù докосва бузата ми.

— Какво ще кажеш за лъскавите сини очила във формата на звезди?

— Звучи супер — отвръщам, като почти не слушам какво ми говори, защото душа косата ù като шибан откачалник.

Какво, по дяволите, ми става? Странни чувства стягат гърдите ми, чувства, които съм научен да изключвам. От това буквално ме боли, като от забит в гърдите ми нож, и искам единствено да се махна от тук и да го спра по единствения начин, който знам.

*  *  *

— Да не би вече да забравяме злата вещица? — пита Люк, докато аз обикалям пред будката за билети и търся в тревата очилата, които Кали е изпуснала някъде, без да иска.

— Да я забравяме ли? — Изправям се. — Не знаех, че е нещо, което правим заедно, и освен това не опитвам нищо с Кали. Ние сме просто приятели.

Той натиска копчето на запалката си с палец, без да обръща внимание на думите ми.

— Знаеш ли, ако искаш, мога да създам ситуация, в която ще имаш възможност да правиш каквото си искаш с нея.

— Нали знаеш, че току-що скъсах с Дейзи?

Той завърта очи в израз на досада.

— И гледам, ужасно страдаш.

Намирам очилата близо до коша за боклук и ги вдигам, като почиствам тревата от сгъвките на рамката.

— Не съм сигурен дали искам да правя нещо с Кали.

Люк изважда незапалената си цигара от устата и се взира в нея.

— Не помня къде оставих пакета — казва, като потупва джобовете си и после започва да се върти в кръг и да търси по земята.

Люк е особен, като загуби нещо, особено цигарите си. Никотинът го успокоява и без него откача.

— Къде ги сложих, мамицата му… — мърмори той, като върви заднешком към една пейка и въздъхва облекчено, когато намира пакета цигари. Прибира ги в джоба си и затваря очи, все едно се е разминал със загуба на ръка. — Можем да направим предизвикателство.

Отварям и затварям дръжките на очилата.

— Не сме го правили от десети клас.

— Когато започна да излизаш с Дейзи — изтъква той. — Ох, как ми липсват онези дни.

Заглеждам се към влакчетата и колелата, препускащи в различни посоки.

— Не, не мисля, че мога да подлъжа Кали да се промъкне под трибуните с мен. Няма да е редно.

Люк барабани по бедрото си в такт с рокмузиката, която звучи отнякъде наблизо, а погледът му се отклонява към съоръжение с катерушки и тунели в ъгъла на увеселителния парк. Вътре е тъмно и на входа няма човек.

— Чакай малко. Хрумна ми нещо.

— Дали би споделил нещо повече за тази хрумка? — питам аз. — Не искам да се съгласявам на сляпо.

— Представи си предизвикателство на макс. — Той върви заднешком през изсъхналата трева към изхода. — Връщам се след пет минути. Трябва само да ме слушаш и за благодарност може да ми дадеш да покарам мотора, който не даваш на никого да пипа, когато се приберем за Деня на благодарността.

— По никакъв шибан…

Той изчезва с махване през изхода. Аз поклащам глава и се връщам при Кали и мечката ù с чувство за вина в сърцето. Но дълбоко в себе си знам, че ще изпълня плана на Люк, защото го искам повече от всичко друго в момента.

Кали

Докато Сет дооправя вида на плюшения мечок, Люк идва при нас с незапалена цигара между устните. Носи яке с вдигната качулка и издут преден джоб.

— Какво, по дяволите, е това?

Той присвива очи, за да прочете картонената табела в ръката на мечката. Тя има лъскава коронка на главата, слънчеви очила и мънистен гердан на врата. Люк прочита табелата на глас:

— „Търся любящ дом, храна, вода и гушкане от време на време. В замяна ще бъда абсурдно сладка.“ — Той удря ухото ù с пръст. — Какво е това, да го еба?

Засмивам се и захапвам химикалката.

— Направихме го, за да я осиновят и да не се налага някой от нас да я носи вкъщи.

Люк поглежда към Кейдън, който свива рамене.

— Стори ми се забавно. И трябва да си благодарен. По едно време Кали се опитваше да ме убеди аз да я взема.

Люк бърчи чело, после вади цигарата от устата си и я пъхва в устата на мечката.

— Ето, така е много по-добре.

Кейдън го поглежда с досада и пъхва ръце в джобовете на дънките си.

— Какво следва по списък? И говоря образно, нямам предвид твоя списък.

Поглеждам през рамо към въртележките, които се въртят, извиват и блещукат на фона на нощта.

— Може да се качим на още колела примерно.

— Всъщност имам по-добра идея.

Люк заминава, без да довърши мисълта си, и ние тримата се споглеждаме и бързо тръгваме след него. Насочил се е към лабиринт, направен от въжета, рампи, мрежи и решетки. Състои се от три нива, като на най-долното има ниска порта. Мисля, че целта е да се стигне до най-горе и после пак да се слезе долу.

— Мисля, че е затворено — отбелязвам, когато Люк се протяга към резето на портата.

С ръка в джоба той поглежда през рамо и после бутва портата с крак.

— Виж ти, вече е отворено. — Той влиза и ни дава знак да го последваме. — Идвайте. Това е просто огромна детска площадка. Освен това трябва да празнуваме.

— Какво да празнуваме? — питаме аз и Сет едновременно.

Той се усмихва широко и поглежда Кейдън.

— Края на Злата вещица — отговаря Люк и започва да си тананика мелодията от „Вълшебникът от Оз“, докато върви към завесата, през която се влиза в лабиринта.

Влизам първа, защото през последните дни съм набрала инерция.

— Коя е Злата вещица?

— Мисля да оставя той да ти обясни — казва Люк и поглежда към Кейдън, след което се мушва през завесата в лабиринта.

Поглеждам през рамо към Кейдън.

— Какво има предвид?

Кейдън повдига рамене и затваря портата.

— Люк се радва, че с Дейзи скъсахме.

— А — възкликвам, като се мъча да не се усмихна, и накрая ми се налага силно да прехапя устна. — Съжалявам.

— Недей. — Той се пресяга над рамото ми и дръпва завесата, за да мина. — Не е голяма работа.

Струва ми се, че трябва да бъде голяма работа. Ходят от сто години, но той изглежда много доволен.

Навеждам глава и влизам в съоръжението, като затаявам дъх, когато завесите докосват темето ми. Вътре е почти непрогледен мрак. Обгръщат ме звуци, наподобяващи крясъци, и тиха музика.

— Къде сте? — изсъсквам, като опипвам пред себе си с опънати ръце. — Ехо?

Проблясва запалка и лицето на Люк се появява над пламъка.

— Готово.

Сет идва при мен, просто сянка в тъмното, и вдига ръце с допрени пръсти пред себе си.

— О, ще проведем ли спиритически сеанс?

Люк поглежда Сет, сякаш е луд, а Кейдън минава от другата ми страна. Ярко усещам близостта му и аромата на одеколона му. Това ме изнервя, но и ме изпълва с вълнение при мисълта за безкрайните възможности.

— Е, какъв е гениалният ти план? — пита Кейдън и дъхът му преминава по тила ми. — Ще рушим лабиринта ли?

— Ще… — Запалката пада от ръката на Люк и настъпва непрогледен мрак. — Мамка му! Как ме опари.

Секундите минават, а после Сет включва екрана на мобилния си телефон, който хвърля синкаво сияние върху лицата ни. Люк кимва, взема запалката си от земята и я слага в джоба на анорака си, а след това също изважда телефона си. Пъха ръка в другия си джоб и изважда от там бутилка със златиста течност.

— Текила? Откъде, по дяволите, си я взел?

Пръстите на Кейдън закачат кръста ми и аз потискам ахването, което драпа да излезе от гърлото ми.

— Купих я от единия „Карни“ — отвръща Люк, развинтва капачката и замислено подушва съдържанието на бутилката. — Добре, кой е готов да започне купона?

Сет ни оглежда един по един.

— За какъв купон става въпрос? Защото, честно казано, се опитвах да направя нещо, когато бяхме до будката за билети, но мечката малко ми отклони вниманието.

— Наистина ли? — питам развълнувано аз и той кимва с настоятелен поглед.

Искам да го прегърна, но ще оставя за по-късно, когато ще може да ми разкаже подробно. Сет не е излизал с никого след Брейдън и се надявам, че най-сетне е готов да продължи напред.

Люк отпива от бутилката и раменете му потреперват, когато гълта течността.

— Искам да направим предизвикателство.

— Без предизвикателства тази вечер — прави физиономия Кейдън, но в гласа му се долавят развеселени нотки. — Утре рано имаме тренировка, а предизвикателствата винаги завършват болезнено.

Обръщам рязко глава към него.

— Болезнено ли?

— Боже мили — въздъхва драматично Сет. — Моля те, обясни ни какво е това предизвикателство.

— Дълга история — махва с ръка Кейдън и се обръща към Люк. — Само имай предвид, че за теб е по-добре да не го правиш.

— Просто си ядосан, че последния път загуби — дразни го Люк. — Освен това се басирам, че на Кали страшно ще ù хареса. Изглежда жилава за толкова дребно девойче.

— Ей! — възразявам аз, докато Люк отпива за втори път от бутилката. — Не съм чак толкова дребна.

Кейдън ме ощипва отстрани на кръста и аз подскачам.

— Всъщност си много дребна, но по сладък начин.

Скръствам ръце на гърдите си и си поемам дълбоко въздух, без да знам какво да отговоря.

— Кали, отпусни се — съветва ме Кейдън с леко разкаян вид. — Сега, ако искате да направим предизвикателството, няма проблем, но да не кажете после, че не съм ви предупредил.

Никога не съм била особено любопитен човек. Просто правех, каквото се очакваше от мен, и се държах настрана от всички, поне след дванайсетия ми рожден ден, но сега у мен припламва любопитство.

— Всъщност ми е интересно да видя какви са тези ваши предизвикателства — казвам, от което Кейдън изглежда изключително доволен. Ъгълчетата на устата му потрепват, докато се мъчи да не се усмихне, въпреки че току-що се беше обявил против идеята.

Люк отново отпива от текилата, избърсва устни с ръка и подава бутилката на Кейдън.

— По принцип правим поле с препятствия за тичане, прескачане и прочее. — Той сочи мрежата над нас. — Само че тук си имаме готово построено.

— И после какво? Просто се състезавате ли? — питам аз, докато Кейдън подава бутилката на Сет, пресягайки се зад гърба ми. — И какво получава победителят?

Сет отмята глава и поема дълга, шумна глътка.

— Ебаси, много е добро.

— Радостта от победата — отговаря Кейдън и с Люк се споглеждат.

Люк поглежда към върха.

— Предлагам първият, който стигне до върха и обратно, да е победител.

— Предлагам този път победителят да дължи на другия услуга. — Кейдън ме заобикаля и ме отвежда настрани, като ме държи за раменете. — Например да позволява на другия да взема пикапа му назаем, когато поиска.

— Става — отвръща Люк, — стига, ако аз спечеля, да ми дадеш да карам онзи мотор, дето не е излизал от гаража ви. Когато се приберем за Деня на благодарността например.

— Той е на брат ми — заявява Кейдън със забележимо изтънял глас.

— Веднъж го кара — възразява Люк.

— И после яко загазих.

Дишането му е накъсано, във въздуха се наслоява напрежение. Кейдън издиша бавно, а Люк отпива отново с предизвикателен поглед. Чувала съм израза „твърде много тестостерон“, но досега не бях го виждала на живо.

— Добре, имаме сделка. — Кейдън дръпва бутилката от ръката на Люк, отмята глава и излива стабилно количество текила в гърлото си. — Но няма да те оставя да спечелиш.

— Добре, ще видим.

Люк му отнема бутилката и отпива, обвил устни около гърлото.

— Знаете ли какво — обажда се Сет на път към изхода, втренчен в телефона си, — мисля да отида да потърся човека, с когото говорих.

— А, не — пристъпва към него Кейдън. — Трябва да останеш тук, долу, и да обявиш победителя.

Сет махва пренебрежително с ръка.

— Не, Кали може да го свърши.

Кейдън поклаща глава.

— Кали също ще участва, забрави ли?

Аз потръпвам и се питам в какво се забърках.

— Може би е по-добре да остана тук.

Кейдън навежда лице към моето и връхчетата на кестенявата му коса докосват челото ми.

— Нали щеше да ни доказваш, че не си толкова дребна?

Поглеждам със съмнение към мрежите и въжетата.

— И как да го направя? Не виждам как бих могла да спечеля каквото и да е срещу вас двамата.

Той вдига юмрук пред гърдите си, а изумруденозелените му очи проблясват дяволито.

— Със страхотните си умения по кикбокс.

Люк се изсмива презрително и излива малко текила на земята.

— Какво?

Кейдън сваля юмрука си, прехапал устна, с поглед, в който има нещо сломяващо.

— Какво ще кажеш? Ще се справиш ли?

Кимвам, въпреки че не мисля, че ще се справя.

— Добре, значи просто ще се опитам да стигна първа до върха, така ли?

Кейдън потрива брадата си.

— Абсолютно.

Тръгвам след тях към най-долното стъпало. Двамата се подреждат с ръце до тялото, в позиция за висок старт. Чувствам се ниска и малка, застанала между тях. Сет стои близо до завесите и поглежда часовника на екрана на телефона си.

— Трябва просто да кажа „старт“ ли?

Кейдън кимва, без да откъсва поглед от тунела пред нас.

— Да, когато решиш. Готови сме.

Сет поглежда отново часовника и въздъхва.

— По местата, готови, старт!

Отскачам настрани, когато Люк изблъсква Кейдън и се втурва в тунела. Кейдън се изправя, връща се на бегом на стълбите и изчезва в тъмнината. Аз поглеждам към Сет, който ми прави знак да си размърдам задника.

Вървя бързо с наведена глава и се ослушвам за стъпките им, които вече са над мен. Излизам от тунела, превита надве, и се озовавам пред дървено стълбище. Стъпвам върху него, като започва да ми става малко неспокойно от непрогледния мрак, но когато приближавам до следващото ниво, в лабиринта нахлува сиянието на лунапарка.

Чувам гласа на Кейдън, който вика нещо, и забързвам ход към някакъв мост. Обграден е с мрежи и има въже за парапет. Пътят към другата страна е постлан с дъски и подът се залюлява под краката ми, когато стъпвам върху него. Всичко е притихнало, а адреналинът ми се покачва главоломно.

— Добре, защо се съгласих? — мърморя под нос. След това си отговарям сама: — Защото Кейдън те погледна с онези секси очи.

Пристъпвам, опряла длани на мрежата, за да запазя равновесие.

— Кали — прошепва Кейдън внезапно. — Какво правиш?

Поглеждам през рамо и сграбчвам въжето, защото мостът се люшва под краката ми.

— Къде си?

— Тук.

Гласът му идва от близо. Примижавам, взирайки се през тъмнината, и после отскачам. Той стои точно от другата страна на мрежата и ме наблюдава, което значи, че вероятно е чул как си говоря и го наричам секси.

— Откога стоиш там?

Гласът ми е по-висок от обикновено.

Той се засмива ниско, от което по тялото ми преминава тръпка, свива се в стомаха ми и избухва във вълни от топлина. Усещането ме поваля и страните ми пламват.

— Мислиш, че имам секси очи.

Пръстите му се вплитат в мрежата, докато ме гледа през тъмнината от другата страна.

— Значи, си чул?

Свеждам глава, за да скрия срама си.

— Кали.

Гласът му е плътен и дрезгав. Никога досега мъж не ми е говорил с такъв глас. Повдигам глава и срещам пронизващия му поглед.

— Съжалявам. Мислех, че няма никой.

Премествам тежестта си на другия крак и нестабилният под ме хвърля напред. Пресягам се към стената, вплитайки пръсти в мрежата, и за миг кокалчетата ми докосват неговите. Лицата ни са на сантиметри едно от друго. Усещам дъха му и топлината на тялото му. Ако се наведа леко напред, устните ни ще се докоснат.

— Стой така — прошепва той и пуска мрежата.

Гледам как силуетът му се движи в тъмното, преминава покрай моста и завива зад ъгъла, заставайки в края му. Подът се вълнува под стъпките му, докато той върви право към мен, хванат за парапета.

Нямам представа какво ще направи, когато стигне до мен, но напрежението във въздуха и решителният начин, по който движи дългите си крайници, ме навеждат на мисълта, че ще е нещо, което не съм преживявала досега.

Извъртам тялото си, за да съм с лице към него, и прекарвам пръсти през дупките на мрежата, с гръб към стената и извити до главата си ръце. В мрака виждам само очертанието на лицето му, но от време на време движещите се светлини отвън затрептяват в очите му.

Дишаме бясно, гърдите ни се повдигат и спускат, когато той спира пред мен.

— Трябва да ти призная нещо. — Той поставя ръката си до главата ми, като се хваща за мрежата. — Всичко това беше нагласено.

Облизвам нервно устни.

— Кое?

— Това с предизвикателството. Направих го, за да те хвана насаме в лабиринта. — И другата му ръка се вплита в мрежата, така че главата ми е между ръцете му. Сърцето ми танцува в гърдите, когато той прошепва: — Ужасно съжалявам.

Той се навежда и затваря очи и за миг ми хрумва да избягам. Оставам с отворени очи до последната секунда и си поемам рязко въздух, когато устните му докосват моите. Коленете ми поддават, когато езикът му навлиза в устата ми, и аз държа здраво мрежата, за да не се сгромолясам.

После без колебание пускам мрежата, плъзвам ръце по гърдите на Кейдън и ги сключвам зад врата му. Горещият му дъх е омесен със страст и текила, а гърдите му се притискат силно в моите. От устните ми се откъсва възклицание, когато изгарящите му длани се плъзват надолу по гърба ми. Езикът му нахлува още по-дълбоко в устата ми, а той ме хваща за хълбоците и ме притегля към себе си, докато подът се люлее по краката ни.

Това е първата ми истинска целувка; целувка, която не са ми взели насила и стиснали в ръка. Мислех, че ще бъда по — ужасена, но нервите, от които се тресе тялото ми, са предизвикани от тръпката от езика му в устата ми.

Ръцете му се спускат от бедрата ми към областта на дупето. Стряскам се и започвам да се паникьосвам, но Кейдън задълбочава целувката, езикът му започва да се движи по-бързо и настоятелно. Той заравя пръсти в косата ми и накланя главата ми назад, за да изследва устата ми по-обстойно, и аз се загубвам в този момент. Пръстите му се плъзгат под бедрата ми, хващат ме здраво и той ме повдига и притиска гърба ми към мрежестата стена. Придърпва краката ми около талията си и аз кръстосвам глезени зад гърба му, притискайки се в него.

Долната ми устна потреперва, когато усещам твърдостта между краката си. Усещането е потресаващо. И страшно до смърт.

Кейдън

По-неопитна е, отколкото си мислех. Ръцете ù се тресат, когато прокарва пръсти през косата ми, а долната ù устна потръпва, докато я разтривам с езика си. Тотално избуших плана си да стоя далеч от нея, но това решение беше взето в мига, в който Люк предложи тъпия план с предизвикателството, който пускахме в действие, когато искахме да подмамим момичетата под трибуните, за да се натискаме с тях.

В мига, в който устните ми докосват нейните, осъзнавам, че денят, в който дойде на бегом при къщата за басейна, за да ми спаси задника, с разтреперани крака, но уверен глас, нещо в мен се промени. Нямам представа какво е, но знам, че я желая, безумно шибано много, а аз никога не съм желал друг човек. Не и по този начин. Желанието е равно на зависимост, каквато определено не ми трябва в преебания ми живот.

Спускам ръце по тялото ù, засмуквайки езика ù, и тя издава най-възбуждащия стон, който съм чувал, като прокарва пръсти надолу по врата ми и се хваща здраво за яката ми. Отделям устни от нейните, но само за да продължа от ъгълчето на устата ù по челюстта и надолу до извивката на шията ù. Членът ми се притиска в нея, топлината ù прониква на вълни през дънките ми. Усещането е безумно яко.

— Божичко… — възкликва тя в полумолба, полустенание, когато плъзвам ръка до гърдата ù и я сграбчвам.

Слабото ù тяло потреперва в ръцете ми и кълна се, всеки момент ще загубя всякакъв контрол. Никога не съм се чувствал така, с никой друг. Това е против правилата на оцеляването.

— Кали — долита гласът на Сет отнякъде. — Трябва да тръгваме!

Все още не съм готов да я пусна и да оставя реалността да се върне. Прегръщам я здраво през талията и ми се приисква да можем просто да останем тук, в тишината. Дишам тежко, склонил глава върху гърдите ù, които се надигат пред лицето ми, докато се опитва да си поеме дъх.

— Кейдън. — Гласът ù е тих, предпазлив, сякаш усеща, че нещо не е наред. — Мисля, че трябва да слизаме.

Кимвам, вдишвам рязко през носа и вдигам глава от гърдите ѝ. Спускам краката ù на земята и двамата тръгваме обратно по моста, без да говорим. Когато стигаме до долу и се измъкваме през завесата, намираме Сет и Люк да ни чакат с две момчета в размъкнати тениски и скъсани дънки.

— Не може да се качвате там — казва по-високият и изплюва някаква гадост на земята.

— Тъкмо си тръгвахме — промърморвам аз, избутвам ги от пътя си и се отправям към паркинга с възможно най-големи крачки, защото искам да оставя всичко това зад себе си.

Когато стигам до пикапа, изминалата вечер ме блъсва в гърдите. Флиртуването, игрите, усещането да я докосвам и начинът, по който откликна. Усещам всичко и трябва да го разкарам от себе си.

Девета глава

# 43 Изправи се лице в лице със страховете си и ги прати на майната им

Кали

Връщам се от лунапарка със Сет. Кейдън изглеждаше, сякаш му се повръща, така че не го разпитвах, когато каза, че трябва да се върне с колата на Люк и да си легне.

Когато стигаме до вратата на моята стая, виждаме, че червеният шал отново е на дръжката. Намръщвам се. Двамата със Сет прекосяваме мълчаливо студения нощен въздух на двора и отиваме в неговата празна стая. Той потъва в леглото си и започва да развързва кубинките си, докато аз си събувам гуменките.

Стоя в средата на стаята и си припомням всяка подробност от случилото се. Как ме докосваха ръцете на Кейдън, допира на устните му, колко невероятно хубаво беше всичко.

— Искаш ли да споделиш защо е това странно изражение на лицето ти?

Сет изритва обувките си в ъгъла и ляга на леглото с ръце зад тила. Аз лягам до него, облягайки глава на възглавницата.

— Наистина ли искаш да знаеш?

Той ме поглежда с ъгълчето на окото си.

— Много ясно. Изглеждаш като напушена — казва и млъква за малко, като се изправя на лакът и се обръща настрани. — Я чакай малко. Това ли правихте горе? Да не сте пушили трева?

Первам го по ръката.

— Не… ние… се целувахме.

Той се разсмива.

— Казваш го, сякаш е нещо нередно.

Аз свивам рамене и започвам да си чопля ноктите.

— Струва ми се, че трябва да е нередно… Така го усещах последния път, когато някой ме целуна.

Той поклаща глава и въздъхва.

— Това е, защото последния път наистина е било нередно, но не и сега. Този път е редно и двамата сте го искали. Нали?

Кимвам бавно, като се опитвам да скрия усмивката си, но тя се промъква на устните ми.

— Беше много хубава целувка.

Той скача и коленичи на леглото, като слага ръце върху бедрата си.

— Добре, разкажи ми как мина. Какво правихте? И как се случи?

Аз сядам и се облягам на дървената табла.

— Той каза, че цялото това предизвикателство е било претекст да ме заведе там горе.

Сет завърта кафявите си очи в израз на досада.

— Е, много ясно. Сетих се, че са намислили нещо.

— Наистина ли? — Чувствам се глупаво. — Аз мислех, че просто се държат като всички момчета.

— О, без съмнение — уверява ме той. — Спокойно, всичко беше за забавление, а и е успял да те целуне, което се опитваше да направи цяла вечер.

Придърпвам възглавницата в скута си и преживявам спомена отново и отново в главата си.

— Да, но Кейдън не ти ли се видя малко особен, когато си тръгвахме?

Сет свива рамене.

— Изглеждаше уморен, но не и особен.

Издърпвам ластика от косата си, събирам кичурите в рошав кок и отново си го слагам.

— Какво стана с онова момче, за което спомена?

Той бръква в джоба си и изважда телефона. После плъзва пръст по екрана и ми показва:

— Взех му номера.

— Много се радвам за теб — казвам и се облягам на таблата на леглото. — Ще излезете ли?

— Може би. — Сет оставя телефона на бюрото до долната част на леглото и отново ляга, като хвърля поглед към снимката на стената. — Боже, беше страхотна вечер.

Аз се смъквам надолу и лягам по гръб с поглед, забит в тавана.

— Да, наистина.

И в този момент наистина го вярвам.

*  *  *

Събуждам се посред нощ, обляна в пот, нямам идея къде, за бога, се намирам. Чувам тежко дишане, идващо от топлото тяло до мен. Сядам в леглото, мигайки в тъмното, стиснала одеялата, дишайки тежко, опитвам се да се отърся от съня.

— Кали, слушай сега — казва той. — Ако кажеш на някого за това, ще загазиш и ще се наложи да ти причиня болка.

Малкото ми тяло трепери, мускулите ме болят, тялото и душата ми са ранени. От очите ми бликват сълзи, когато примигвам към тавана на стаята си, отпуснала безжизнени ръце до себе си и стиснала завивката.

— Кали, разбираш ли ме?

Лицето му почервенява, а тонът му е остър.

Кимвам, неспособна да говоря, и стискам одеялата още по-здраво.

Той става от мен и вдига ципа на панталона си, след което отива заднешком към вратата и слага пръст пред устните си.

— Това ще бъде малката ни тайна.

Когато излиза, аз се мъча да си поема въздух, но дробовете ми отказват да работят. Не мога да дишам. Пускам одеялото, слизам непохватно от леглото и хуквам към банята, където накланям глава над тоалетната чиния. Повръщам, докато в стомаха ми не остава нищо, но продължавам да се чувствам мръсна отвътре, развалена, гнила, гнусна. Това ме убива, разяжда вътрешностите ми и имам нужда да го изхвърля от себе си.

Пъхам пръст в гърлото си в отчаяното си желание да се отърва от всичко това. Натискам и се давя, докато гърлото ми не прокървява, и по страните ми потичат сълзи. Раменете ми се тресат, докато гледам кървавата диря по пода и слушам шума на децата отвън, които се смеят и играят на криеница.

Мъча се да си поема въздух, като дера шията си.

— Махни се. Махни се — шептя трескаво.

Сет прохърква силно.

Скачам от леглото и затърсвам обувките си по пода, защото трябва да се отърва от чувствата, които напират към повърхността. Но не мога да ги намеря. Прекалено е тъмно. Започвам да дърпам косата си, иска ми се да я скубя и да крещя.

Накрая се предавам и се измъквам боса от стаята. Коридорът е празен и аз тичам към края му, където са тоалетните. Заключвам се в най-отдалечената кабинка, коленича на твърдия, студен фаянсов под, навеждам се над тоалетната чиния и пъхам пръст в гърлото си.

Когато повръщаното се появява, ми става по-добре. Продължавам да се насилвам, докато стигам до края и стомахът ми остава празен. Изпълва ме спокойствие, когато си връщам контрола.

Кейдън

На сутринта, след като с Кали се натискахме в лабиринта, се събуждам със задръстен от боклуци мозък. Измъквам се от леглото и приготвям сак, в който хвърлям няколко ризи и резервен чифт дънки. После го затварям и мятам дръжката през рамо.

Люк лежи в леглото си с лице надолу. Разтърсвам рамото му. Той се обръща възнак с вдигнати юмруци, готов да ме фрасне в лицето.

— Какво ти става?

— Слушай, трябва да ми направиш една услуга — казвам, като си вземам портфейла и телефона от скрина.

Той се отпуска.

— Каква услуга? И защо си със сак?

— Трябва да ми дадеш пикапа назаем — отговарям и намествам чантата по-високо на рамото си. — За няколко дни.

Люк примигва отново, все още объркан, и се пресята за часовника си на нощното шкафче.

— Колко е часът? — разтрива очи той и после ме зяпва. — Ебаси, шест сутринта е. Ти луд ли си?

— Трябва да се махна от тук за малко — казвам аз. — Трябва да си прочистя главата.

Той сяда в леглото с въздишка.

— Къде отиваш?

— Връщам се вкъщи — отговарям и знам, че е тъпо да се връщам там, но само това имам. Няма къде другаде да отида, а да остана тук, означава да се разправям с неща, с които просто не мога да се разправям, а Кали заслужава нещо по-добро. — Мисля да отида да видя как е майка ми и дали всичко там е наред.

Той потрива чело и поглежда към слънцето, което изгрява над планините.

— Нали знаеш, че ме изоставяш безпомощен тук, ако ми вземеш пикапа? Аз какво да правя? Да стоя тука целия уикенд?

— Можеш да вземеш кола назаем от някого.

Обръщам се, търсейки ключовете му, и ги прибирам от бюрото.

— Сигурно Сет може да ме закара — мръщи се той. — Мамка му. Дано е нещо важно!

Стомахът ми се стяга.

— Важно е. Даже може да се каже, че е въпрос на живот и смърт.

Излизам от стаята, без да кажа нищо повече. Превръзките са скрити под ризата ми, но аз усещам болката. Само това усещам.

*  *  *

Да се върна вкъщи, е адски депресиращо, но ако остана в университета, ще съм близо до Кали, а това е нездраво и за двама ни. Правя единственото, което знам. Връщам се вкъщи с надеждата, че ще прочистя съзнанието си от нея.

Когато паркирам пикапа пред двуетажната къща обаче, спомените ме връхлитат, чак до последния. Юмруците, побоите, крясъците, кръвта. Всичко това е свързано с мен, както вените под кожата ми и белезите по тялото ми, заедно с тази къща и онова, което е вътре в нея. Това е всичко, което имам.

Отнема ми секунда да събера кураж да отворя вратата на пикапа. Слизам и ботушите ми цопват в локва. Навеждам се към кабината, вземам си сака от мястото до шофьора и затръшвам вратата. После мятам дръжката на рамо и тръгвам по пътеката, обградена от червени и зелени венерини мухоловки. Листата на дърветата са опадали и синът на съседите ги събира от тревата с гребло.

Всяка година майка ми плаща на човек да ги почисти, защото баща ми мрази да ги вижда в двора.

Те са мъртви, безполезни и изглеждат противно, така казва.

Махвам на момчето, изкачвайки се по стълбите към предната веранда. За миг застивам пред мрежестата врата, после си поемам дълбоко дъх и влизам. Всичко е точно както го оставих. По снимките в антрето няма прах, нито по парапета на стълбите за горния етаж. Подът е лъснат, стъклата на прозорците са изчистени. Отивам до семейния портрет, закачен на най-далечната стена, и го оглеждам с присвити очи.

Майка ми и баща ми са в средата на снимката, седнали, а ние с двамата ми по-големи братя стоим прави около тях. Всички се усмихваме и приличаме на щастливо семейство. Но един от зъбите на Тайлър липсва, защото си удари лицето в масата, докато баща ни го гонеше. Дилан има шина на ръката, защото падна от дървото, на което се беше качил, за да се скрие от баща ни. Въпреки че не се вижда на снимката, аз имам синина на пищяла с размер на бейзболна топка, където баща ми ме ритна, защото, без да искам, разсипах зърнена закуска по пода.

Питам се защо никой не се усъмняваше в нараняванията ни, но може би това бе причината постоянно да спортуваме. Веднага щом поотраснехме, ни записваха на футбол и бейзбол за деца, а когато станехме по-големи — на баскетбол и американски футбол. Това бяха добри оправдания и майка ми с радост ги разпространяваше.

Когато пораснах достатъчно, за да може мозъкът ми да схване идеята, на няколко пъти ми хрумна да кажа на някого, но страхът и срамът ме спряха. Освен това се бях затворил в себе си още като бях много малък. След това болката беше просто болка. Мога да се справя с болката. Това е лесната част от живота.

Всичко останало — щастие, смях, любов, — това е суперсложното.

Кали

— Притеснявам се да се видя отново с Кейдън — признавам пред Сет, докато ме изпраща до стаята ми.

И двамата нямаме лекции тази сутрин, затова решихме да излезем на закуска, само двамата, за да поговорим.

За щастие, шалът не е на дръжката и когато отварям вратата, виждам, че Вайълет я няма. Макар че е оставила кенчета от безалкохолно навсякъде, а на бюрото има гаден на вид сандвич.

— Може ли да предложа нещо? — пита Сет, оглеждайки неоправеното легло на Вайълет. — Напръскай всичко с дезинфектант.

— Приема се — казвам и изваждам карирана риза и чифт дънки от скрина. — Може ли да излезеш, за да се преоблека?

Той кимва и прекрачва прага заднешком.

— Само че побързай, защото умирам от глад.

След като затваря вратата, аз се измъквам от блузата си, която мирише на захарен памук, примесен с цигарен дим. Вдишвам аромата ѝ, припомняйки си усещането от целувката на Кейдън, а после я хвърлям на леглото и вмъквам ръце в ръкавите на карираната риза. Обувам чифт дънки и хващам четката, за да се среща, но спирам и си спомням за страховете си и как тази сутрин Сет ми каза, че трябва да ги пратя на майната им.

След инцидента вчера си обещах, че той няма да се повтори, после се върнах в стаята на Сет и си легнах. Когато се събудих, се чувствах по-добре.

Свалям ластика и оставям косата да се разпилее по раменете ми.

— Ще се справиш — промърморвам си, докато си вземам чантата. — Натиска се с момче, за бога.

Когато излизам, на лицето ми грее усмивка, но щастието ми се изпарява, когато виждам Сет да си говори с Люк и нито един от двамата не изглежда доволен. Люк е с черни дънки и тясна черна тениска. Доста черно, но му отива.

Когато Сет улавя погледа ми, изражението му се изпълва със съчувствие и съжаление. Отивам при тях, сключила вежди.

— Какво има?

Люк се обръща към мен с виновно изражение.

— Здрасти, Кали, какво става?

Заигравам се с косата си, прибирайки я зад ушите.

— Нищо особено. Със Сет тъкмо отиваме да закусим.

— Да, точно говорехме за това — казва Люк и забързва заднешком по коридора, сякаш няма търпение да се махне от мен. — Питах Сет дали мога да взема колата му, но ще намеря някой друг.

— Защо? Къде е пикапът? — питам учудено и забелязвам как раменете му се сковават, когато спира по средата на коридора.

— Кейдън го откара нанякъде — отвръща Люк и ми махва, след което се завърта на пети и бързо си тръгва. — Ще се видим по-късно.

И той потъва в група мажоретки в униформи.

Обръщам се объркано към Сет.

— Това пък какво беше?

Той ме гледа замислено, след което въздъхва и ме хваща под ръка.

— Трябва да поговорим.

Излизаме на свежия есенен въздух под облачното небе. Около нас изригва оживлението на университета, а по умиращата трева се носят жълти и оранжеви листа.

— Ще ми кажеш ли защо ме гледаш така, сякаш ей сега ще ми съобщиш, че кучето ми е умряло? — питам, когато слизаме от тротоара и тръгваме през паркинга.

Сет се оглежда в двете посоки, след което отиваме до колата му едва ли не тичешком.

— Трябва да ти кажа нещо и не знам как ще го приемеш.

Той пуска ръката ми и двамата минаваме от двете страни на колата.

Когато се качваме, той завърта ключа и после започва да търси песни в айпода си.

— Кейдън е взел пикапа на Люк. — По уредбата тръгва песен, а Сет връща айпода на мястото му върху таблото. — За да се върне вкъщи за няколко дни.

Слагам си колана, като го изтеглям през рамото си.

— Добре, но защо се държиш странно?

Той превключва на задна скорост и поглежда през рамо, докато излиза от паркомястото.

— Ами, защото не ти е казал нищо — обяснява Сет, изправя волана и излизаме на улицата. — Чакай малко. Казал ли ти е?

— Не, но защо да ми казва? Ние почти не се познаваме.

— Кали, снощи си се натискала с него и си му позволила да те пипне по гърдата.

— Ей, това беше тайна!

Той изправя пръсти върху волана.

— Спокойно, просто посочвам, че това беше голяма стъпка за теб. Важна стъпка. Не би го направила с кого да е.

— Харесвам Кейдън — признавам аз. — Но това не означава, че е длъжен да ми казва всичко, което прави. Не съм му гадже.

— Е, и? — Сет намалява звука на стереото. — Трябваше да ти каже нещо, вместо просто да духне. Знаел е, че сигурно ще искаш да го видиш. Ти знаеш най-тъмната му тайна, Кали, което е най-трудната част от опознаването на друг човек.

Явно ще ми цитира учебника си по въведение в психологията, затова скръствам ръце и се заглеждам през прозореца, към листата, които се носят през улицата и падат в канавката.

*  *  *

Когато се връщам в стаята си по-късно на същия ден, започвам да пиша и не спирам, докато не ме заболява ръката, защото имам нужда да го излея, но се осмелявам да го кажа само на белия лист хартия. При писането няма обвинения, осъждане и срам, има само свобода. Когато химикалката докосва хартията, за миг се чувствам жива

Денят, в който се промених, е като белег. Той е там, спомен в съзнанието ми, нещо, което винаги помня и никога не мога да изтрия. Беше в седмицата след тържеството за рождения ми ден. Бях се заключила в банята и се взирах в огледалото цяла вечност. Преди много се харесвах — дължината на косата ми, идеална за плитки. Винаги съм била дребна за възрастта си, но сега внезапно исках да стана още по-малка, невидима. Вече не исках да съществувам.

Взех една ножица от чекмеджето и без дори да се замисля, започнах да режа дългата си кестенява коса. Дори не се опитах да я оформя, просто режех, като понякога дори затварях очи, оставяйки съдбата да поеме контрола, както беше направила с живота ми.

„Колкото по-грозно, толкова по-добре“, шепнех при всяко рязане.

Когато приключих, не приличах на себе си. В последните дни не можех да спя добре и имах тъмни кръгове под сините си очи, а устните ми бяха напукани от обезводняване заради повръщането. Чувствах се грозна и тази мисъл породи малка усмивка на лицето ми, защото знаех, че вече никой, който ме погледне, няма да иска да ме доближи.

Когато влязох в кухнята, облечена с якето на брат ми и най-размъкнатите дънки, които намерих, лицето на майка ми стана бяло като платно. Баща ми закусваше на масата и ме погледна с ужас в очите. Брат ми и Кейлъб също ме зяпнаха с гримаси на отвращение.

„Какво ти се е случило, мамка му?“, попита ме брат ми с облещени очи.

Не отговорих. Просто стоях, мигах насреща му и мечтаех да съм по-малка.

„Кали, за бога — прошепна майка ми, а очите ù бяха толкова разширени, че приличаха на стъклени топчета, — какво си направила?“

Аз свих рамене и си взех чантата, която висеше на дръжката на вратата.

„Отрязах си косата.“

„Изглеждаш… изглеждаш… — Тя си пое дълбоко въздух. — Изглеждаш грозна, Кали. Не искам да те лъжа. Напълно си се съсипала.“

По-съсипана съм, отколкото си мислиш, исках да ѝ кажа. Но тя продължаваше да ме гледа с отвращение, сякаш за миг ù се прииска да ме няма, и аз се чувствах по абсолютно същия начин. Потиснах всичко в себе си, защото знаех, че никога не ще мога да го призная. Че тя ще ме погледне с още по-голяма омраза и погнуса, ако ù кажа.

През първите няколко години от кризата ми тя се опитваше да разбере. И аз ù го признавам. Задаваше ми въпроси, заведе ме на психолог, който ù каза, че се държа антисоциално, защото имам нужда от повече внимание. Той беше провинциален психолог и нямаше представа какви ги говори, макар че и аз не му помогнах да разбере. Не исках да знае какво живее в мен. Тогава вече всичко добро и чисто беше повредено и развалено като яйца, оставени на слънце.

Характерното за майка ми е, че иска всичко да е щастливо. Мрази да вижда лоши неща по новините и отказва да ги гледа. Не чете заглавията на вестниците и не обича да говори за нещастието по света.

„Това, че светът е пълен с лоши неща, не значи, че трябва да се оставя да ме потискат — повтаряше постоянно. — Заслужавам да бъда щастлива.“

Така че оставих срамът ми да ме погълне, да ме убие, да ме разпилее на хиляди мъртви отломки, защото знаех, че ако държа всичко в себе си, майка ми никога няма да научи за мръсотията, която завинаги беше заседнала в мен — лошото, грозното, извратеното. Можеше да продължи да си живее щастливо, точно както заслужаваше.

В крайна сметка тя спря да ми задава толкова много въпроси и започна да разказва на всички, че съм в тийнейджърска екзистенциална криза, точно както ù каза терапевтът.

Веднъж я чух да казва на съседа, след като ме беше обвинил, че му крада градинските джуджета, че не съм толкова лошо хлапе. Че един ден ще порасна и когато се връщам към глупавото време, което съм прекарвала заключена в стаята си, пишейки мрачни слова, с дебела очна линия и размъкнати дрехи, ще ми се иска никога да не съм го правила. Че ще съжалявам за самотното си юношество, ще се поуча от него и ще се превърна в красива жена, която има много приятели и се усмихва на света.

Но това, за което съжалявам — за което винаги ще съжалявам, — е, че отидох в стаята си на дванайсетия си рожден ден.

Десета глава

# 49 Бъди искрен със себе си

Кейдън

От два дни съм си у дома и почти се върнах на мястото, от което избягах. Баща ми още не ме е ударил, но се страхувам от него точно както когато бях дете.

— Защо си оставил тоя лайнян пикап спрян отпред, мама му да еба? — пита той на влизане в кухнята.

Облечен е с костюм, въпреки че днес не е на работа. Просто обича да изглежда важен.

— Защото гаражът е зает.

Мажа масло върху препечената си филия възможно най-тихо, защото баща ми мрази стържещия звук от нож върху сух хляб.

— Не ме интересува. — Той отваря шкафа и изважда кутия със зърнена закуска. — Трябва да го махнеш от там. Лее масло по цялата алея.

— Добре — казвам и отхапвам от филията. — Ще му намеря друго място.

Той застава пред мен и аз замръзвам. Зелените му очи са сурови, челюстта му е стисната, изражението — безразлично.

— Май забрави нещо.

Преглъщам хапката с мъка.

— Добре, сър, ще му намеря друго място.

Той ме оглежда заплашително още секунда и след това отстъпва.

— И после гледай да се върнеш и да почистиш трохите от плота.

Вдишвам дълбоко през носа и тръгвам към вратата.

— Да, сър.

Той изважда купа от съдомиялната, а аз бързо излизам от къщата. Защо не мога просто да го ударя? Хрумвало ми е няколко пъти, когато бях по-малък, но винаги ме беше страх, че ще отвърне с двайсетократна сила. Когато пораснах и станах по-едър, нещо вече беше умряло в мен и не ми пукаше особено. Оставях го да ме рита, да ме удря, чаках го някой път най-сетне да превърти и да се свърши.

Поне до вечерта, когато почти го направи и Кали се появи и ме спаси.

Телефонът ми започва да звъни. Изваждам го от джоба си и виждам името на Дейзи на екрана.

— Какво? — вдигам, докато подтичвам надолу по стълбите на предната веранда.

— Здрасти — казва тя с изтънения глас, който използва, когато е с приятелите си. — Как е любимото ми момче?

— Добре.

— Какво? Не се ли радваш да ме чуеш?

— Чух те преди няколко дни — отвръщам. — Когато ясно ми даде да разбера, че вече не сме двойка. Или по-точно Люк ми даде да го разбера, когато ми каза, че се ебеш с друг.

— Боже, той е поел вендета срещу мен — сопва се тя. — Сякаш иска да скъсаме. Така и не разбрах защо сте приятели. Той дори не е като теб.

— Дейзи, какво искаш? — питам с рязък тон, докато прекосявам тревата към стария пикап и напъхвам остатъка от препечената филия в устата си.

— Искам да ме заведеш на тържеството за началото на учебната година, както обеща.

— Обещах ти го, когато бяхме заедно.

Тя въздъхва драматично.

— Виж, знам, че ми се сърдиш, но нямам кавалер, а съм номинирана за кралица на бала. Последното, което искам, е да съм сама, когато ме обявят.

— Сигурен съм, че има един куп момчета, които много ще се радват да те заведат.

И да се наврат в гащичките ти.

— Но аз искам ти да ме заведеш — оплаква се тя. — Моля те, Кейдън, имам нужда от това.

Телефонът вибрира и аз спирам по средата на моравата, за да изведа съобщенията на екрана.

Кали: Исках да видя дали си добре. Люк ми каза, че е трябвало да се прибереш. Кажи, ако имаш нужда от нещо.

Поклащам глава, когато прочитам милото ù съобщение. Притеснява се за мен. Никой досега не се е притеснявал за мен.

— По дяволите, не мога да го направя — промърморвам, ритайки пръстта. — Не мога да съм с теб.

— Напротив, можеш — казва Дейзи. — Трябва само да ме вземеш в седем.

Не говорех на нея, но това няма значение. Трябва да се разсея с нещо.

— Добре, ще те заведа, но няма да идвам на купона след това.

Двамата затваряме и в стомаха ми се надига отвратително усещане. Когато изкарвам пикапа на улицата, едва не поемам по магистралата на изток, към университета. Но когато поглеждам белезите по ръцете си, завивам на запад, към града, за да паркирам някъде пикапа, а после се връщам вкъщи, за да заведа Дейзи на бала.

Кали

— Събота вечер е — казва Сет и си слага малко гел за коса. — Трябва да излезеш с мен. Няма начин да те оставя да си седиш в стаята.

— Няма нужда — уверявам го аз и вдигам купчина учебници в търсене на тетрадката си. Честно казано, малко ми е тъпо, тъй като Кейдън така и не отговори на съобщението ми. Но сигурно просто е зает. — Наистина твърде много се вживяваш в тази история с Кейдън.

Той сяда пред компютъра и започва да рови в профила си във Фейсбук, като се върти със стола.

— Не на теб се налага да гледаш тия очи на тъжно кученце вече два дни.

Оставям купа учебници и слагам ръце на хълбоците си.

— Къде, по дяволите, си оставих записките?

— В твоята стая — отвръща Сет. — Нали помниш, че ги оставихме, когато… — Той не довършва, а рязко затваря лаптопа. Когато се обръща в стола, за да ме погледне, виждам, че кафявите му очи са по-големи от нормалното. — Имам гениална идея. Защо не излезем само двамата? Може да отсвирим Грейсън и да отидем на онзи глупав филм, който искаше да гледаш.

Просвам се на леглото му.

— Няма начин. Няма да проваля първата ти среща от цяла вечност.

— Моля те, Кали, просто излез с мен и се позабавлявай.

Изправям се на лакти.

— Какво ти става? Държиш се като откачалка.

— Това е, защото съм откачалка. — Той става от стола, без да ме погледне, и избутва няколко кашона с крак, за да отвори вратата на дрешника. — Мисля, че трябва да ти кажа нещо, което може да те разстрои, но смятам, че трябва да го знаеш.

— Добре… какво?

Сет вади закачалка от напречния лост и сваля якето си от нея.

— Знаеш ли какво, хайде просто да излезем и да направим нещо лудо.

Смъквам се от леглото и се изправям.

— Сет, моля те, кажи ми какво става. Притесняваш ме.

Той въздъхва и се навежда към дрешника, за да върне закачалката на мястото ѝ.

— Моля те, не позволявай това да провали напредъка ти, но ровех из Фейсбук, видях, че Кейдън се е тагнал с Дейзи Макмилън на тържеството за началото на учебната година.

Прехапвам езика си, докато не ме заболява.

— Добре.

Той вдига ципа на якето си и си взема ключовете от бюрото.

— Искаш ли първо да се преоблечеш, преди да излезем?

Аз си вземам чантата от леглото.

— Мисля, че просто ще се върна в стаята си и ще уча.

— Кали, аз…

— Сет, нищо ми няма. Сега отиди на срещата си и се забавлявай супер много и за двама ни.

Изхвърчам от стаята, преди да може да се опита да ме разубеди. Не съм сигурна какво изпитвам към Кейдън. Мислех, че животът ми отива нанякъде. Мислех, че надушвам възможностите във въздуха.

Явно съм грешала.

Кейдън

Вмъквам се в стаята си в общежитието посред нощ, все още със смокинга и със сака в ръка. Когато светвам лампата, Люк сяда в леглото, примигва и поклаща глава.

— Добре, трябва да измислим някаква система, за да престанеш да ме събуждаш — заявява той и оглежда смокинга ми. — Значи, тагът е бил верен? Наистина си отишъл с нея?

— Не, взех я от тях и когато изтичах да платя бензина, тя ми е взела телефона и сама се е тагнала.

— Значи, не си отишъл на тържеството с нея? А какво? Искаше да се наконтиш просто така, за кеф?

Издърпвам папийонката от врата си.

— Не, стигнах до паркинга и ме осени прозрение.

Той поглежда към часовника.

— Чувал съм, че прозренията променят животи.

Смъквам си сакото и го хвърлям на пода.

— Това може и да е такова… може би. И на теб много ще ти хареса.

— Защо така?

— Защото част от него е, че осъзнах, че Дейзи е кучка.

Той се ухилва.

— Най-сетне. Доста време ти отне. Не си от най-схватливите, знаеш ли?

Сядам на леглото и започвам да си развързвам обувките.

Прозрението беше просто всъщност. Докато карах към училището, Дейзи разправяше как маникюристката ù оплескала ноктите. Не спираше да дрънка и аз започнах да забелязвам малки подробности в нея, например как бърчи нос, докато говори, и колко ù е суха косата. Постоянно говореше с престорен кифленски глас и когато се пресегна да докосне крака ми, ми се прииска да отблъсна ръката ù от скута си.

Не спираше да обижда всички, затова се опитах да сменя темата и да се пошегувам, но тя не се засмя. Даже за миг ме погледна така, сякаш се чудеше какво прави с мен. Тогава аз започнах да се чудя какво правя с нея.

Оставих я пред училището и поставих лоста в позиция паркинг.

— Приятно прекарване.

Тя ме зяпна.

— Какво? Няма ли да влезеш?

Поклатих отрицателно глава с тънка усмивка.

— Изобщо не трябваше да идвам.

Тя ме заплаши с всичко, за което се сети, преди да слезе от колата. Тръгнах си, после си взех сака от къщи и заминах за университета с чувството, че съм смъкнал товар от плещите си.

— Прав си. Не съм от най-схватливите — съгласявам се и оставям обувките си в дрешника. — Слушай, виждал ли си Кали, докато ме нямаше? Намерих обеца в пикапа ти и мисля, че е нейна.

Той мълчи известно време, а след това се намества в леглото си.

— Трябва да те попитам нещо за нея. Колко точно я харесваш?

Свивам рамене, защото наистина нямам представа.

— Тя е мила и интересна — казвам и отново свивам рамене, раздвоен. — Какъв е тоя малоумно странен въпрос?

— Ами тази вечер видях Сет на паркинга — обяснява той, — и той ми съобщи, че Кали е разбрала, че си ходил на тържеството с Дейзи.

Вдигам сакото от пода и отивам до гардероба за закачалка, забавяйки стъпка, когато осъзнавам какво означава това.

— Той каза ли, дали е разстроена?

— Той определено беше разстроен — отвръща Люк. — Крещя ми поне десет минути.

Пъхам двата края на закачалката в ръкавите на сакото.

— Може би трябва да отида да поговоря с нея.

Вземам си тениска и долнище на пижама от сака и се връщам до гардероба, за да се преоблека, без Люк да вижда грозните ми белези.

— Ха, желая ти успех. — Люк се строполява обратно в леглото с прозявка. — Защото съм сигурен, че Сет никога повече няма да те пусне да припариш до нея.

При тези думи сърцето ми се свива. Въпреки че все си повтарям да стоя далеч от нея, ме боли от мисълта, че това в действителност може да стане. И в следващия момент признавам истината за чувствата си за пръв път в живота си. Да, имам чувства. И то към Кали. А какво да правя с тях, от това вече нямам ни най-малка представа.

*  *  *

На следващата сутрин се събуждам рано, защото не мога да спя. Често ми се присънва, че отново съм до къщата за басейна и баща ми ме бие. Този път обаче Кали не идва и юмруците му безспирно удрят лицето ми, отново и отново, докато изгубвам съзнание.

Обличам се и пресичам улицата, за да си взема кафе от магазина отсреща. На връщане към общежитията виждам Кали да се задава в края на тротоара. Носи книга и чете, вървейки към мен, без да забелязва хората и колите, които минават покрай нея. Косата ù е сплетена в странична плитка и няколко свободни кичура обрамчват лицето ѝ, якето ù е закопчано наполовина. Тесните ù дънки показват колко е чуплива.

Изчаквам я до уличния стълб. Тя не поглежда в моята посока до последния момент.

— Здрасти — обаждам се аз, като се опитвам да не се притеснявам от факта, че е спряла на няколко метра от мен. Бавно отивам до нея, отпивайки от кафето си. — Какво четеш? Явно много ти харесва.

Тя задържа погледа си върху мен и ми става неудобно. После вдига корицата и потупва заглавието с пръст.

— „Сестра Кари“ — прочитам на глас.

Кали сваля книгата, като държи пръста между страниците на мястото, докъдето е стигнала.

— За курса по американска литература, на който трябва да отида след час. Трябваше да я прочета снощи, но не можах да намеря книгата.

— А, разбирам.

Оставам безмълвен, когато чувам напрежението в гласа ù.

Тя натиска бутона за светофара с палец.

— Добре ли си прекара вкъщи?

— Нормално — казвам аз и чакам да ме обвини.

Тя подпъхва палец под дръжката на чантата си и я намества по-високо на рамото си, наблюдавайки светофара за пешеходците пред себе си.

— Това е хубаво.

Тя започва отново да чете и между нас настава тишина. Гледам как устните ù се движат, произнасяйки безмълвно текста. Устните, за които знам, че са безумно меки и почти недокосвани. Личеше си, че много малко момчета са я целували, и това по някаква причина още повече ме привлече към нея — чувствах, че ми гласува достатъчно доверие, за да бъда един от тях. Сега обаче едва ли е така.

— Виж, мисля, че трябва да поговорим — казвам. — Искам да ти кажа някои неща.

Светофарът се сменя и тя го поглежда.

— Сега не мога да говоря. Трябва да си взема кафе и да мина през библиотеката преди лекции.

Тя тръгва да пресича улицата и аз я хващам за ръкава.

— Кали, дължа ти обяснение.

Мускулите ù се сковават, когато поглежда надолу към ръката ми, а после нагоре към лицето ми.

— Не, не ми дължиш. Наистина. Не съм си помислила, че ходим или нещо подобно.

После се измъква от хватката ми и бързо пресича улицата.

Започвам да викам след нея, че греши, че ù дължа всичко, но тя се затичва, сякаш най-голямото ù желание е да се махне от мен.

Единайсета глава

# 3 Поне веднъж прави каквото си искаш, а не каквото мислиш, че трябва да правиш

Кали

Избягвам го. Казах си хиляда пъти, че не е направил нищо нередно, но съм „нестабилна“, както Сет услужливо ме уведоми по време на лекцията по история. Каза ми и че съм прекъснала контакта си с Кейдън, защото, когато си е тръгнал, е взел част от „доверието“ ми със себе си.

— Защо постоянно правиш кавички с ръце? — питам, като си вдигам чантата от пода.

Професор Дженърли ни поглежда от предната част на аудиторията, след което продължава с лекцията си, крачейки пред студентите с ръце зад гърба.

Сет се навежда през чина и прошепва:

— Защото цитирам учебника по психология.

— В учебника ти по психология пише за моя проблем?

Слагам чантата си на чина и я отварям.

— Не конкретно, но е доста близо — отвръща той и захапва химикалката си, изправяйки се отново на стола.

Слагам книгите си в чантата и когато съм готова с прибирането, ни разпускат. Изчакваме залата да се изпразни почти напълно, преди да тръгнем надолу по стълбите.

Професор Дженърли, висок мъж с прошарена коса и очила с дебели рамки, ни чака до вратата.

— Моята класна стая не е място за външни приказки — заявява той. — Ако ви се говори, предлагам да не влизате в часа ми.

— Извинявайте — казва Сет, после ме поглежда и завърта очи. — Няма да се повтори.

Тръгваме по претъпкания коридор. Отвъд прозорците се простира металическият футболен стадион и металът блести на слънцето.

— За него ли мислиш?

Откъсвам поглед от прозореца и се отдръпвам, за да минат група момчета, които заемат половината коридор.

— За кого?

Той накланя глава със свъсени вежди.

— Кали, трябва просто да го забравиш или да говориш с него. Не можеш да продължаваш да го избягваш и същевременно да го желаеш.

— Не го желая — лъжа аз и въздъхвам, когато Сет ми се намръщва. — Добре де, добре. Да, мисля за него. Често. Но ще ми мине. Ами че аз едва го познавам!

— И въпреки това сте преживели доста неща заедно — отбелязва той и слага длан на вратата, за да я отвори. — Ти си го спасила. Той е първото момче, на което си се доверила. Той ти подари първата ти целувка.

— Доверих се първо на теб.

Преравям дамската си чанта за дъвките си, а вятърът подхваща косата ми.

— Не е същото. — Той пуска вратата и тя се затваря с щракване. — Аз съм приятел. Кейдън ти е повече от приятел.

— Не знам дали е така. — Изваждам дъвките и измъквам една от пакета. — Не знам какво чувствам към него, нито дали е хубаво, или лошо. Всъщност понякога просто се чувствам като уплашено момиченце, което не знае какво да прави в нито една ситуация.

Той ме поглежда със съжаление, докато се разхождаме под навес от голи клони, между които проблясва слънцето.

— Ами може би трябва просто да правиш каквото си искаш, а не каквото мислиш, че трябва.

Забивам пръст в него с обвинителен поглед.

— Това просто го цитира от списъка.

Той се разсмива лукаво, отметнал глава, и русата му коса пада назад.

— Защото е цитатът на деня. Не получи ли бюлетина?

Аз също се разсмивам, клатейки глава.

— По дяволите. Забравих да си проверя съобщенията днес. Сигурно съм го пропуснала.

Той мята ръка през раменете ми.

— Въпросът е ти какво искаш да правиш? И имам предвид какво наистина, супер много искаш да правиш?

Спирам пред една пейка и обмислям въпроса му, загледана в големия стадион в далечината.

— Искам да се забавлявам.

Кейдън

— Не съм в настроение за купони. — Пръскам малко одеколон върху ризата си и го затварям. — Предпочитам просто да остана тук и да си отспя. Чувствам се много зле.

— Защото си депресиран. — Люк издърпва чекмеджето на скрина и преравя ризите си, като накрая избира една с дълъг ръкав. — Заради един човек, когото не мога да назова, защото ще ме погледнеш като пред убийство.

Прокарвам пръсти през косата си.

— Това е шибана лъжа.

Той си слага колан и театрално облещва очи.

— По-добре да отидем пеш, нали? Така никой няма да е натоварен с шофирането на връщане.

— Нали си наясно, че купонът е на три пресечки в „Кампус Хабитат“[5]. Трябва да сме доста тъпи да отидем с кола.

— Мислех, че е в един от апартаментите по-надолу?

Проверявам съобщенията си и после натискам продължително страничния бутон, за да заключа екрана.

— Не, само няколко улици по-надолу е.

Люк си взема якето от гърба на стола пред бюрото.

— Това решава въпроса с шофьора.

Заключваме и излизаме. Късно е, по небето има звезди и уличните лампи блестят на бетонния фон. Група момичета в тесни рокли и високи токчета вървят в същата посока като нас. Оказваме се зад тях и колелцата на Люк се задвижват, когато оглежда задника на най-високата.

— В момента едно предизвикателство би ми дошло много добре.

— А може просто да отидеш при нея и да я заговориш. И това винаги действа.

— Само когато ми партнираш. — Той ме поглежда, за да провери реакцията ми. — Какво ще кажеш?

Свивам рамене, въпреки че не ми се занимава.

— Добре, щом така искаш.

Тръгваме наперено към момичетата и Люк бързо заговаря най-високото, което оглеждаше. Едно по-ниско момиче с руси къдрици и червена рокля започва да ми говори, но аз почти не я чувам. Зает съм с мисли за Кали и какво щях да правя, ако бях с нея.

— Определено нямаше да отивам на купон — промърморвам под нос. — Това е сигурно.

Момичето, което ми говореше, примигва объркано:

— Моля?

— Хубава вечер е — казвам и тя се засмива, но веждите ù изразяват недоумение.

От джакузито зад триетажния апартамент, където е купонът, се чува силен шум. Отварям вратата и пускам всички да минат пред мен.

Люк пуска някаква шега, докато минава през вратата, а другите две момичета влизат след него, шепнат си нещо и се кискат. Това безкрайно ме дразни и когато стигаме до входа и вдигам ръка да почукам, нямам търпение да вляза вътре и да ги зарежа.

Едно момче от футболния отбор, Бен, организира купона. Свестен е, макар че не го познавам добре. Когато отваря вратата обаче, се държи, сякаш сме първи приятели.

— Кейдън, брат — възкликва и протяга свита в юмрук ръка за поздрав.

Удрям юмрук в неговия и повдигам вежди.

— Здрасти, брат.

Той поглежда през рамото ми към Люк и момичетата.

— Довели сте гости — ухилва се той и отстъпва, за да влезем.

Апартаментът е много по-голям от стаята ни в общежитието. От стереото се носи музика, а на сгъваема маса в ъгъла върви игра на покер. На кухненския плот са наредени бутилки алкохол, заедно с чаши, чипс и разни всякакви храни. Между диваните танцува цяла тълпа народ.

Погледът ми е привлечен от момиче с прибрана с шнола кестенява коса, черни дънки, боти с връзки и лилав потник. Говори с някакво момче, смее се и поклаща задник с явно удоволствие от музиката.

— Кали.

Колкото и да затварям и отварям очи, не ми изглежда реално.

— Искаш ли да си вземем нещо за пиене? — пита момичето, с което влязох, като увива косата си около пръста, гледа ме изотдолу и хапе долната си устна.

Поклащам глава, вниманието ми се връща към Кали.

— Може би след малко.

Тя танцува със Сет, който много се кефи на музиката, и двамата крещят текста в хор с тълпата, а после се разсмиват и размятат ръце във въздуха.

— Те какво правят тук? — чуди се Люк, заставайки до мен. — Това не изглежда да е тяхната среда.

Сет ни забелязва и се навежда да прошепне нещо в ухото на Кали. Тя обръща глава и ни поглежда. Лицето ù светва и тя си проправя път между хората към мен, със Сет по петите. За миг се питам дали не спя и сънувам, защото изглежда много щастлива да ме види.

Когато стига до мен, мята ръце на шията ми и аз усещам водка в дъха ù.

— Кейдън е дошъл! — обявява и ме прегръща толкова силно, че малко ме заболява.

Дишането ми леко се ускорява, когато слагам ръка на гърба ù.

— Пияна ли си?

Тя се отдръпва, гледайки ме в очите, и кимва.

— Малко.

— Не, натряскана е — обяснява Сет, докато избутва последните хора между него и нас и застава до входа, издърпвайки нагоре ръкавите на черното си сако. — И имам предвид тотално гипсирана.

Кали обляга глава на гърдите ми, без да сваля ръката ми от гърба си.

— Нали не пиеше особено?

Вниманието на Сет се разсейва от едно момче в ъгъла на стаята, което отпива от чашата си и разговаря с момиче с много къса червеникава коса.

— Обикновено не пие, но тази вечер пи. Слушай, ще я наглеждаш ли за малко? Трябва да поговоря с един човек.

Кимвам, като спускам пръсти по гърба на Кали. — Да.

— И си дръж ръцете прибрани — предупреждава ме той, като тръгва заднешком с насочен към мен показалец. — Достатъчно пияна е да не си спомня нищо после, което прави всякакво пипане от твоя страна нередно.

Поклащам глава в отговор.

— За какъв ме мислиш?

Той свива рамене с осъдителен вид.

— Нямам представа.

Кали ме гледа и мига почти без разбиране в погледа.

— Кои са момичетата, с които дойде?

Блондинката, която стои от дясната ми страна, ми хвърля гневен поглед и кръстосва ръце. Аз не отделям очи от Кали.

— Дай да отидем в кухнята и да ти налеем вода.

Тя започва да кима отривисто.

— Много съм жадна.

Невинността в очите ù и начинът, по който се държи за ризата ми, докато я водя към кухнята, ме правят неспокоен. В момента тя ми има пълно доверие и аз се страхувам, че ще осера всичко, както правя винаги.

В кухнята Бен говори с момиче с дълга къдрава кестенява коса, тесни дънки и червена блуза с дълбоко деколте. Когато ни вижда, на лицето му се появява любопитно изражение.

— Коя е тя? — посочва Кали с брадичка.

— Кали Лорънс. — Пускам я, за да взема пластмасова чаша от купата на плота. — Студентка е в университета. Всъщност баща ù ми беше треньор в гимназията.

Кали се пуска от кръста ми. Опитва се да запази равновесие с разперени ръце, докато аз пускам крана на мивката.

— Значи, баща ти е треньор?

Бен се обляга на плота, а момичето, с което говореше, отива към бара, за да си напълни чашата.

— Да, от поне двайсет години или нещо такова — отговаря Кали леко завалено.

— Научи ли те на нещо? — пита Бен и кръстосва ръце. Не ми харесва нотката на занасяне в гласа му. — Например какви са позициите или как да хвърляш и хващаш топката?

Обръщам се с пълна чаша с вода в ръка и виждам как Кали вдига очи с досада.

— Естествено, например знам, че ти си ресивърът[6] — тя мига подигравателно. — Което значи, че хващаш топката.

— Ама ти си просто очарователна!

Бен пристъпва към нея, на лицето му се чете жив интерес.

Ръката ми скача към гърдите му, за да го отблъсне.

— Забрави. Тя не се пипа.

Бен ме поглежда извинително, докато подавам водата на Кали, а тя отмята глава и я изгълтва наведнъж.

— Извинявай, не знаех, че ходиш с нея.

Не си правя труда да го поправя по много причини, някои от които са напълно извратени. Когато Бен излиза от кухнята, Кали сваля чашата и облизва водата от устните си, събуждайки какви ли не перверзни мисли у мен — мисли, които знам, че не мога да осъществя.

— Този е малко противен — отбелязва тя, като ми връща чашата.

Аз я смачквам и хвърлям в коша за боклук.

— А ти си малко бойна, когато си толкова пияна.

Когато пак я поглеждам, тя дъвче долната си устна и се взира в мен.

— Харесва ли ти, че съм бойна? Кара ли те да ме желаеш?

О, мамка му. Тя е абсолютно фиркана.

— Какво ще кажеш да те приберем у дома?

Тя поклаща глава и тръгва назад към плота с разклатена походка. Хваща се за ръба, скача върху него и си халосва главата в шкафа отгоре.

— Искам да знам — настоява, като потрива удареното и хвърля ядосан поглед на шкафа, все едно с нещо е съгрешил. — Когато съм такава, това кара ли те да ме желаеш?

Хвърлям поглед през рамо, молейки се Сет да влезе и да ме спаси от този неудобен разговор.

— Не знам, Кали.

Тя нацупва долната си устна.

— Защото изобщо не ме желаеш, нали?

Въздъхвам и поставям ръце на плота от двете ù страни.

— Не, не е това. Уверявам те. Просто не искам да водим този разговор сега, когато няма да си го спомняш.

Тя се навежда напред, стопявайки разстоянието между лицата ни.

— Ще си го спомням. Обещавам.

Опитвам се да не се изсмея и свивам ръце в юмруци, за да пресека импулса да ги сложа върху бедрата ѝ.

— Добре, истината ли искаш? — питам и тя започва да кима енергично. — Не, не те харесвам повече така. Харесвам трезвената Кали, с която мога да говоря. Онази, която е толкова мила, че е направо очарователна. — Навеждам глава към нея и дишам върху шията ù, на ръба на забраната за докосване, но без да я прекрачвам. — Която потреперва само от докосването на дъха ми. Която искам да целувам и докосвам толкова шибано много, че ме подлудява. Която ме кара да изпитвам неща…

Спирам и се отдръпвам, доволен да видя, че очите ù са само наполовина отворени. Така знам, че все още съм в безопасност.

— Уморена съм — прозява се тя, протягайки ръце над главата си, и аз зървам голия ù корем, плосък, тесен, стегнат. — Би ли намерил Сет, за да ме закара вкъщи?

Прибирам кичур коса зад ухото ù.

— Да, но ела с мен. Не искам да те оставям сама тук.

Тя кимва, скача от плота и аз я прегръщам през гърба, за да я държа стабилно. Претърсваме апартамента, но Сет не се вижда никъде. Намирам Люк на масата за покер — играе и мами, както го е учил баща му.

— Слушай, човече, ще заведа Кали у тях — казвам, когато вдига поглед от картите. — Ако видиш Сет, ще му кажеш ли?

Люк кимва и премества поглед върху червените и сините чипове пред него.

— Да, брат, нямаш проблем.

Кали заравя лице в ризата ми, докато излизаме от жилището в тихия коридор. Отпуска се върху мен и аз я водя надолу по стълбите и извън сградата. Въздухът е студен, усещам как трепери до мен.

— Къде ти е якето? — питам, потривайки ръката ù.

Тя свива рамене, препъва се в бордюра и аз я хващам да не падне. Едва си държи очите отворени и постоянно въздиша. Накрая се отказвам и спирам по средата на тротоара. Кали ме поглежда и примигва.

— Какво има?

Пускам я и започвам да ù говоря бавно, защото знам, че трудно разбира какво става.

— Ще те вдигна и ще те занеса до стаята ти. Съгласна ли си?

Тя оглежда ръцете ми и отново поглежда към мен.

— Съгласна.

Пристъпвам внимателно към нея.

— Хвани се за врата ми.

Тя се подчинява, плъзва ръце нагоре по гърдите ми и ги сключва зад тила ми. Полага глава на гърдите ми, когато обвивам гърба ù с една ръка. Прикляквам, подхващам я с другата под коленете и я вдигам. Тя потрива лице в гърдите ми, когато тръгвам с нея по тротоара. Не бързам, защото обожавам усещането да я нося, нуждата ù от мен, нуждата ми да я защитавам.

Когато стигам до сградата „Макинтайър“, вече се боря с паниката, задето трябва да я пусна.

— Кали, къде е картата ти? — питам я. — Не нося моята.

— В джоба ми — промълвява тя и се опитва да я извади, но ръката ù пада безжизнено до нея. — Много съм уморена, не мога да я извадя.

— Опитай пак, моля те — умолявам я аз, но тя не реагира.

Прогонвам всички потенциални мръсни мисли от съзнанието си, притискам я здраво към гърдите си, пъхам пръсти в джоба ù и бързо изваждам картата. Прокарвам я през устройството, вратата се отключва и аз влизам вътре с Кали. Вземаме асансьора до горния етаж, където намирам стаята ù. Когато посягам към дръжката, Кали се събужда и ме грабва за ръката.

— Не, не я отваряй — предупреждава ме, като сочи червения шал, вързан на дръжката. — Това означава, че съквартирантката ми е… че е… заета.

Опитвам се да не се разсмея на факта, че дори когато е пияна, ù е трудно да го каже.

— Къде искаш да те занеса?

Тя отново свежда глава върху гърдите ми.

— Може просто да продължиш да ме носиш. Много е успокояващо.

— Може ли в стаята на Сет?

Клепачите ù са спуснати и топлият ù дъх преминава през ризата ми.

— Ще трябва да го доведеш…

Превивам рамене, за да мога да обърна тялото ù към гърдите си, и тръгвам надясно по коридора. Когато излизам, минавам през моравата към сграда „Дауни“ и вземам асансьора до моята стая.

— Кали, трябва да те пусна, докато отворя вратата — прошепвам в ухото ù.

Тя кимва и аз внимателно я спускам изправена на пода. Тя се обляга на стената, очите ù се затварят. Набирам кода в заключващото табло и отварям. Светвам лампите, излизам отново и внасям Кали на ръце. След това коленича на леглото и я полагам внимателно на матрака. Тя се обръща на една страна, а аз се изправям и се чудя какво да правя. Мога да спя на леглото на Люк, но той ще ме изяде жив, когато се появи.

— Ти къде ще спиш? — оглежда ме тя, докато изритвам ботушите си в ъгъла.

— Точно това се опитвам да измисля. — Гледам я неуверено. — Може ли да легна до теб?

Очите ù се разширяват, тя се размърдва колебливо и се приближава до стената. Лягам на една страна, на възможно по-голямо разстояние от нея. Очите ù се затварят.

— Никога не съм спала в едно легло с друг човек, освен със Сет — промълвява тя. — Не мога да спя, когато лежа до някого.

Обръщам се, за да стана.

— Няма проблем. Ще намеря друго място да спя.

Пръстите ù се увиват около ръката ми.

— Няма нужда да ходиш другаде. С теб се чувствам в безопасност.

Аз спирам.

— Сигурна ли си?

— Да, с теб се чувствам, сякаш всичко, което той направи, не съществува.

— Кали, за какво говориш?

— Няма значение — прозява се тя и се премества малко по-близо до мен, подпъхвайки ръка под бузата си и свивайки крака. — Уморена съм.

С леко трепереща ръка посягам да отметна косата ù от челото.

— Всичко е наред. Можеш да заспиваш.

Тя кимва и след секунди ме обгръща звукът от тихото ù дишане. Без дори да се замисля, се навеждам и я целувам по челото, като се чудя какво, по дяволите, ще правя, когато дойде утрото.

Дванайсета глава

# 12 Провери до къде може да стигнеш с нещо, от което се страхуваш

Кали

Когато отварям очи, се чувствам, сякаш черепът ми е разцепен и мозъкът ми пулсира. Веднага разбирам, че не съм в моята стая. По пода са разпръснати мъжки дрехи, на един рафт до телевизора с плосък екран има плейстейшън, а одеялата, с които съм завита, миришат на одеколона на Кейдън.

Сядам в леглото с ококорени очи и започвам да ровя в главата си за някаква подробност от предната вечер. Помня, че Сет ме попита какво искам да правя и аз казах, че искам да се забавлявам. Затова ме изведе и накрая се напихме. След това всичко ми е мъгла, но по някаква причина имам спомен как гледам нагоре към звездите, докато някой ме носи на ръце.

Вратата от дясната ми страна проскърцва и в стаята влиза Кейдън с две чаши кафе. Носи черен ватиран пуловер с качулка и той подчертава жилестите му ръце, а черните му дънки висят на хълбоците.

Отскача, стреснат, когато вижда, че съм будна.

— По едно време си помислих, че ще спиш цял ден.

Когато вдигам поглед към часовника на стената, виждам, че през прозореца се процежда слънчева светлина.

— Майко мила, наближило е време за вечеря?

При мисълта за храна стомахът ми се обръща.

Той ми подава едното кафе и аз го вземам с благодарност.

— Сет ми каза, че обожаваш лате.

Кимвам и отпивам глътка. Има божествен вкус.

— Боже, така ме боли главата.

Той поставя другата чаша на нощното шкафче.

— Обикновено така става, когато човек препие. Свалям чашата от лицето си.

— Кейдън… не мога… не знам какво се е случило. Той сяда на леглото до мен и матракът се огъва под тежестта му.

— Ами аз имах честта да стана свидетел само на втората половина от вечерта, но доколкото разбрах от Сет, си изпила един тон водка. Когато се видяхме на купона на Бен, беше попиляна.

Свивам се от ужас.

— Направих ли нещо… странно?

— Не особено. Наложи се да спиш тук, защото загубих дирите на Сет, а на твоята врата имаше червен шал.

— А ти къде спа?

Той се стяга и придобива гузен вид.

— До теб.

Облизвам пяната от устните си и се заглеждам през прозореца към ясното синьо небе.

— Ако не ме лъже паметта, се наложи да ме носиш? Той кимва.

— Ти едва ходеше… Но аз нямах нищо против. Смъквам одеялото от себе си и спускам крака на пода.

— Май трябва да отида да взема душ и да се опитам да хапна. Въпреки че ми се иска да си изповръщам червата.

Той слага ръка на крака ми, обгръщайки коляното с пръсти.

— Всъщност искам да дойдеш на едно място с мен. Трябва да ти кажа нещо много важно… За онова, което се случи онази вечер до къщата за басейна.

Погледът му е тежък, а гласът — скован.

— Добре — съгласявам се. — Сега ли трябва да дойда с теб? Или може първо да си взема душ? Чувствам се супермръсна.

Той се засмива в отговор.

— Можеш първо да си вземеш душ. Ще те чакам навън, на пейките.

Изправям се на крака с внезапно желание да го прегърна.

— Добре, ще побързам — казвам и тръгвам към вратата, но спирам, когато завъртам дръжката. — Кейдън, благодаря ти, че се погрижи за мен снощи.

— Не е голяма работа — отвръща той и се поколебава. — Дължа ти още много такива нощи, преди да сме квит.

Кейдън

Снощи почти не спах. Лежах в леглото, заслушан в дишането на Кали, и се опитвах да дишам в същия ритъм. Донякъде ми се искаше просто да продължи да спи, за да продължа аз да лежа до нея.

Когато слънцето изгря над планините, вече бях решил, че е време да ù кажа истината, за да знае в какво се забърква. Едва след това може да реши дали наистина ме иска, защото аз явно не мога да стоя далеч от нея.

Страхотно се притеснявам, докато караме към планината, където се разходихме за пръв път заедно. Паркирам пикапа до края на гората и двамата слизаме и тръгваме към хълмовете под синевата на небето.

— Наистина ли пак ще се катерим там? — пита тя, загледана във върха на скалата, когато приближаваме.

Косата ù е разпиляна по гърба, а ръцете ù са кръстосани на гърдите.

Качвам се на един голям камък до пътеката и обемам гледката.

— Днес е спокойно. — Сядам на скалата и потупвам мястото до себе си. — Седни до мен.

Тя тръгва към мен и аз се протягам, за да я издърпам. Настанява се до мен, отпусната назад на дланите си, и се взира в хълмовете пред нас.

— Онази вечер, когато се появи, докато баща ми ме биеше — започвам аз, преди да имам време да размисля и да се откажа, — той не ме удряше за първи път.

Това не я изненадва.

— Колко пъти те е удрял?

Наблюдавам как едно листо се носи пред нас, издига се и се снижава, преди да отлети към простора.

— Не знам… загубих им бройката, когато бях на седем или там някъде.

Тя си поема рязко дъх и извърта глава, за да ме погледне.

— Удрял те е по този начин, когато си бил малък?

Свивам рамене, все едно не е кой знае какво.

— Просто е нещо, което баща ми правеше, как да ти кажа? По-често, когато беше пиян, макар че го правеше и трезвен. Когато не беше доволен от някакви наши постъпки, вместо да ни забрани да излизаме или да ни отнеме играчките, ни удряше и крещеше.

Кали мълчи дълго време и изучава облаците по небето.

— С какво го ядоса онази вечер?

— Нараних си ръката — изпъвам пръсти пред себе си, но не ù казвам, че съм го направил нарочно. Не съм готов за това. — Страхуваше се, че ще проваля кариерата си на футболист.

Тя отново притихва.

— Защо не си предприел нищо? Защо не си казал на някого? Защо не си отвръщал?

Ето Hà. Така си и мислех, че ще стане. Започва да разбира колко извратено е положението.

— Не знам. Отначало сигурно защото бях твърде малък и не разбирах, а когато пораснах достатъчно, за да предприема нещо, просто не ми пукаше. Понякога ми се струва, че съм мъртъв отвътре.

Свивам рамене, после още веднъж и се насилвам да я погледна. Тя повдига вежди, смутена, но погледът ù не е осъдителен.

— Не ти ли пукаше, че те удря?

Затварям очи и вдишвам студения въздух.

— Затова ти го разказвам. Просто не ме бива в чувствата и вероятно ще се затварям и ще правя доста извратени неща. По-добре е просто да стоиш далеч от мен.

Тя не отговаря и накрая аз отварям очи, като почти очаквам да я няма, но тя е там и ме гледа, а гърдите ù се надигат и спускат напрегнато. Взира се в мен втренчено, след което се навежда в моя посока и аз се сковавам. Но тя застава на колене, премята крак през скута ми и обвива ръце около врата ми, отпуска глава на рамото ми. Прегръща ме силно и очите ми се разширяват, цялото ми тяло се стяга, докато се опитвам да не я докосвам, защото не знам какво да правя, как да реагирам. След малко ароматът и топлината ù ме завладяват и аз плъзвам ръце нагоре към кръста ù. Затварям очи и отвръщам на прегръдката ù с цялото чувство, което имам в себе си.

Кали

По някаква причина, когато някой ти довери тайните си, ти става по-лесно и ти да му се довериш. Сякаш отваря сърцето си и в отговор и ти трябва да отвориш своето за него.

Кейдън се разкри пред мен и аз исках да му отвърна със същото, но не можах. Поне не напълно. Искам да го направя. Искам и него. Толкова силно, че не знам какво да правя.

Искам го. Искам го. Искам го.

Колкото и пъти да го напиша, все не ми се струва реално. Всичко това ми се струва нереално, никога не съм вярвала, че ще се случи.

Някой почуква на вратата и аз ставам от леглото да отворя. На прага стои Кейдън с футболна топка под мишница. Вместо с екипа си е облечен с хубави дънки и сива тениска. Кестенявата му коса стърчи под черна бейзболна шапка.

— Искам да те помоля за една услуга.

Минаха две седмици, откакто ми каза за баща си, и през това време се виждахме много често, но само като приятели. Тази вечер обаче в очите му има нещо различно, нещо по-светло.

— Добре…

Отдръпвам се, за да влезе. Погледът му веднага попада на отворената тетрадка върху леглото. Хвърлям се към нея и я прибирам под възглавницата.

— Това дневникът ли е? — пита той, ухилен, и премества топката под другата си мишница.

— Би ли се престорил, че не си го видял? — Вдигам ръце пред себе си и преплитам пръсти. — Много моля?

Той се усмихва.

— Пише ли нещо за мен?

Преструвам се, че окото ме сърби, за да прикрия нахлулата в лицето ми кръв.

— Не.

— Кали, изчервяваш се — подкача ме той и пристъпва към мен, за да свали ръката ми от лицето. — Не го крий. Сладко е.

Завъртам очи в израз на досада, по-скоро към себе си, защото от думите му се изчервявам още повече.

— Е, каква е услугата?

— Трябва да ми помогнеш да потренирам — казва той и започва да се разхожда из стаята, като попива всичко с очи, премятайки топката между ръцете си. — Люк е зает с някакво момиче, с което ходи от седмица, и не иска да дойде с мен.

— Няма проблем — отвръщам, — но май не си облечен за тренировка.

— Ще бъде лека тренировка. — Той се обръща към мен. — Само малко подаване.

— И смяташ, че мога да ти помогна? — питам аз, като оглеждам якото му тяло.

— Видях те в магазина. Изглеждаше напълно способна. Освен това се хвалеше пред Бен на купона колко много разбираш от футбол.

— Не е вярно! Наистина ли?

Той кимва.

— Наистина.

Това ме кара да се запитам какво друго съм казала. Понякога ми се струва, че съм му казала неща, които крие от мен.

— Добре — съгласявам се и вземам ключовете си от бюрото, след което си обувам кецовете. — Ще се постарая да те затрудня.

Той се засмива тихо и тръгва към вратата, а аз се питам дали и той като мен си мисли за вечерта, когато се целувахме.

*  *  *

Пристигаме на стадиона, който вече е осветен от прожекторите. Трибуните са празни и единствената жива душа е чистачът отпред, който изпразва кофите за боклук.

Отиваме в центъра на игрището и аз се завъртам в кръг, оглеждайки трибуните, чувствам се така малка насред огромните размери на всичко около мен. Небето е тъмно, звездите са изгрели и има пълна луна.

Кейдън хвърля топката във въздуха, докато закопчавам якето си.

— Знаеш ли, още от онзи ден в магазина много искам пак да те видя да хвърляш. Чудя се дали не е било случайно.

Слагам ръце на хълбоците и му мятам свиреп поглед.

— Ей, сега ще се обиждаме ли?

— Само се опитвам да те раздразня — казва той и започва да тича заднешком с топката в ръка. — Ще подобри играта ти.

Мята ми топката и аз я хващам, като подскачам, когато кожата одрасква дланите ми.

— Заболя ме.

Преструвам се, че съм се наранила, притискайки китката си към гърдите.

Кейдън отпуска ръце и тръгва бързо към мен.

— Кали, ужасно съжа…

Вдигам ръка и мятам топката към него с всички сили. Той хуква назад и подскача точно навреме, за да я улови. Когато краката му отново стъпват на земята, той поклаща глава и заявява:

— Играеш мръсно.

Аз свивам рамене и не възразявам.

— Така са ме учили. Баща ми взема този спорт много на сериозно.

— О, наясно съм. Знаеш ли колко пъти ме е овиквал, задето съм бъркал? Накрая обаче се оказа, че ми е било от полза. — Той хвърля топката встрани от мен и трябва да реагирам много бързо, за да я хвана. — Държеше ме нащрек и ме тласкаше напред. Ако не беше той, сигурно никога нямаше да получа стипендията.

Аз стоя с топката в ръце.

— Не искам да прозвучи грубо, но семейството ти не можеше ли да си позволи да ти плати образованието, ако не беше получил стипендията?

— Баща ми нямаше да плати — отвръща той, като преглъща с мъка. — Все ни повтаряше, че или сами ще намерим начин да се махнем от къщата, или ще си останем там… Аз не исках да остана там.

Аз понечвам да отворя уста, но той сключва ръце и после ги протяга към мен.

— Давай, мятай я.

Подавам му топката и той я хваща лесно с широка усмивка на лицето.

— Добре, този път аз ще ти я хвърля и после ще се опитам да те поваля.

Зяпвам го.

— Ти сериозно ли?

Той хвърля топката високо във въздуха.

— Никога не се шегувам с футбола. Така че бягай надалеч. Така ще имаш по-голям шанс да ме надбягаш.

Хуквам по игрището, като все още се съмнявам, че Кейдън ще ме подгони и ще ме повали на земята. Когато наближавам зоната за тъчдаун[7], спирам и се обръщам към него.

— Наистина ли ще ме гониш? Или просто се опитваш да ме накараш да играя по-добре?

Той е доста далеч, но хитростта, прикриваща изражението му, е очевидна.

— Уверявам те, че не се шегувам. Даже го очаквам с нетърпение.

Сърцето ми подскача от дрезгавия тон на гласа му.

— Добре, хвърляй, но аз ще спечеля.

За миг той изглежда зашеметен, но след това се накланя назад, набирайки инерция в краката си, и замахва напред. После топката полита със спираловидно движение към мен. Хуквам в спринт заднешком, с ръце във въздуха. В последната секунда подскачам ниско и улавям топката във въздуха. Поколебавам се какво да правя, защото все още не съм сигурна дали ще ме погне.

Веднага щом заставам стабилно на краката си, той се втурва към мен, ама наистина се втурва. Завъртам се на пръсти и хуквам през игрището. За щастие, съм близо, защото няма начин малките ми крачета да надбягат неговите дълги крака.

Той ме гони със смях, тежките му стъпки ме застигат бързо. Погледът ми се фокусира върху жълтите стълбове в края и бялата линия, която трябва да прекося. Когато кракът ми преминава през нея, аз се обръщам с вдигнати над главата ръце.

Кейдън забавя ход до равномерно тичане, клати глава и диша тежко.

— Добре, мисля, че те подцених и ти дадох препалено голямо предимство.

На лицето ми разцъфва широка усмивка, когато хвърлям топката на тревата.

— Какво правите вие, момчетата, когато отбележите тъчдаун? — Слагам ръка на брадичката си с престорено замислено изражение. — А, да!

Отскачам назад, размахвам ръце във въздуха и започвам да танцувам някакъв смешен танц. Кейдън се разсмива и в ъгълчетата на очите му се появяват бръчици.

— Еха, ти си имала и самонадеяна жилка.

Аз вдигам топката, хващам стълба със свободната си ръка и се завъртам около него. Чувствам се жива и безтегловна. Затварям очи за секунда и се наслаждавам на хладния бриз по страните си, вкусвам момента. Когато отново ги отварям, виждам Кейдън да идва към мен със спокойни крачки и ръце в джобовете.

Намалявам скоростта, без да пускам стълба, и наблюдавам как той скъсява разстоянието помежду ни. Не казва абсолютно нищо, приковал е искрящо зелените си очи в мен, а те са изпълнени с объркване и страст. Когато ме достига, аз се облягам на стълба, мъча се да задържа дишането си равномерно дори пред желанието, което се излъчва от него.

Той взема топката от ръката ми и я хвърля през рамо към края на игрището.

— Да разкараме тази глупава топка.

— Нали затова ме доведе тук? — казвам с неравен глас, без да мога да откъсна поглед от устата му. — Да ти помогна с тренировката.

Устните му се разтварят, сякаш се кани да каже нещо, но после ги затваря плътно и вместо това завърта шапката си, така че козирката отива на тила му. Навежда се към мен и гърбът ми се опира в стълба, докато устните му трептят над моите. Поколебава се, обляга ръка на стълба до главата ми и после най-сетне ме целува.

В началото е съвсем леко, като нежно докосване, но след това Кейдън се хваща за стълба и с другата си ръка, а тялото му се приближава и накрая се притиска в моето. Краката ни се преплитат, гърдите ни се срещат и върхът на езика му обхожда устните ми, докато не ги разтварям и не го пускам вътре.

От гърлото ми се откъсва задъхан стон и в първия момент умирам от срам, но това явно го окуражава. Преплетените ни езици излъчват желание и топлина. Той ме сграбчва за талията с едната си ръка, точно под подгъва на ризата, и нервите ми се разбъркват. Другата му ръка се спуска по тялото ми, палецът му преминава по ребрата и накрая се спира върху ханша ми. Пръстите му ме сграбчват здраво и той отново ме повдига. Аз сключвам крака около кръста му с тихо възклицание.

Съзнанието ми лети с милион километра в час. Страхувам се. Не от него, а от всичко, свързано с това, което прави. Искам ли да го направя? Искам ли? Отговорът е „да“. Искам. Страшно много.

Надявам се да не забележи нервния трепет на тялото ми, когато пръстите му се вмъкват под ризата и погалват корема ми. Той захапва долната ми устна и аз изскимтявам неволно.

Кейдън се отдръпва и оставя прорез разстояние между лицата ни. Зениците му са огромни и лъскави на светлината на прожекторите, а неукротеният му дъх гали бузата ми.

— Кали, не искам… — Той спира и прибира кичур коса зад ухото ми. — Не искам да те притискам.

Сякаш е видял неопитността, изписана на лицето ми. Прехапвам долната си устна, като се старая да прикрия неудобството си.

— Няма проблем.

Той се колебае.

— Ти… сигурна ли си?

Кимвам бързо.

— Да.

Без повече съмнения, той поглъща устните ми със своите. В гърлото ми трепва възклицание от горещината, която целувката му разнася по цялото ми тяло. Езикът му отново навлиза в устата ми, а ръцете му остават под ризата ми, с длани върху корема. Това е най-страшното и най-прекрасното преживяване в живота ми. Не искам никога да го забравя.

Смело пъхам ръце под неговата блуза, дишайки ненаситно. Усещам как се свива, докато ръцете ми се лутат по добре оформените му коремни мускули с релефните линии на белезите.

Тревожа се, че ще хване ръцете ми и ще ги измъкне изпод блузата си, но вместо това неговата ръка изследва по-нагоре, до долния ръб на сутиена ми. Устните му оставят моите и докосват ъгълчето на устата ми, а после си проправят пътечка от целувки по бузата и линията на челюстта, до шията, където препуска пулсът ми. Главата ми неволно пада настрани, когато дланта му се придвижва върху гърдата ми точно над сутиена. Поемам си дълбоко въздух и чакам паниката да ме застигне, но единственото, което ме занимава, е желанието Кейдън да продължи да изследва тялото ми. Искам да разбера какво е да ме докосва човек, на когото имам доверие, на когото съм дала разрешението си.

Пръстите му започват да проникват под сутиена и вътрешните ми органи потръпват, когато прокарва палец върху зърното ми. В тялото ми лумва горещина и аз го сграбчвам с две ръце, държа се за него с всички сили. Докосвам белезите му, докато той докосва моите.

Кейдън простенва, засмуквайки основата на врата ми, и тялото ми се извива към неговото.

— Кали — прошепва той, — ако искаш да спра, само ми кажи.

Не искам да спира. Никак даже. Твърде ми е хубаво.

— Не искам…

Чува се оглушително щракване. За секунди всички прожектори угасват и тъмнината ни поглъща. Аз замръзвам, вкопчена в Кейдън, а той отделя устни от шията ми. Усещам как гърдите му се надигат там, където съм се хванала за него, и за миг оставаме смълчани.

Тогава Кейдън се разсмива.

— Голяма забава.

— Виждаш ли нещо? — прошепвам аз, като въртя глава и примижавам.

Той поклаща отрицателно глава.

— Чакай малко.

Смъква ръка от гърдата ми и аз решавам, че ще ме пусне на земята, но вместо това той обвива ръце около кръста ми и сключва пръсти, за да поеме тежестта ми. Тръгва през тъмното с мен на ръце, а аз затягам крака около кръста му и ми се приисква да виждам лицето му, защото искам да знам какво си мисли.

Обувките му газят тревата, след това стъпват на бетон. Секунди по-късно излизаме през тунел на някакъв паркинг, който е почти празен с изключение на няколко коли в задната редица, която е осветена от високи лампи. От яркостта им ме заболяват очите.

— Защо стана така?

Той свива рамене, а изумруденозелените му очи искрят.

— Чудя се дали беше случайно, или са го направили нарочно, за да ни разкарат от игрището?

Намествам ръцете си, така че да обгръщат врата му.

— Не ти ли беше разрешено да играеш там?

— На практика не. — Усмивката му се разширява, сякаш се наслаждава на момента. — Но ужасно се радвам, че го направих.

Оставям главата си да падне на рамото му и вдишвам аромата му.

— Какво ще правим сега?

Отначало той не казва нищо и аз се облягам назад, за да го погледна в очите. Изглежда, сякаш се двоуми за нещо. После ме пуска на земята и вплита пръсти в моите.

— Да видим къде ще ни отвее вятърът, какво ще кажеш? — пита ме.

Взирам се в ръката си, вплетена в неговата, след което поглеждам нагоре към него.

— Звучи ми добре.

Тринайсета глава

# 9 Танцувай под дъжда

# 13 Живей за мига

# 17 Бъди каквато си

Кейдън

Признавам си: бях планирал всичко и нещата се развиха точно както се надявах. Откакто казах на Кали за баща си, приятелството ни се задълбочаваше. Което е супер, само че тя страшно много ме привлича — прозрение, което получих при един много силен момент в библиотеката.

Тя ми помагаше да се подготвя за изпит по литература и когато се появи, носеше яке. После, докато ми четеше записките си, го свали. Отдолу имаше бяла тениска, през която виждах линиите на сутиена ù и зърната ѝ, които се очертаваха под плата. Вероятно не е знаела, защото не е от момичетата, които биха го направили нарочно. Всъщност ако ù бях обърнал внимание, страните ù щяха да пламнат и щеше да избяга.

— Кейдън? — повика ме тя с объркан поглед. — Слушаш ли ме? Изглеждаш, сякаш си се отнесъл някъде.

Бях се облегнал назад с ръка върху масата, задъвкал края на химикалката си.

— Има нещо такова.

Тя въздъхна изтощено.

— Искаш ли да повторя?

Кимнах почти без да слушам какво ме пита.

— Добре.

Тя отново започна да чете, а моето съзнание се върна към перверзните размисли какво би било да я докосвам навсякъде и да я карам да стене под мен, докато се люлея вътре в нея. Чудех се дали ще ми позволи, ако опитам. Това с приятелството вървеше добре. Тя ме разсмиваше и ме караше да се усмихвам, и на мен ми беше приятно с нея. От много време не съм имал такъв контрол над тъмните си мисли и проблеми.

Изглеждаше, че просто трябваше да оставя нещата, както са, но колкото по-дълго гледах как устните ù четат думите от книгата, толкова повече ми се приискваше да ги захапя.

Тя вдигна очи от текста пред себе си. Опитваше се да изглежда ядосана.

— Не ме слушаш, нали?

Поклатих глава и не успях да се сдържа да не ù се ухиля.

— Не особено. Извинявай. Малко се разсейвам.

— От какво? — попита неуверено тя. — Говори ли ти се за това?

Коства ми доста усилие да не се усмихна и да не прошепна в ухото ù всяка мръснишка подробност от суперярките картини, които се въртяха в главата ми.

— Не, няма нужда. Наистина. Едва ли ще искаш да го чуеш.

Тя сбърчи чело, опитваше се да разбере защо съм толкова доволен.

— Искаш ли да си починеш?

— Не, продължавай. Приятно ми е да слушам гласа ти.

Тя засмука долната си устна, за да потисне усмивката си, и това едва не пречупи волята ми. Реших, че трябва да прекарам още малко време насаме с нея, затова съставих чудесния си план с футболната тренировка.

След като лампите на игрището изгаснаха, отидохме в моята стая. Изненадан съм с каква готовност Кали дойде с мен. Почти се отказах на няколко пъти по пътя, когато емоциите ми заплашваха да ме погълнат.

Тя обхожда тясното пространство между леглата, гледа нещата ми, взема една кутия от DVD и зачита текста на гърба.

— Записвал си всичките си мачове?

Аз правя физиономия, свалям си шапката и я мятам на леглото.

— Не, баща ми ги записваше. Обичаше да ме кара да ги гледам след това, за да ми посочва всичките ми грешки.

Тя оставя кутията и се обръща към мен.

— Извинявай.

— Не, аз се извинявам — казвам аз и прокарвам пръсти през косата си. — Задето ти говоря за тези неща.

Тя тръгва бавно към мен, като ме гледа в очите.

— Искам да ми говориш за тези неща. Никога нямаше да ти задавам въпроси, ако не исках да чуя отговорите… Не мога просто да забравя какво видях онази вечер. Не мисля, че някога ще го забравя.

Спомням си нощта, когато беше пияна и промълви нещо за някакъв тип, който ù е направил нещо.

— И ти можеш да ми разказваш неща, ако искаш. Много добър слушател съм.

Тя обръща лице към прозореца, гърдите ù се повдигат и спадат тежко.

— Знаеш ли, изненадана съм колко по-топло е тук, отколкото вкъщи.

Крие нещо. Скъсявам разстоянието между нас и раменете ù се стягат. Отварям уста с намерение да настоявам, но тя накланя глава към мен с особено изражение на лицето, сякаш умира от ужас. Преди дори да осъзная какво се готви да направи, тя се надига и притиска устни към моите. Тялото ù трепери, когато се хваща за края на блузата ми, в очакване да отвърна на целувката.

Не смятах да стигам по-далеч тази вечер, но докосването на устните ù ме завладява. Без дори да мисля, устата ми се отваря и езикът ми нахлува в нейната.

— Господи… — простенва тя, когато ръцете ми се плъзват към гърба ù и аз я придърпвам към себе си, като движа устни върху нейните.

Наслаждавам се на всеки сантиметър, всяко местенце, запаметявам всичко.

Изведнъж страстната целувка се превръща в отчаяно желание. Завъртам се и повличам Кали със себе си, насочвам я към леглото, преплитайки крака в нейните. Ръката ми рязко се протяга да ни хване, когато падаме върху матрака. Обръщам Кали по гръб и се облягам на ръцете си над нея, но достатъчно близо, за да усещам топлината, която излъчва, и как гърдите ù докосват моите, когато вдишва.

Отпускам се и започвам да изследвам тялото ù с ръце, галя меката кожа на корема ù, над ребрата, долната част на гърдите. Преди да осъзная какво правя, ръката ми отново е под сутиена ù. Прокарвам пръст по зърното ù и тя ахва, а краката ù се затягат около кръста ми. Усещането е страхотно — прекалено страхотно. Трябва да спра, иначе ще се разпадна на парчета.

Започвам да се обръщам на една страна, но тялото ù следва моето и тя премята крак през хълбока ми, така че бедрото ми се притиска между краката ù. Пръстите ми се забиват дълбоко в кожата на талията ù, а тялото ù се извива на дъга и тя започва да се трие в бедрото ми. Отмята глава назад, отваря премрежени очи и започва да потръпва.

Мамка му, никога не съм бил толкова възбуден. Започвам леко да движа опряния си в нея крак, навеждам се да хвана устната ù между зъби и стисвам леко, като същевременно покривам гърдата ù с длан. Вкопчена в раменете ми, тя цялата се тресе от нерви.

Да спра ли? Напълно ясно ми е, че не е стигала толкова далеч досега, и не искам аз да съм този, който я е притиснал да направи нещо, за което не е готова.

— Кали… — обаждам се аз, но пръстите ù се забиват още по-силно в лопатките ми, ноктите ù пробиват кожата през плата на блузата, когато тя простенва и аз разбирам, че е близо.

Слагам ръка между краката ù и ù помагам до края, докато тялото ù под ръката ми започва да се тресе неистово.

След секунди тя примигва и тялото ù се отпуска. Гледам я с благоговение, докато се мъчи да си върне контрола върху мислите си. Когато се успокоява, цялото ù лице посърва и гърдите ми се свиват, когато виждам, че гледа през рамото ми.

— Ехо? — Докосвам леко малкото родилно петно на слепоочието ù с пръст. — Добре ли си?

Тя примигва и ме поглежда и аз виждам, че се опитва да не се разплаче.

— Да, добре съм. — Тя се измъква от ръцете ми и тръгва да ме прескача. — Може ли само да ми дадеш няколко минути?

Притеснявам се. Тъгата, която беше изчезнала за малко от очите ù, се е върнала и сега е повече от преди.

— Къде отиваш?

— Трябва…

Тя не довършва, изправя се и намества сутиена и тениската си.

Аз сядам в леглото и се пресягам да я хвана за ръка.

— Кали, извинявай. Не трябваше…

Тя отваря отривисто вратата и избягва от стаята, без дори да обясни защо.

— По дяволите.

Падам обратно на леглото и прокарвам пръсти през лицето си. Обикновено аз съм човекът, който се отписва в такива ситуации, което ме кара да се питам от какво ли бяга тя.

Кали

Нямам представа какво се случи току-що. Е, всъщност имам. Получих първия си оргазъм само като се отривах в крака на Кейдън, а после той тотално ме довърши с ръка. Усещането е толкова хубаво, че не осъзнавам почти нищо друго, но когато свършва, всичко се стоварва върху плещите ми с непоносима тежест на срутващи се тухли. Внезапно виждам неговото лице вместо това на Кейдън.

Момчето пред мен ме гледа разтревожено, когато скачам от леглото и изчезвам на бегом от стаята. Когато стигам до тоалетната, заключвам вратата и се срутвам на колене пред тоалетната чиния. Вдигам капака, а болката гори в стомаха ми. Искам да я изхвърля. Ужасно много искам. Навеждам глава, пъхам пръст в гърлото си и с един рязък тласък принуждавам всичко да излезе от тялото ми. Раменете ми подскачат, задавям се на пръста си и повърнатото изригва в гърлото ми. Очите ми се насълзяват, а ноздрите ми парят, когато се накланям настрани и изваждам пръста от устата си. Има малко кръв на върха, която избърсвам с къс тоалетна хартия.

Облягам гръб на студените плочки и главата ми пада назад. Горещи сълзи извират от очите ми и потичат по бузите, когато избърсвам повърнатото и потта от лицето си с ръкава на тениската, а гърдите ми се свиват в спазми, докато се мъча да си поема дъх.

— Не искам да съм такава — прошепвам, а очите ми се пълнят със сълзи. — Не искам да съм такава. — Започвам да скубя косата си и да крещя през зъби с огромна шибана омраза към човека, който ми го причини, омраза, която чувствам с всяка частица сила в себе си. — Мразя те толкова шибано много. Мразя те толкова… Мразя те…

Риданията ми ме завладяват и аз се предавам, изплаквам очите и сърцето си.

*  *  *

Не мога да спра да мисля за Кейдън и усещането, когато ме докосваше, колко хубаво беше. Искам да го направя пак. Просто да можех да спра да го свързвам с онзи шибан случай. Онзи проклет случай, който мечтая да мога да забравя.

Хиляди пъти се връщам към спомена с желанието да можех предварително да видя какво става. Аз наистина мислех, че просто иска да ми даде подарък за рождения ден.

Последвах го по коридора толкова лесно, след това в стаята ми, където даже се огледах по леглото и пода за подаръка.

„Къде е?“, попитах го и се обърнах.

Той заключваше вратата. Защо заключваше вратата?

*  *  *

Минава седмица, през която избягвам Кейдън на всяка цена. Не отговарям на обажданията му, пропускам лекциите на курса, на който ходим и двамата, и не отварям вратата, когато ме търси. Гадно ми е заради него, но прекалено се срамувам, за да го погледна в очите. Мислех, че след случилото се просто ще си тръгне, но това не се случи.

В края на седмицата се измъквам в библиотеката по време на лекцията му по биология, за да взема някои книги за една курсова работа за депресията, която трябва да напиша. В университета е доста тихо, защото наближават празниците. Майка ми и баща ми ще летят до Флорида при баба и дядо за Деня на благодарността, така че няма да се прибирам. Не мога и да си позволя самолетния билет, за да ги придружа.

Докато търся книгите на една от лавиците, телефонът ми изжужава в джоба.

— Здрасти, мислех, че си на лекции — вдигам аз.

Сет отговаря:

— Не трябва ли и аз да кажа същото за теб?

— Вземам си почивка.

— Почивка от какво обаче? — пита двусмислено той.

— От живота — отвръщам, докато прокарвам пръсти по заглавията, усещайки износените гръбчета на книгите. — Освен това използвам времето, за да наваксам с ученето. Като чувам музиката при теб, ти явно гледаш стари сезони на „Малки сладки лъжкини”.

— Ей, не смятам да прекарам целия ден в стаята си — възразява той. — Даже мисля още сега да изляза, за да те видя. Къде си?

Въздъхвам и се изправям.

— В библиотеката съм, опитвам се да намеря една проклета книга за депресията. В каталога пишеше, че е налична, обаче я няма никаква на рафта.

— В кой раздел си?

— В задния ъгъл, близо до прозореца, откъдето се вижда стадионът.

Преглъщам буцата в гърлото си, която се появява при мисълта за Кейдън.

— Ще поостанеш ли там? — пита той и телевизорът се изключва. — Излизам веднага.

Аз се повдигам на пръсти, за да проверя най-горния ред на лавицата.

— Сигурно. Не стигам до последния рафт, много съм ниска.

— Добре, мила ми Кали, един рицар в бляскави доспехи е на път към теб.

Той затваря и аз прибирам телефона си в джоба.

Преглеждам близките пътеки между лавиците за столчето за стъпване, което съм виждала няколко пъти тук. Накрая се отказвам и се връщам. Стъпвам на втория ред, оглеждам се наляво и надясно и се покатервам по рафтовете.

— Ето я — казвам си и вземам книгата.

Скачам долу и усещам как някой застава до мен. Когато вдигам поглед, изведнъж схващам коментара на Сет за рицаря в бляскави доспехи. Пред мен стои Кейдън, облечен с дънки и черен анорак, кестенявата му коса е разрошена.

— Здрасти. — Раменете му са сковани, а гласът му е сподавен. — Напоследък ме избягваш.

— Да — признавам аз, като си играя с краищата на страниците. — Извинявай. Просто се случваха някакви неща.

— Няма нужда да се извиняваш, Кали. — Той слага ръка на един рафт и се обляга. — Просто исках да знам какво става… Аз да не… да не те притиснах да направиш нещо?

Поклащам отрицателно глава.

— Ти нямаш никаква вина за всичко това, уверявам те. Исках го… всичко, което се случи, аз го исках.

Раменете му се отпускат.

— Тогава защо избяга?

— Сложно е — отвръщам, забила поглед в едно петно на пода.

Той се накланя напред и навежда глава, за да улови погледа ми.

— Можеш да поговориш с мен за това. Може би ще мога да ти помогна. Много ги разбирам сложните неща.

— Не е нещо, за което може да се помогне — отговарям. — Просто нещо, което трябва да преодолея.

Той издиша бавно.

— Разбирам те напълно.

— Много съжалявам, че откачих така. Не трябваше да си тръгвам така и да те избягвам през последната седмица. Просто не знаех какво да ти кажа и се чувствах глупаво. Ще се опитам да не го правя повече.

— Ще има ли друг случай, в който да се опиташ да не го правиш повече?

Не бях се усетила как звучи.

— Не знам. Какво искаш?

Той се засмива тихо.

— Мисля, че доста ясно показах какво искам. Така че всъщност зависи от теб. Ти какво искаш, Кали?

Погледът ми преминава по дългите му крака, стегнатите му гърди и спира върху очите му, които като че най-много от всичко на този свят искат да чуят отговора ми. Искам го. Искам го. Надраскала съм го в дневника си толкова много пъти, защото е вярно.

— Искам… — Спирам, за да подбера най-добрите думи. — Искам да прекарвам повече време с теб.

Усмивката му се разширява и той се отпуска, изпуквайки ставите на пръстите си.

— Малко ме притесни по едно време.

Не мога да не му се усмихна.

— Просто се опитвах да намеря точните думи.

Погледът му се отмества над рамото ми към прозореца, в който небето започва да порозовява със спускането на слънцето зад хълмовете.

— Трябва да съм на стадиона след пет минути, но може ли да те помоля нещо?

Слагам книгата под мишница.

— Да, какво?

— Ще ме гледаш ли как играя? — пита ме. — Имам нужда някой да ме насърчава.

— Няма ли мажоретки за тази работа? — шегувам се.

— Мажоретките са силно надценени. — Той вдига ръка към лицето ми и прокарва палеца си по долната ми устна. — Освен това имам усещането, че ще ми донесеш голям късмет.

С мъка успявам да не затворя очи при докосването му.

— Добре… ще дойда.

*  *  *

Небето е сиво, ярките лампи осветяват зеленото игрище, а металната пейка под дупето ми е по-студена от фризер. Около мен седят групички хора, които викат, смеят се и размахват ръце. Това ме изнервя, но се справям с усещането.

— И защо по-точно футболът подлудява хората? — Сет оглежда игрището с разширени очи, след което примижава към червените цифри върху дигиталното табло. — Изобщо не разбирам какво толкова му харесват. Дори съм ходил на мачове, гледал съм как… Брейдън играе. И пак не разбирам.

— Може би обичат да гледат как момчета тичат наляво-надясно по впити клинове — свивам рамене аз.

— Знаеш ли какво? Това е отличен аргумент.

Кафявите му очи обхождат игрището, където играчите са се подредили в редици, и вдига качулката на якето си на главата.

Кейдън се забелязва лесно, защото е един от най-високите. Естествено, надписът „Оуенс“ на гърба на кафяво-жълтата му фланелка също го издава. Мисля, че няколко пъти погледна към мен, но не мога да съм сигурна.

Пет минути по-късно Сет започва да се върти, да барабани с пръсти и да клати нервно коляно.

— Имам чувството, че трябва да стана и да затанцувам или знам ли какво. Да пооживя това парти.

— Танцувай си — махвам с ръка аз.

Той посочва с глава закръгления мъж до себе си, който носи плетена шапка и анорак с качулка и се тъпче с фъстъци.

— Чудя се какво би направил този тип, ако затанцувам.

Аз се разсмивам и мушвам ръце между бедрата си.

— Сигурно ще те замери с фъстъци.

Сет прави физиономия и започва да поглажда корема си с преувеличени движения.

— Ох, дано! Умирам от глад.

Поглеждам към таблото.

— Остават само още две минути.

— Печелим или губим?

— Резултатът е двайсет и осем на три.

Той вдига ръце и ме поглежда, сякаш посочвам очевидното.

— Двайсет и осем за кого?

Посочвам към гърдите си.

— За нас. Печелим с голяма преднина.

Сет накланя глава ту на едната, ту на другата страна, докато гледа жената пред нас, която нагъва хамбургер.

— Божке, ужасно съм гладен.

Въздъхвам и посочвам стълбището.

— Тогава иди да си вземеш нещо за ядене. Отвън има сергии.

Той поглежда стълбите със съмнение.

— Ще дойдеш ли с мен? Футболните фенове са малко страшни.

Изправям се със смях и той тръгва след мен. Гъчкано е, поне десет пъти се извинявам на различни хора, че съм ги настъпила, без да искам. Когато стигаме до стълбите, въздъхвам облекчено, че около нас има малко празно пространство, и тръгвам след Сет, който подскача надолу.

— Нали не си тръгвате?

Чувам някой да ни вика над шума на тълпата.

Кейдън стои до страничната линия, изглежда страшно секси в екипа си и е приковал зеления си поглед в мен.

Поклащам глава, хващам се за студения парапет и се навеждам над него:

— Не, Сет само иска да хапне нещо!

— Добре, защото не искам да отнесеш късмета със себе си! — вика той с намигване и усмивка.

Опитвам се да спра голямата глупава усмивка, напираща на устните ми.

— Няма страшно, ще се върна!

„Изчакай ме след това“, изговаря той без глас, движейки бавно устни под каската. Кимвам, хипнотизирана, а той се връща при отбора си с пружинираща стъпка.

Обръщам се към пътеката и почти се блъскам в Сет.

— Мислех, че си продължил напред.

Улавям се за парапета и отстъпвам назад.

Той ме зяпва изумен.

— Не мога да повярвам.

Премествам се настрани, за да пусна един мъж да мине.

— Кое не можеш да повярваш?

Той поклаща глава с благоговение.

— Влюбена си в него.

Врътвам очи и почти се разсмивам.

— Не съм. Сега може ли да отидем да ти вземем нещо за ядене, преди мачът да е свършил и тълпата да ни е помела.

Той поклаща глава и тръгва към последното стълбище, виждам, че продължава да си мисли за това абсурдно нещо, но греши. Не съм влюбена в Кейдън. Аз едва го познавам, а любовта изисква много време, много доверие и много други неща, от които не разбирам.

*  *  *

Сет ме оставя в тунела, точно до вратата на съблекалнята. Тази вечер има среща с Грейсън и се отдалечава към колата си с лека танцова стъпка. След като тълпата се разотива, сядам на бетонния под и проверявам съобщенията си.

Мама: Здравей, мила. От няколко часа се опитвам да се свържа с теб. Искам да те питам дали ще се прибираш за Деня на благодарността. Знам, че е малко в последната минута и че вече ти казах, че заминаваме, но плановете ни се промениха и ще сме си вкъщи. Обади ми се.

Въздъхвам при мисълта да се прибера у дома при спомените и лъжите. Пъхам телефона в джоба на якето и обръщам поглед настрани. От небето започва да се изсипва пороен дъжд и да залива тротоарите и улиците. Уличните лампи трептят през дъждовните капки и аз вдишвам миризмата, затворила очи.

— Ебаси работата! — надига се гласът на Кейдън над шума.

Отварям очи. Той стои точно пред мен, облечен със сива тениска с копчета на деколтето, тъмни дънки и боти. Косата му е влажна, а очите му са приковани в дъжда. Надигам се и отупвам праха от дънките си.

— Бях прав за късмета ти — казва. — Попиляхме ги.

Поклащам глава.

— Мисля, че това си беше изцяло ваша заслуга. Не моя.

Краката му го приближават към мен, скъсяват разстоянието между нас.

— О, не, беше си твоя. Играх по-добре от всякога, защото знаех, че гледаш, и се опитвах да те впечатля.

— Нали знаеш, че и преди съм те виждала да играеш?

Той накланя глава любопитно.

— Кога?

Свивам рамене в отговор.

— Понякога баща ми ме караше да ходя с него на тренировки, защото нашите смятаха, че трябва по-често да излизам от къщи. Висях под трибуните и гледах — обяснявам, а той ме гледа тъжно. Прибирам ръцете си в ръкавите и сменям темата. — Какво ще правим с този дъжд? Случайно Люк да е дошъл с кола?

Очите му се отклоняват към дъждовната пелена, която се изсипва от покрива.

— Не, винаги идваме пеша. Може да помоля някой да ни закара. Мисля, че няколко души дойдоха с коли.

Гледам как дъждът плющи по паважа и знам, че ако Сет беше тук, щеше да ме накара да изляза навън.

— В списъка има точка, която казва, че трябва да танцувам под дъжда.

Кейдън връща вниманието си към мен със свъсени вежди.

— Искаш да излезеш и да танцуваш ли?

Гледам го и се опитвам да реша.

— Не, но мисля да тичам до общежитието. Ще се видим там.

Преди да успее да отговори, изтичвам от тунела с ръце над главата. Цялата се разтрепервам, когато студените капки проникват през якето ми и започват да се стичат по лицето ми. Локвите се разплискват под обувките ми, докато тичам по тротоара, чувствам се ободрена и жива. От небето прокънтява гръмотевица и дъждът заплющява по-силно, но аз оставям ръцете си да паднат от главата и живея за мига, такава, каквато съм.

Кейдън

През целия мач бях нахъсан. Някак си това, че Кали беше там, без да ме съди, а само да ме подкрепя, облекчи натиска от очакванията на баща ми. Тя ми върна удоволствието от спорта и играх по-добре от всякога.

Преобличам се и излизам от съблекалнята. Тя седи на земята, с обърната настрани глава и затворени очи. Взирам се в нея за миг, попивам с поглед разтворените ù устни, дългите ù мигли, които потрепват при всяка гръмотевица, и как се движат гърдите ù при всяко вдишване. Най-накрая поглеждам към изхода на тунела и ебаси майката, вали яко.

Докато се опитвам да измисля начин да се върнем в общежитието, без да прогизнем, тя споменава нещо за това, как танците под дъжда са в списъка ù, и хуква през бурята. Гледам шашнато как спринтира по тротоара, разплисквайки локвите, с разперени ръце, все едно е един от най-хубавите мигове в живота ù.

Майната му, казвам си и хуквам след нея. Когато водата удря тялото ми, я усещам като лед. Трудно ми е да не изпускам Кали от поглед, защото дъждът пада като завеса. Заслонявам лицето си с ръка и навеждам глава към гърдите.

Тя забавя ход, когато стига до улицата, за да види дали минават коли, и аз я настигам, дишайки тежко.

— Да не си луда? — питам я, а около нас хвърчат едри капки вода. — Тук е по-студено от ада.

Тя отскача назад, стресната, докато дъждът се стича по тялото ù, а косата ù е залепнала по страните и врата.

— Не видях, че си тръгнал след мен. Нямаше нужда.

Вплитам пръсти в нейните и двамата прекосяваме улицата тичешком, с прогизнали дрехи и течаща от косите вода. Държа ръката си над главата ù в опит да я предпазя от дъжда, доколкото е възможно. По улицата прехвърчат коли, докато тичаме по тротоара към моето общежитие. Когато стигаме до дърветата отпред, аз я насочвам към страничния вход, но тя измъква ръка от моята и изскача изпод тях под дъждовния порой.

— Кали, какво, по дяволите, правиш? — викам аз, а от клоните по лицето и врата ми се сипят ледени капки дъжд.

Тя затваря очи и разперва ръце, отмята глава назад и започва да се върти в кръг със залепнали по тялото дрехи. Дъждът се стича по лицето ù и капе от косата, която се е освободила от ластика и пада свободно по гърба ѝ. Якето ù се смъква от раменете и водата се стича на водопад по голата кожа на ръцете ù.

Приближавам се бавно, без да мога да откъсна очи от нея. Начинът, по който се движи, по който дъждът покрива тялото ù — това ме завладява. Навеждам глава, излизам от заслона на дървото и заставам под дъжда. Не разбирам защо, но имам нужда да съм близо до нея. Никога не съм чувствал подобно нещо и е опияняващо и ужасяващо до смърт, защото досега не съм имал нужда от нищо от друг човек.

Спирам пред нея насред калната трева и очите ù се отварят, а миглите припърхват под дъждовните капки. Тя започва да вдига глава, но аз обхващам лицето ù с длани и я задържам на мястото ù. Навеждам се към нея и покривам устните ù със своите. Изсмуквайки дъжда от долната ù устна, аз я вкусвам бавно, усещам топлия ù дъх върху устата си.

— Кейдън — промълвява тя и затваря очи, а пръстите ù пропълзяват по гърба ми и се вплитат в косата ми.

Отварям уста и вмъквам език дълбоко в нейната, а ръката ми се заравя в мократа ù коса. Плъзвам другата ръка надолу по гърба ѝ, оставям гореща следа по мокрите ù дрехи и тяло, докато стигам до хълбоците ѝ. Повдигам я и тя ахва, когато краката ù се сключват около кръста ми. Докато се притискаме един в друг, топлината на телата ни ни сгрява от студа на мокрите дрехи. Без да я пускам, я подхващам под задника и я целувам бясно, докато дъждът почти ни удавя. Тръгвам през тревата, като от време на време отварям очи, за да проверя дали вървим в правилната посока към общежитието.

Изкарвам късмет — някой влиза в сградата точно когато стигаме до вратата. Хващам я с крак, преди да се затвори, отварям я широко и влизам в коридора, без да пускам Кали на земята. Вътре има хора, които ни гледат с любопитство, но аз не спирам. Това е един от онези моменти, в които почти бих умрял, ако трябва да се откъсна.

Докато ръцете ми шарят по тялото ѝ, усещам всичко. Как сърцето ми подскача в гърдите, как ръцете ù в косата ми ускоряват дъха ми, вълнението да я отнеса в стаята си, нетърпението да докосна още части от нея, да я накарам да стене, как се държи здраво за мен, има ми доверие, нуждае се от мен.

Никой досега не се е нуждаел от мен, защото никога не съм допускал някого толкова навътре.

Кали

Танцувам под дъжда, съгласно изискването. Студено е, но и страхотно, защото сама го реших. Докато се въртя в кръг, Кейдън идва при мен със страх и желание в очите. Погледът му ме плаши и вълнува. Не знам дали съм готова за онова, което стои от другата страна на този поглед, но искам да разбера.

Той обхваща мокрото ми лице с длани и ме целува бавно и настойчиво, сякаш запаметява всяка секунда. Това е съвършената целувка и аз си представям, че е първата ми, и го целувам така, както аз искам.

Той ме вдига от земята, впил устни в моите, и ме понася към стаята си. Държа се здраво за него и си казвам, че този път мога да стигна по-далеч, че трябва само да му се доверя.

Кейдън някак успява да отвори вратата на общежитието си, без да ме пуска. Влиза с препъване и затваря вратата. Смеейки се върху устните ми, той изритва нещо на пътя си, което се удря в стената с тъп звук. Спускам крака на пода, а ръцете му се промъкват под ризата ми и аз усещам студените му длани върху кожата си. Прокарвам пръсти през мокрите му коси, после надолу по широките рамене, до края на ризата и по долната част на корема му.

Той трепва от докосването ми и аз дърпам ръка.

— Извинявай!

Той ме поглежда и примигва, след което се пресяга през рамо, изхлузва ризата през главата си и я хвърля на пода. Веднъж вече съм го виждала гол до кръста, в къщата до басейна. Сега обаче е различно. Светлината подчертава всеки бял белег, малък или голям, върху стегнатите му гърди, върху ръцете и твърдия му корем. Някои са колкото полумесеца на нокътя ми, други са по-големи, а един се простира по цялата дължина на торса му.

Навеждам се спонтанно към него, затварям очи и допирам устни до средата на гърдите му, над сърцето, галейки кожата му с дъха си.

— Кали — започва той и мускулите му се стягат, — не мисля, че…

Гласът му заглъхва, когато започвам да покривам с целувки гърдите му, като се старая да докосна всеки белег с желанието да премахна спомените от тях, макар че знам, че такива тъмни спомени не може да се изтрият.

Главата ми се вдига нагоре към ключицата, врата, брадичката му. Не знам какво правя, нито какво изпитвам, но е нещо ново, първично и изпълва тялото ми с адреналин. Когато стигам до устните му, ги целувам и се отдръпвам.

Очите му не мигат, дишането му е неравно, а на лицето му е изписана агония. Стягам се, разтревожена, че съм сгрешила някъде, но след това изражението му се смекчава. Сключва длани зад врата ми и притиска кожата ми с пръсти, докато се навежда да ме целуне с жар, която разкъсва студа в тялото ми.

Кейдън ме насочва към леглото, като смъква якето от раменете ми и посяга към края на тениската ми. Казвам си, че ще се справя, че той няма да ме нарани, когато вдигам ръце и той я сваля през главата ми.

Това е голяма крачка и ме плаши ужасно, но преди да успея да довърша мисълта си, той ме целува поривисто. Вкопчвам се в бицепсите му, докато той откопчава сутиена ми и той се смъква от раменете ми. Почти не мога да дишам от допира на голата му кожа до моята. Хубаво е. И лошо. Като всичко, което някога съм искала, но не съм вярвала, че ще имам.

Устните му се откъсват от моите и си проправят път надолу, минават през кладенчето на шията ми и спират над гърдите ми. Очите ми се затварят при първото докосване на устните му до зърното ми.

Свивам ръце в юмруци, без да знам какво да правя с безпомощната енергия, насъбрала се в мен, когато той плъзва език по извивката на гърдата ми. От устните ми се откъсва умоляващ вик, а коленете ми поддават. Той ме хваща за кръста с изгарящи длани, за да ме задържи, и проправя пътечка от целувки по гърдите ми.

— Толкова си красива — промълвява Кейдън, докато аз се мъча да остана на крака.

„Толкова си красива промърморва той, докато ме притиска към пода. Мъча се да се освободя, но той притиска пищялите ми с колене и ме държи здраво за китките, приковал ръцете ми над главата.

Всичко се сгромолясва върху ми като дъжда и светкавиците навън. Отварям рязко очи и се дръпвам, като кръстосвам ръце върху гърдите си.

— Съ… съжалявам. Н-не мога.

Той примигва, стреснат.

— Какво има?

Завъртам се в кръг, търсейки нещата си по пода.

— Нищо. — Отърсвам се от ръката му, а от очите ми потичат сълзи. — Просто трябва да тръгвам.

Той слага ръце на раменете ми и ме принуждава да се обърна към него. Забивам поглед в пода, отказвайки да го погледна. Той слага пръст под брадичката ми и повдига лицето ми.

Вижда сълзите и очите му се разширяват.

— Божичко, мислех, че си съгласна да стигнем дотук. Извинявай.

— Не е заради теб, нито заради това.

Извръщам лице от него и тръгвам заднешком към вратата, все още кръстосала ръце върху гърдите си.

— Тогава заради какво е? — Той пристъпва към мен и отчаяно търси отговор в очите ми. — Кали, ужасно ме притесняваш в момента. Моля те, кажи ми какво има.

Поклащам глава, докато отстъпвам назад, а раменете ми хлътват от унижение.

— Не мога да ти кажа. Трябва просто да си тръгна.

Когато гнусното усещане започва да се надига в стомаха ми, когато напълно ме завладява и контролира, аз хуквам към вратата, готова да избягам необлечена. Той избързва пред мен и застава на пътя ми.

— Не можеш да излезеш така — казва, оглеждайки непокритата ми гръд.

— Трябва да се махна — задавям се аз и се хващам за корема.

— Струва ми се, че съм направил нещо лошо… да не те нараних някъде?

Раменете ми се надигат рязко, докато се давя през риданията си.

— Ти не си направил нищо лошо. Той го направи.

— Кой?

Кейдън пристъпва към мен и аз съм на ръба да вкарам пръст в гърлото си още тук, пред него, защото не мога повече да го удържам.

Тръгвам настрани в опит да го заобиколя, докато стените се свиват около мен. Трябва ми въздух.

— Моля те, трябва да се махна от тук… — проплаквам.

Той ме хваща за кръста.

— Не мога да те оставя да излезеш така. Просто ми се довери и ми кажи.

— Не! Няма да го понесеш.

— Кали…

Той откача. Аз откачам. Цялото положение е кошмар.

— Мога да понеса всичко, което ми кажеш.

Поклащам глава, коленете ми поддават и той ме хваща, за да не падна.

— Не, не можеш!

Съдържанието на стомаха изгаря гърлото ми, ушите ми пищят, а погледът ми се замъглява от нови сълзи. Дишането ми се учестява, завладява ме непосилно замайване.

— Никой не иска да понесе разказа за изнасилено дванайсетгодишно дете… трябва да го държа заключен. Трябва да…

Млъквам попарено, като осъзнавам, че никога няма да мога да си го върна.

Откъсвам се от ръцете му с пронизващо чувство на срам, но той ме хваща за ръката и ме дръпва рязко в прегръдката си. Обхваща главата ми с длан и ме гали по косата, докато раменете ми се тресат и сълзите ми мокрят белязаните му гърди.

Четиринайсета глава

# 34 позволи на някого/На Кейдън/ да се доближи до теб

Кейдън

Ако можех, щях завинаги да я държа в обятията си. Не очаквах да ми каже такова нещо. Знаех, че крие нещо тъмно в себе си, но не и това. Боли ме дълбоко в гърдите и трудно се удържам да не забия отново юмрук в таблата на леглото. Единственото, което ме спира, е, че не искам да отделям ръцете си от нея.

Тя плака цяла вечност и всяко ридание ме разкъсваше надве. Като разтварящи се шевове. Накрая заспа, свита на кравай до мен, с глава върху гърдите ми. Чертая линии по голия ù гръб, загледан в пространството, и се питам как може някой да ù причини такова нещо.

Не знам дали мога да го понеса. Колкото по-дълго лежа тук, толкова повече се ядосвам. Гневът ме поглъща. Свивам и разтварям длани, забивам нокти в кожата си, боря се да остана неподвижен.

Кали започва да се размърда и ме поглежда с подути, кървясали очи.

— Добре ли си? — питам, като отмятам косата от челото ѝ.

— Да.

Гласът ù е дрезгав, страните — зачервени, а зениците — разширени. Спирам за миг, докато се чудя кой е най-правилният следващ въпрос и дали изобщо има такъв.

— Кали, това, което ми каза… кой друг знае за него?

— Никой — отвръща тя. Голите ù рамене се надигат и спускат, докато се мъчи да си поеме дъх. — Освен Сет.

Поколебавам се. Пръстите ми все още са в косата ѝ.

— Дори майка ти ли?

Тъгата в очите ù почти ме довършва.

— Само ти и Сет.

Тя свежда глава, за да скрие лицето си.

Искам да я попитам кой го е направил, за да го намеря и да го пребия до смърт. В съзнанието ми нахлуват хиляди предположения, но не я познавах толкова добре, че да подозирам някого. Мога да я попитам, но в момента е така крехка и може да се разпадне от подобен въпрос. Знам, защото съм бил в това състояние през по-голямата част от живота си.

— Мисля, че трябва да те облечем.

Вдигам глава и поглеждам през рамото ù към часовника на нощното шкафче.

— Извинявай… Сигурно си имаш работа, а аз стоя тук и те задържам.

Тя извърта глава настрани, за да се измъкне изпод ръката ми, но аз я прегръщам и притискам до себе си.

— Казах го само защото Люк ще се прибере скоро — обяснявам ù, като приближавам лицето ù към своето. — Не защото искам да се облечеш и да си тръгнеш.

— А.

Тя се успокоява малко и косите ù се разпиляват по гърдите ми, когато свежда лице над тях.

Отмятам част от косата ù, която е останала с лек дъх на дъжд, и нежно я целувам по устните. Когато се отдръпвам, виждам, че е изненадана.

— Кейдън, аз… аз… — мъчи се да намери думи тя. — Не си длъжен да бъдеш с мен, защото ти е жал. Аз дори не исках да ти го казвам. Просто се увлякох.

Гледам я изумен.

— С теб съм, защото искам да бъда с теб.

Тя преглъща с мъка.

— Дори и след това, което ти казах ли?

Прокарвам пръст по линията на скулата ù.

— Кали, в момента изпитвам абсолютно същото към теб като преди един час. Нищо не се е променило.

Тя примигва, борейки се със сълзите.

— Сигурен ли си? Защото понякога… понякога съм зле. Това, което се случи преди малко, не е изолиран случай. Такава ставам, когато се сетя за някои неща.

Кимам, уплашен донемайкъде. Искам да бъда с нея, повече от всичко друго в момента. Само се надявам, че ще мога да го понеса. Заради нея.

Кали

Не исках да му го изтърсвам като гигантска бомба, но необходимостта да се махна от него, за да се отърва от противното усещане в тялото си, беше прекалено силна. Оставих го да се изплъзне с надеждата, че Кейдън ще се паникьоса и ще ме остави да си тръгна, но той направи обратното. Не ме пусна, позволи ми да плача, остави ме да се разпадна и ми даде повече, отколкото може да разбере.

Беше освобождаващо да му го кажа на глас, почувствах се, сякаш отново овладях част от живота си.

Той ме пуска за малко, за да ме прескочи и да вдигне сутиена ми от пода. Вкарвам ръце през презрамките и го закопчавам на гърба си с треперещи ръце. После Кейдън вдига тениската ми, изтръсква я и ми я нахлузва през главата. Вдигам ръце, докато я издърпва надолу, за да ме покрие.

— Какво искаш да правим до края на деня? — пита той и поглежда през прозореца. — Или по-скоро нощта.

Издърпвам блузата си до края и изваждам косата си изпод яката.

— Мисля, че трябва да се връщам в стаята си и да наваксам с ученето. Остават ми още много курсови работи.

— Нали знаеш, че лекциите свършват след няколко дни?

— Знам, но изпуснах доста лекции, когато… те избягвах.

Той изважда червена тениска от скрина и я навлича през главата си, след което си оправя косата.

— Искаш ли да те изпратя?

— Ако ти искаш — отвръщам с чувство за вина, задето го карам да прави още нещо за мен.

Вече направи достатъчно за тази вечер.

На устните му се появява лека усмивка.

— Ще те изпратя.

Излизаме заедно и аз се чувствам странно, особено когато покрива ръката ми със своята. Светлините на моята сграда блещукат в далечината и аз не мога да мисля за нищо друго, освен как по-бързо да се върна там.

— Ще се прибираш ли за Деня на благодарността? — пита ме, докато прекосяваме мократа трева и влизаме под дърветата, където ни навалява дъжд.

Аз свивам рамене.

— Не възнамерявах, но може би ще се прибера. Родителите ми щяха да ходят във Флорида за празниците, но днес майка ми ми прати съобщение, че ще си останат вкъщи и да се прибера и аз.

— Трябва да се върнеш с мен и Люк — предлага той, докато пресичаме улицата през локвите и се качваме на тротоара. — Тръгваме след няколко дни.

Има много причини, поради които не искам да се прибера. Едната е, че човекът, който съсипа живота ми, ще отседне у нас.

— Ще си помисля и ще ти кажа.

— Знаеш ли, може да е забавно — казва той с ексцентрична усмивка. — Може да ни правиш компания с Люк и да ти покажем въображаемите забавления в живота ни.

Усмихвам му се половинчато, защото думите му ми напомнят за моя живот в родния ми град и колко го мразя.

— Може.

Той облизва устни и изглежда, сякаш може да ме целуне, и въпреки че искам да го направи, се притеснявам, че основанията му не са правилните. Протягам ръка към дръжката на вратата към общежитието ми.

— Мерси, че ме изпрати.

Измъквам пръсти от ръката му и забързвам по коридора, а той остава като зашеметен зад мен. Опитвам се да не гледам към тоалетната, когато минавам покрай нея, но не мога да мисля за нищо друго и накрая се връщам там.

Когато приключвам, отново мога да си поема дъх.

Кейдън

Не мога да спра да мисля за случилото се с Кали. Тя май смяташе, че ако ми каже, ще ме уплаши и ще избягам, но се получи точно обратното. Искам единствено да бъда с нея и да я защитавам, както нямаше кой да го направи за мен. Искам да направя всичко по силите си повече да не ù се случи нищо лошо.

Празниците наближават и се подготвям да се прибера у дома. Честно казано, не искам да се връщам там, но какво друго мога да направя? Нямам си никого освен майка ми и баща ми, колкото и противни да са. А и майка ми на практика ми се молеше, разправяше ми как Тайлър ще си е вкъщи и как не съм го виждал от години. Чудя се какъв ли е станал, след години пиянстване.

С Кали прекарахме последните няколко дни заедно, гледахме филми и си говорихме, но само като приятели. Не защото така искам, а защото нямам представа как да направя следващата стъпка.

Връщам се в общежитието си след последната лекция преди заминаването ми, когато забелязвам Кали да се разхожда сред дърветата и да чете книга. С пусната коса е и носи сива риза с дълъг ръкав и черни дънки.

— Интересна ли е книгата? — питам, спирайки пред нея.

Тя вдига глава и бързо затваря книгата, която се оказва дневникът ù.

— Здрасти, какво правиш?

Оглеждам тетрадката и повдигам вежда.

— Нали знаеш, че някой ден ще трябва да ми позволиш да прочета нещичко от това, което записваш там.

Тя бързо поклаща глава и притиска тетрадката до гърдите си, докато кръвта нахлува в лицето ù.

— В никакъв случай.

Реакцията ù още повече засилва желанието ми да го прочета.

Вървим през тревата заедно, без определена посока, като изключим тротоара.

— Реши ли вече дали ще се прибираш? — питам и пъхвам ръце в джобовете си. — Нали знаеш, че много искам да дойдеш.

Тя прави физиономия.

— И майка ми иска, но аз не знам… просто не обичам особено да ходя у дома. Напомня ми за прекалено много неща.

— И с мен е така — съгласявам се аз. — И затова трябва да отидем заедно. Можем да излизаме всеки ден и да си седим заедно. И Люк не обича да си ходи вкъщи, така че знам, че по всяко време може да ни откара.

Тя ме поглежда през мигли с недоверчиво изражение на лицето.

— Добре, ще си помисля.

— Звучиш скептично настроена.

— Ами просто… просто ми се струва невероятно аз, ти и Люк да излизаме заедно.

— Защо не?

Тя свива рамене. Обувките ù се влачат в калта по края на моравата.

— Защото преди не излизахме. Познаваме се от години, а сме си говорили само докато бяхме тук. Извън Афтън.

Завъртам се и заставам пред нея, а тя почти се блъска в мен.

— Мислиш, че ще те зарежа само защото сме си вкъщи?

Кали отново свива рамене и забива поглед в земята.

— Ами то е неизбежно. Хората ще се върнат, а много от тези, с които излизаш, не ме харесват.

Поставям пръст под брадичката ù и повдигам главата ù, взирайки се в тъжните ù сини очи.

— Дейзи ли имаш предвид?

— Дейзи, приятелите ù, всички от училище — отвръща тя нещастно. — Но няма значение. Просто не ми се връща у дома.

Тя прекарва картата си през заключващото устройство и аз отварям вратата към общежитието ù.

Тръгваме по празния коридор, обгърнати от топлия въздух.

— Какво ще правиш тогава? Ще останеш тук сама?

— Голяма жена съм — казва тя, когато се качваме в асансьора, и поклаща глава, като вижда усмивката ми. — Нямам предвид буквално.

Асансьорът върви нагоре и аз мълча, опитвайки се да измисля как да я убедя да дойде с мен. Когато стигаме пред вратата на стаята ù, започвам да се паникьосвам. От мисълта да я оставя сама тук ми се къса сърцето.

— Добре, ще бъда напълно честен с теб — заявявам и си поемам дълбоко дъх, защото това, което ще кажа, е съвсем истинско и по-искрено, отколкото всичко друго в живота ми досега. — Не искам да прекарвам толкова много време далеч от теб.

Тя засмуква долната си устна и я захапва.

— Сигурна съм, че ще се справиш.

Протяга ръка към ключалката и въвежда кода. Понечва да завърти сферичната дръжка на вратата, но аз я хващам за китката.

— Не, няма — уверявам я с разтреперан глас. — Започвам да се привързвам към малките ни разговори и… и ти си единственият човек, който знае всичко за мен.

Кали отпуска рамене и ме поглежда със съчувствие.

— Първо трябва да говоря с майка ми и да я попитам някои неща. Утре ще ти кажа.

Пускам я и отстъпвам. Чувствам се малко по-добре.

— Обещай ми, че наистина ще си помислиш.

Тя кимва и завърта дръжката.

— Обещавам.

После тръгва да влиза, но аз не мога да я пусна още. Пръстите ми я сграбчват за ръкава и я издърпват обратно в коридора.

— Какво прав…

Преди някой от двама ни да успее да възрази, долепям устни до нейните, оставяйки и двама ни без дъх. Докосвам лицето ù и обгръщам бузата ù с длан, а с другата ръка я притискам за кръста, извивайки тялото ù към моето. Вмъквам езика си в устата ù, само една бърза целувка, но тя носи цялото гладно желание, което тая в себе си. Краката ни поддават и аз бързо протягам ръка и се подпирам на стената, преди да сме паднали. Тя издава тих стон и аз се отдръпвам, защото знам, че ако продължа, ще стане много трудно да я пусна.

Тя мига на пресекулки, когато тръгвам заднешком по коридора с широка усмивка на лицето.

— И не забравяй, че обеща.

Кали влиза в стаята си със замаян поглед и хвърля тетрадката на леглото, преди да затвори вратата.

*  *  *

— Годишникът ти тук ли е? — питам Люк, когато влизам в нашата стая.

— Мисля, че да — отговаря той, като откъсва поглед от телевизора за секунда. Играе на някаква състезателна игра и е напълно зомбиран, удряйки по бутоните на джойстика. — Защо?

— Може ли да го погледна за малко?

Вземам кенче безалкохолно от минихладилника.

Той посочва вратата на дрешника и връща поглед към екрана.

— Мисля, че е там, в куфара.

Оставям кутийката в долната част на леглото и отивам до дрешника. Отключвам куфара, вдигам капака и преравям книгите, докато не го намирам прибран отстрани. Прехвърлям страниците, докато стигам до буквата Л и намирам Кали Лорънс.

Момичето на снимката не е тази Кали, която познавам. Косата ù стига до брадичката и е неравна, сякаш сама си я е рязала. Носи размъкнато яке, което скрива тънките ù рамене, и дебела черна очна линия, която поглъща красивите ù очи. Вижда се обаче същата тъга, витаеща около нея.

Преглеждам още няколко страници, но тя все едно не е съществувала. Изправям се на крака, връщам годишника и затварям куфара, като се чудя какво би било, ако бяхме приятели в гимназията. Не знам защо, но ми се струва, че нещата щяха да са малко по-лесни и тежестта върху плещите ми щеше да е малко по-поносима.

Кали

На следващата сутрин Сет ме събужда с ръгане в ребрата. Носи студени латета, русата му коса е малко разбъркана, а на лицето си има решително изражение.

— Сънувах нещо — започва той, като присяда на ръба на леглото ми. — Че може да искаш да говориш с мен. Всъщност имам много лошото чувство, че криеш нещо от мен.

Прав е. Не съм му казала как рухнах пред Кейдън. Напоследък Сет е много щастлив, защото излиза с Грейсън, и не исках да му развалям настроението с мрачните си мисли.

Сядам в леглото, поемам леденото кафе и почти го пресушавам на няколко глътки.

— Нали щеше да си ходиш тази сутрин?

Той кимва, отпивайки през сламката си.

— Така е, но ще откарам Грейсън, така че трябва да тръгна с малко закъснение.

Вдигам крака към гърдите си и облягам брадичка на коленете.

— Той с теб ли ще дойде?

Сет поклаща глава с изумен вид.

— О, не! Представяш ли си да заведа някое момче вкъщи и да го запозная с майка ми? Освен това аз едва го познавам.

Вдигам брадичка от коляното си и задъвквам сламката.

— А от колко време трябва да познаваш някого, за да се смята за сериозно?

Той сяда на леглото и слага ръце на коленете ми.

— Това го решават съответните хора, което ме подсеща за една от причините да се отбия.

Правя се на нацупена.

— Значи, не е, за да се сбогуваш с най-добрата си приятелка?

— Това е една от причините — казва сериозно той. — Другата е, че тази сутрин се натъкнах на Кейдън. Значи, обикновено си приказваме набързо за незначителни работи, но днес той питаше само за теб. Интересуваше се дали знам какво ще правиш за Деня на благодарността и дали скоро съм наминавал да видя как си. Та би ли искала да ми кажеш нещо?

Смръщвам се.

— Трябва ли?

Той кимва и поставя пластмасовата чаша на пода до краката си.

— Да не се е случило нещо между вас?

Подвоумявам се.

— Може би.

Той изчаква търпеливо да обясня. Накрая въздъхвам и му разказвам всичко, като пропускам някои по-емоционални подробности, но с достатъчно информация, за да схване основната идея.

— Казала си му? — пита той, а кафявите му очи са широко отворени. — Тоест казала си му всичко, така ли? Защо не ми разказа по-рано? Това е от нещата, които трябва да ми бъдат разкривани веднага след като се случат.

— Защото ти беше щастлив и защото дори не знам какво да мисля за всичко това. В смисъл, казах му, без да искам. — Отхвърлям одеялата от себе си и сядам на ръба на леглото, като спускам крака на пода. — В момент на паника.

— Защото те докосваше ли?

— Не, не беше заради това. Харесваше ми, че ме докосва, просто каза нещо, което ми напомни за… онова.

Той разбърква кафето си със сламката.

— Кейдън добре ли се държа? Не те нарани или те накара да се почувстваш ужасно, след като му каза?

— Изглеждаше добре. — Вземам си кафето и дланта ми се намокря от кондензацията по чашата. — Но може и да е, защото му е било жал за мен.

Сет започва да барабани с пръсти по коляното си.

— Или защото знае какво е някой да те нарани.

Избърсвам мократа си ръка в нощницата си.

— Възможно е, но не искам да се налага да се занимава с моите проблеми. Има си достатъчно собствени.

— А може би той те плаши, защото те кара да чувстваш неща, за които не си сигурна — отбелязва той.

— Пак ли ми прилагаш хватки от въведението в психологията?

Сет свива рамене.

— Може би, но работата е там, че според мен той искрено се интересува от теб. Трябваше да го чуеш онзи път, когато ти беше в библиотеката и ти се обадих да разбера къде си. Много се притесняваше за теб.

Вземам гумен ластик от кутията върху скрина и си връзвам косата, като оставям няколко кичура около лицето си.

— Сигурно защото избягах от него, след като… — казвам аз.

— Получи оргазъм? — довършва той. — Оргазъм. Оргазъм. Оргазъм. Това не е мръсна дума, Кали.

— Знам, че не е.

Довършвам леденото лате, като изсмуквам битата сметана от сламката, преди да хвърля празната чаша в коша за боклук.

— Добре тогава. — Той се изправя и изглажда гънките по тесните си дънки. — Ето какво ти предлагам. Трябва да си отидеш у дома за Деня на благодарността. Върни се с Кейдън и Люк, прибери се и се позабавлявай. Недей да стоиш тук сама. Притесняваш ме.

— Искам да отида с тях — признавам аз. — Но ако и той е там?

Той ми подава телефона ми.

— Обади се на майка ти и провери.

Сграбчвам телефона от ръката му.

— Ще ù изпратя съобщение.

Аз: Кой ще идва у нас за Деня на благодарността? Мама: Засега никой. Брат ти каза, че няма да се връща, а баба ти и дядо ти се отказаха. Моля те, миличка, кажи ми, че ти ще си дойдеш.

Поколебавам се и изсумтявам гневно.

Аз: Ще си дойда, но трябва да видя дали ще има кой да ме докара.

Мама: Татко ти може да дойде да те вземе, ако имаш нужда.

Аз: Може да успея да се кача при един човек.

Мама: Кой?

Аз: Един познат.

Мама: Кали Лорънс, какво криеш от мен? Познавам ли го?

Аз: Не знам.

Мама: Кали, просто ми кажи. Моля те. Ще ти направя любимия ти пай.

Аз: Трябва да прибирам багаж. До скоро.

— Леле — измърморва Сет, докато чете съобщението през рамото ми и ми лъха на кафе. — Като обсебена е.

— Не е свикнала да имам приятели. — Слагам телефона си на вибрация и го прибирам в задния си джоб. — Сигурно се сеща, че е някой градски.

На лицето му се разлива лукава усмивка и той допира върховете на пръстите си.

— Какво мислиш, че ще направи, когато разбере кой е?

Свивам рамене и изваждам един сак изпод леглото си, след което драматично размахвам ръце пред себе си.

— Ще откачи. Ще заподскача и ще вика: „Боже мили! Боже мили!“.

Той се засмива.

— Но ще си ходиш?

Кимвам, а сърцето ми се свива.

— Да, ще си ходя. Стига Кейдън да ме закара.

Сет прикрива устата си с ръка, за да заглуши смеха си.

— Басирам се, че с удоволствие ще те закара.

Стискам устни, потискайки една усмивка. Колкото и да се преструвам, от мисълта за това тялото ми потръпва. Започвам да слагам нещата си в сака, без да обръщам внимание на забележката му.

— Направи ми една услуга. — Сет пристъпва към мен и ме поглежда в очите със строго изражение. — Позволи му да се сближи с теб, ако иска, става ли? Дори можеш да зачеркнеш номер 34 от списъка.

Сгъвам якето си и го слагам в сака.

— Там пише да позволя на някого да се сближи с мен, което вече съм направила. Позволих на теб.

— Тогава ще го зачеркна и ще напиша името на Кейдън. — Той тръгва към вратата, но спира, преди да излезе. — Обаждай ми се всеки ден, за да не се тревожа.

— Да, сър — отвръщам отсечено с козируване и той се разсмива. — Ти също.

Когато Сет си тръгва, си досъбирам багажа и се отпускам на леглото, за да набера номера на Кейдън.

— Здрасти — вдига той, а около него се чува някакъв тътен.

— Здрасти… Приготвяш ли се да се прибираш?

— Да, в момента пренасяме багажа в пикапа. Даже тъкмо се канех да дойда при теб.

— Защо?

Той се засмива.

— За да видя дали си приготвяш багажа за къщи.

Започвам да си чопля нокътя на палеца.

— Кой казва, че ще си ходя вкъщи?

— Видях Сет тази сутрин и той ми обеща, че ще те навие — признава той. — И знаех, че ще го направи.

— Сет май се превръща в предател — отговарям, като лягам на леглото и зяпвам плаката на отсрещната стена.

— Кали, ако не искаш да идваш, не си длъжна — казва той и прави пауза. — Но аз много искам да дойдеш.

Още не съм сигурна, че искам.

— Добре, след няколко минути съм готова.

Затварям и се заглеждам през прозореца към листата, пръстта и дъжда, разсипани по тревата от вятъра. Как се промени толкова бързо посоката на живота ми? Правя неща, които иначе не бих направила — доверявам се на хората, изпитвам чувства, живея живота си. Чудя се колко ли още ще трае.

Петнайсета глава

# 21 Позволи си да скучаеш

Кали

Минаха два дни, откакто Кейдън и Люк ме оставиха у дома. За щастие, беше през нощта, така че майка ми не изтича навън да ме изложи. С Кейдън си пращаме съобщения, но не сме излизали.

През целия път към къщи се чувствах, все едно съм извън тялото си. Возех се в пикапа с Кейдън и Люк и беше сюрреалистично, сякаш наблюдавах как ми се случва, а не го преживявах. Имала съм няколко подобни момента, но никога не са били хубави като този. Бяха лоши и пълни с картини, за които ми се иска да бях сляпа.

Няколко дни преди Деня на благодарността е и с майка ми сме в кухнята. Шкафовете са пълни с храна, печката — с тенджери, а мивката — с мръсни чинии. По бежовите стени, по перваза на прозореца, в средата на масата и на рамката на вратата са сложени кафяви и оранжеви орнаменти с листа — майка ми винаги украсява навсякъде за празниците.

— Не мога да повярвам колко си се променила — усмихва ми се тя и аз поклащам глава, докато режа ябълка върху дъската. Майка ми докосва косата ми, забелязвайки дължината ù. — И си спряла да си режеш косата. Много се радвам. Искам да я видя по-дълга още откакто я отряза цялата.

— Не съм сигурна дали ми харесва — лъжа аз, като накланям глава и се отдръпвам от майка ми. Харесва ми, когато Кейдън я докосва, както правеше през по-голямата част от времето, докато пътувахме към къщи, но само толкова. — Даже мисля пак да я отрежа.

Тя слага ръце на хълбоците си и присвива светлокафявите си очи.

— Кали Лорънс, нищо подобно няма да направиш. Миличка, толкова си красива. Малко кльощава, но това сигурно е, защото не носиш онези размъкнати дрехи.

Заигравам се с подгъва на вталената си черна тениска.

— Кльощава съм колкото винаги.

Тя се пресяга зад себе си и пристяга връзките на престилката си с десен на малки ябълки.

— Е, тук ще те поугоим. Готвя като за световно.

Оставям ножа и вземам нова ябълка.

— Защо? Нали ще сме само аз, ти и татко.

— О, тази година сме на гости у семейство Оуенс. — Тя изважда дървена лъжица от едно чекмедже и затъква кичур от дългата си коса зад ухото си. — Поканили са много хора, както направиха преди няколко години.

Мръщя се при спомена за онази вечеря. Беше в годината, когато връзката на Кейдън и Дейзи започна да става сериозна, и тя направи вечерта същински ад за мен.

— Кой ще ходи?

Майка ми свива рамене и започва да си тананика в тон с песента от уредбата.

— Искаш ли да отидем на фризьор преди вечерята? Няма ли да е забавно? Да се нагласим?

Каня се да откажа и да обясня, че това е последното нещо, което ми се прави, когато телефонът ми издава сигнал за получено съобщение.

Кейдън: Знаеш ли, че г-жа Макгрегър изневерява на мъжа си с Том Пелони?

Аз: Ъ… какво?

Кейдън: А че Тина Милисън ще получи нов мерцедес за Коледа?

Аз: Трябва ли да знам тези неща? Защото нищо не разбирам.

Кейдън: Мисля, че майка ми има нужда от приятел. Преследва ме из цялата къща и ми разказва последните клюки. Дори искаше да я закарам на маникюр.

Изсмивам се под нос, но бързо се овладявам, когато виждам въпросителния поглед на майка ми.

Аз: Сигурно ù липсваш.

Кейдън: Не, скучно ù е и трябва да остави виното. Мисля, че баща ми често е ходил в командировки, докато ме нямаше, и празната къща я е накарала да откачи още повече, отколкото беше, преди да замина.

Аз: Моята иска да ходим на фризьор заедно.

Кейдън: Да, но ти си момиче.

Аз: Ох, бях забравила за миг. Мерси, че ми напомни.

Кейдън: Аз изобщо не съм забравил. Всъщност само за това мисля през цялото време.

Аз: Че съм момиче ли???

Кейдън: Че си момиче, което ужасно ми се иска да докосна в момента.

Стискам устни, без да знам как да реагирам. Откакто му натресох тайната си, да сме се целунали един път, а сега изведнъж ми говори мръсотии.

— Кали, какво има? — пита майка ми притеснено. — Изглеждаш зачервена.

Вдигам очи от съобщението към тревожния ù поглед.

— Нищо ми няма.

Тя протяга ръка към телефона ми.

— С кого си пишеш?

Обръщам ù гръб и отивам до масата, за да не вижда лицето ми.

Кейдън: Да не те уплаших?

Аз: Не, просто си мислех за нещо.

Кейдън: Как те докосвам ли?

— Кали, тенджерите кипнаха — обажда се майка ми. — Ще намалиш ли котлоните?

Аз: Трябва да изчезвам. Майка ми има готварска криза.

Кейдън: Добре, ще ти пиша после. Приготви се да ми отговориш;)

С пламнала кожа отивам да завъртя ключовете на котлоните. Въздухът се изпълва с пара, повдигам капака на една от тенджерите и разбърквам макароните във водата.

— Та за фризьора — продължава разговора майка ми, откъдето го прекъснахме. — Какво мислиш?

— Мисля да се кача в стаята си. — Избягвам въпроса ù и обърсвам ръце в хартиена салфетка. — Имам много работа.

— Но нали сте във ваканция — казва тя. — Би трябвало да сме заедно. Какво ще правиш горе, освен че ще скучаеш?

Майка ми винаги е искала да съм такава, каквато не съм, дори преди да се променя. Когато бях на шест, искаше да стана балерина, а аз исках да играя футбол. Когато бях на десет, реши, че ще е страхотно да ми купят цял гардероб рокли за училище, а аз исках единствено да си пробия ушите. Когато бях на единайсет, исках да се науча да свиря на китара. Тя ме записа на уроци за конкурси за красота.

— Скуката не е толкова лошо нещо. — Оставям ножа в мивката и тръгвам към задната врата. — Връщам се след малко.

Отправям се към гаража в студа навън. Прозорците и парапетът са леко заскрежени. Докато съм отсъствала, майка ми и баща ми са сложили един куп кашони в стаята ми, заедно с колекцията от футболни артефакти на баща ми. Можех да спя на дивана в дневната или да се настаня в апартамента над гаража. Избрах гаража, за да имам лично пространство. Пък и се радвам, че не се налага да спя в стаята ми, преследвана от спомени, които няма да ми дават да спя. Тук горе е спокойно и тихо — съзнанието ми е що-годе изчистено от бурята.

Качвам се по стълбите и затварям вратата след себе си, след което надувам двете печки и изваждам дневника си от чантата. Вадя и айпода си и си слагам слушалките, а после отивам на „Страхотния плейлист на Сет“. Той има много еклектичен музикален вкус и се чудя какво ще тръгне, когато натискам първата песен. Когато се мятам на матрака и вдигам крака на металната табла на леглото, в ушите ми зазвучава „Уърк“ от „Джими Ийт Уърлд“.

Отварям дневника и поставям химикалката върху хартията, а сърцето и умът ми препускат бясно.

През последните няколко дни се чудя какво би било да съм с Кейдън. Имам предвид наистина да съм с него. Колкото повече изследвам тази мисъл, толкова повече се чудя. Понякога ми се струва нередно да мисля за това, но друг път се радвам на мислите и доста ярките картини, които пробуждат. Сякаш вече не съм аз, сякаш ме е превърнал в момиче, което мисли за възможностите за живот и любов.

Онзи ден бленувах за него в дневната, представях си устните му върху гърдите си, като в онази вечер, преди да откача. Тогава майка ми влезе в стаята.

„Изглеждаш много щастлива — каза и седна на дивана до мен. — Много отдавна не съм те виждала да се усмихваш така.“

Погледнах я, ама наистина се вгледах в нея за миг. Дали някога ù е хрумвало, дори за част от секундата, че може би ми се е случило нещо ужасно? Дали не се е питала, но мисълта е била толкова мрачна, че съзнанието ѝ нe е могло да я възприеме?

Топла ръка ме докосва по рамото и ме стряска. Дърпам рязко ръката си, изправям се мигновено и изпускам химикалката и тетрадката на леглото.

Кейдън отстъпва и вдига ръце пред себе си, докато аз дишам тежко, коленичила върху леглото. Той носи широки шорти с джобове, черен анорак и гуменки. Косата му е прибрана под шапка без козирка, а устата му се движи, явно говори.

Бързо дръпвам кабела на слушалките.

— Какво правиш тук?

— Майка ти ми каза, че си тук. — Той оглежда малката стая, в която няма килим, а стените са само на гипсокартон, и погледът му се задържа за малко върху неоправеното легло. — Това твоята стая ли е, или стая за гости, или какво?

Оставям айпода на леглото и се изправям.

— По принцип трябва да е къща за гости. Нашите я оправят от години, но са стигнали само дотук.

Той се усмихва на една малка дупка в стената, която трябва да се шпаклова.

— Нашите щяха да луднат, ако някоя част от нашата къща изглеждаше така.

— Моите ги разсейват други неща: спорт, градски събрания, състезания по правене на пайове, опити да измолят от мен и брат ми да не ходим да следваме далеч. Имат проблеми с разделите.

— Значи, предпочитат да живеят. Това ми харесва. — Той застава с лице към мен и изумрудените му очи проблясват. — Майка ти изглежда мила. Знам, че се познаваме и така нататък, но този път ми се стори особено разговорлива.

Примирам вътрешно.

— Какво ти каза?

Той си сваля шапката и разрошва косата си с пръсти, така че корените се изправят и върховете падат над челото му.

— Не много неща.

Прицелвам подозрителен поглед в него и повдигам вежди.

— Така ли? Защото, честно казано, се съмнявам. Дори се обзалагам, че ти е казала доста неща.

Кейдън се мъчи с всички сили да не се усмихне.

— Беше страшно мила. — Той ме заобикаля и аз се обръщам, за да бъда с лице към него. — Каза, че много се вълнува, задето се виждаме, и толкова се радва, че сме добри приятели.

— Не съм ù го казала аз — уверявам го, засрамена. — Тя просто си решава някакви неща.

Кейдън минава зад мен и аз понечвам пак да го последвам, но той обвива пръсти около раменете ми, за да ме задържи на място, и притиска гърди в гърба ми.

— Защо да не ù го кажеш?

Свивам рамене, потрепвайки от дъха му върху врата ми, когато навежда глава над рамото ми.

— Защото не ù казвам нищо. Н-не ù…

Гласът ми заглъхва, когато устните му стигат до ухото ми и докосват крайчеца му.

— Ако не сме добри приятели, тогава какви сме, Кали? — Той улавя меката част на ухото ми в устата си и нежно прокарва зъби по кожата. — Защото много искам да разбера.

— Не знам — прошепвам аз, като се питам откъде, по дяволите, се взеха тези въпроси.

— Не можех да спра да мисля за онова съобщение и реших, че трябва да дойда тук и да чуя отговора ти — шепне той с дрезгав глас. — Всъщност щях да дойда и по-рано, но баща ми ме кара да тренирам. Каза, че… каза, че малко съм се отпуснал, откакто съм заминал.

Твърдите му като скала гърди, които се притискат в гърба ми, доказват какъв лъжец е баща му.

— А… добре ли си? — питам предпазливо. — В смисъл, баща ти нали не е… не ти е направил нещо?

— Добре съм. Той почти не се вясва. Явно ходи на много градски събрания и благотворителни събития. Родителите ми винаги са били много добри в това да се показват в най-добра светлина пред хората. — Той замълчава за миг. — Ти добре ли си? Не сме си говорили много с теб. Исках да говорим в колата, но Люк беше там.

— Нищо — отвръщам аз. — Не ми се говори особено.

Той се поколебава, поема си дъх и го изпуска, а гърбът ми се надига и спуска заедно с равномерното движение на гърдите му.

— Какво ти се прави тогава?

Това, за което пишех в дневника си.

— Не знам…

От гърлото ми излита тихо стенание, когато Кейдън захапва областта под ухото ми.

Ръката му се плъзва около кръста ми, нагоре по корема, между гърдите и спира върху врата ми. Той обхваща челюстта ми с пръсти и обръща главата ми към себе си, без да ме пуска. От толкова близо забелязвам, че има драскотина на бузата и брадата му е леко набола.

— Добре ли си? — Вдигам ръка и нежно прокарвам пръсти по бузата му. — Това откъде е?

— Просто малка драскотина. — Той отваря широко очи и зениците му се свиват. — Нищо ми няма, честна дума.

Дишането ми се ускорява и гърдите ми се притискат в ръката му, а погледът му спира върху устните ми. Той приближава лице към моето и очите ми сами се затварят, когато устните му докосват моите. Движат се бавно, докато той ме придържа с една ръка през гърдите, а другата плъзва по корема ми и сграбчва тениската ми. Опитвам се да измисля какво да правя с ръцете си и накрая просто се хващам за неговите. Оставям устните ми да се разтворят и главата ми се отпуска назад, когато топлият му език навлиза в устата ми и отнема въздуха от дробовете ми.

Внезапно Кейдън се стяга и се отдръпва, за да ме погледне в очите.

— Искаш ли да спра? Защото винаги можеш да ми кажеш, ако искаш да действам по-бавно.

Обмислям думите му, но само за миг, след което поклащам глава.

— Не.

— Сигурна ли си? — проверява той и аз кимам с твърде голям ентусиазъм.

Кейдън спуска длани по тялото ми и ме завърта с лице към себе си. Заставам на пръсти и обвивам ръце около врата му, а той притиска кръста ми и тялото ми се извива на дъга към неговото. Когато устните ни се срещат, усещам искра, която се спуска с гъделичкане вътре в мен, и издавам безумно висок стон, а коленете ми омекват. Страните ми пламват, но той изстенва, обхваща лицето ми с длани и ме повежда нанякъде. Краката ми се преплитат с неговите, когато тръгвам назад, и след секунди двамата падаме върху матрака.

Моля се на бога този път мигът да не приключи. Да не ме застигне нищо от онзи ден.

Тялото му се наглася по моето. Той заравя пръсти в косата ми, а с другата ръка стиска бедрото ми. Пъхам ръце под анорака му и напипвам очертанията на мускулите и неравните белези. Коремът му се стяга при докосването, но той продължава да изследва устата ми с език, прокарва върха му по небцето, а след това захапва леко устната ми. Пръстите му се насочват към ръба на дънките ми и аз потрепервам отвътре. Потривам стъпала едно в друго и стягам крака в опит да облекча туптежа между краката си.

— Кали… — изпъшква той и когато се обръщаме настрани, ръката му започва да навлиза под дънките ми.

Изненадвам се колко силно тялото ми иска Кейдън да ме докосне там, затова продължавам да го целувам, докато от устните ми не започват да се откъсват трепетни стонове, и аз прокарвам пръсти през косата му. Неговите остават в дънките ми, сякаш ме изпробва, а после той най-сетне плъзва един от тях в мен.

Кейдън отделя устни от моите, за да ме погледне в очите.

— Добре ли си?

Притеснявам се и се страхувам, но усещането е страхотно.

— Да — отвръщам и задъханият ми глас му е достатъчно уверение.

Кейдън започва да движи пръста си, отново притиска устни в моите и вмъква език в устата ми, а другата му ръка обхваща гърдата ми през тениската и изтръгва ахване от мен. Започвам да извивам и притискам таза си в него, а той плъзва ръка от гърдата към крака ми и го вдига върху хълбока си, така че да съм разтворена пред него.

Отмятам глава назад върху възглавницата, като се мъча да си поема дъх. Докато пръстът му ме масажира отвътре, Кейдън леко се отдръпва и наблюдава удивено как всяка част на тялото ми се надига и снижава. В същия този момент нещо дълбоко в мен избухва в топлина и аз ахвам, мъчейки се да го задържа и удължа, но след няколко секунди се връщам на земята.

Кейдън измъква пръста си от мен и ме целува нежно. Дъхът му опарва устните ми.

— Още ли си добре?

Кимвам утвърдително. Дишането ми е неравномерно, а кожата ми е влажна от пот.

— Страхотно.

Той се усмихва на отговора ми и обикновено бих се изчервила, но еуфорията още не е напуснала тялото ми. Той ляга по гръб с ръка под тила ми, прокарвайки пръсти през косата ми, и се взира в тавана с объркано изражение.

— Трябва да се видя с Люк. Не спря да ми пише, трябвало да се разкара от шибаната къща. Казах му, че ще се отбия у вас за няколко минути, и после ще отида у тях.

— А. Добре.

Малко ме боли, че си тръгва.

— Няма да седим при него цяла вечер, обещавам. — Той става от леглото и ми подава ръка. — Можем да се върнем тук по-късно или да отидем на кино.

Поемам ръката му и го зяпвам.

— Искаш да дойда с теб ли?

Той ме вдига на крака, мръщейки вежди.

— Какво? Да не мислеше, че дойдох само за да… ти направя това?

Чувствам се глупаво.

— Може би. Започна да ми пращаш онези съобщения ей така, от нищото. — Свивам рамене. — Не знам какво си мислех.

Той тръгва към вратата, без да пуска ръката ми.

— Кали, аз не те използвам. Съобщенията бяха заради сексуалното напрежение, което ме завладя. Ако не искаш да правим някакви неща, можеш да ми кажеш.

— Искам да правим неща — казвам. — Онази вечер, когато се случи онова, се паникьосах само защото ти каза нещо, което ми напомни за случилото се… с онова, другото нещо. Ти не беше направил нищо.

Тревогата в очите му се стопява и той вдига ръката ми към устните си и я целува нежно.

— Значи, можем да продължим?

Кимвам, макар че не знам накъде отиваме. Обаче страшно много искам да разбера, особено след това, което направихме току-що. Винаги съм смятала, че тези неща ще са невъзможни за мен, че ще ми напомнят прекалено много за случилото се, но този път през цялото време мислех само за Кейдън. Всичко останало изчезна от съзнанието ми.

Шестнайсета глава

# 7 Направи нещо просто за кеф

Кейдън

Притеснявам ce, че навлизам твърде надълбоко. Не можех да спра да мисля за нея, след като с Люк я оставихме у тях, и затова се насилих да стоя настрана. Колкото по-дълго отбягвах срещата ни, толкова по-силни ставаха чувствата ми. Единствената ми мисъл беше да съм с нея, особено след като баща ми се държи като задник, откакто се прибрах. Не ме е удрял, но никак не е лесно да съм в една стая с него, дори за малко.

Накрая реших да отида да видя Кали, защото знаех, че ще се почувствам по-добре. Смятах просто да се отбия набързо, но ме заляха толкова много емоции, че не можех да се владея, и в крайна сметка нещата се поразгорещиха. Когато Кали свърши, едва не умрях. Единственото ми желание беше да ù разкъсам дрехите и да вкарам члена си в нея, да усетя всяка частица от тялото ù, да усетя всичко. Но се страхувам какво може да се случи, ако прекрачим тази граница. Какво ще означава за нея — и какво ще означава за мен. Аз съм сбъркан в главата. Трябва да я оставя и да си тръгна, но съм шибан слабак.

Кали се разхожда из малката ми стая на сутеренния етаж, разглежда трофеите ми и снимките по стената. Поглежда към леглото в ъгъла, после към кожените дивани и телевизора. Мястото в стената, където забих юмрука си, е ремонтирано, сякаш онази вечер никога не се е случвала. Но се случи. И донякъде се радвам, че се случи, защото доведе Кали в живота ми.

— И какво е това? — пита тя с любопитство. — Ергенската ти квартира ли?

Отварям страничната врата, от която се излиза навън, за да пусна Люк. Той изтича да вземе хладилната си чанта от пикапа. Баща ми го няма тази нощ, слава богу, а майка ми не ни видя да влизаме.

— Ами може и така да го наречеш. Всъщност е просто мястото, където се криехме с братята ми, когато се опитвахме да бъдем невидими.

Много е странно да говоря открито за това с нея. Тя сяда на облегалката на дивана с провесени от ръба крака.

— Иска ми се и аз да имах такава стая, като бях малка.

— Какво, по дяволите, ще правим тази вечер? — пита Люк, като влиза в стаята със синя хладилна чанта в ръка, зачервено лице и кал в косата. — Аз лично бих се постарал да не преживявам отново последната вечер, когато бяхме тук.

— Какво е станало тогава? — пита Кали с интерес.

— Някой здраво се натряска и изяде юмрука на Дан Зелман. — Люк ме поглежда и оставя чантата на масата. — Много беше тъпо да се сбиваш с него.

Трепвам при спомена и свивам, и отпускам пръстите на ръката си.

— Да, доста болеше.

Кали ме поглежда.

— Дан Зелман ли? Той е огромен. Защо ти е било да се сбиваш с него?

Свивам рамене и сядам до нея на облегалката на дивана.

— Бях пиян — обяснявам, а после се навеждам към ухото ù и прошепвам: — И ми беше криво, че нямах смелостта да ударя някой друг онази сутрин.

— Баща ти ли? — пита шепнешком тя, като извърта глава и устните ù почти докосват моите.

Намествам се притеснено.

— Да, общо взето.

Люк отваря хладилника и по земята със звънтеж изпопадат бутилки бира.

— Проклятие! Не бях аз виновен!

Завъртам очи с преувеличена досада и Кали се засмива. Скачам от дивана и отивам да му помогна да ги събере, доволен, че никоя не се е пръснала. Сега най-малко от всичко ми трябва баща ми да слезе и да намери килима олян и смърдящ на бира.

След като ги прибираме, Люк изважда бутилка „Джак Даниълс“ от хладилната чанта.

— Шотове за всички.

Кали поклаща глава, спуска крака от дивана и скача на пода.

— Без шотове.

Аз ù се усмихвам игриво.

— Какво? Не се ли забавлява последния път, когато се напи?

— Аз дори не го помня — казва тя със затаен в гласа смях. — Ти обаче помниш. Така че ти ми кажи. Забавлявах ли се?

Ухилвам се широко и прибирам един кичур зад ухото ѝ.

— Така изглеждаше.

— Би било чудесно, ако просто ми кажеш какво съм направила и казала.

— Не, по-добре е да го запазя за себе си. Повярвай ми, ако не знаеш нещо, то не може да ти навреди.

— Знаете ли какво? — пристъпва Люк към нас и отвинтва капачката на шишето. — Можем да го направим като игра. Така, ако си много добър, изобщо няма да се налага да пиеш.

Кали мести поглед между двама ни.

— Каква игра?

Люк ме поглежда косо и аз поклащам глава, защото знам накъде бие.

— Правилата са много прости. Някой казва нещо от рода на: „Никога не съм заспивал в предния двор на съседите, защото съм бил толкова гипсиран, че съм го взел за своя“. — Той ми подава шишето. — И сега той трябва да отпие.

Грабвам бутилката от ръката му, отмятам глава и насила преглъщам голяма глътка уиски.

— Мерси, че ме използва за пример.

— Значи, как? — пита Кали. — Ако си направил това, което казва другият, трябва да отпиеш?

Облизвам алкохола от устните си.

— Да, но не се налага да играеш. Може просто да си говорим. Люк мисли, че всичко трябва да се върти около алкохола.

Той дръпва бутилката от ръката ми и ми хвърля суров поглед.

— Не е вярно. Просто се опитвам да се отърва от скуката. Тук няма какво да се прави, след като всички заминаха.

Кали вдига едното си рамо.

— Може да играем. Аз не съм правила много неща, така че шансовете май са на моя страна.

— Да, обаче не знаеш много за нас — казва Люк с лукав тон. — Така че ще ти е трудно да измислиш с какво да ни хванеш.

Тя отново свива рамене с поглед, който ме кара да се запитам дали пък не знае нещо.

Настаняваме се на дивана, Кали от едната страна, а аз от другата. Люк сяда на разтегателния фотьойл, вдига крака на холната масичка и отпива направо от бутилката, след което я оставя на масата.

— Е, кой иска да започне?

— Аз — предлага Кали с вдигане на ръка.

— Сериозно? — питам аз. — Защото не си длъжна. Не си длъжна да участваш в нищо от тези неща.

Тя се усмихва невинно, увивайки кичур коса около пръста си.

— Няма проблем. Наистина.

— Нека пробва — казва Люк, премята ръце на облегалката на фотьойла и се отпуска в него. — Много искам да чуя какво ще излезе от устата ù.

Посочвам бутилката.

— Добре, да видим какво можеш.

Кали прехапва устна, обмисляйки какво да каже, а после забива поглед в Люк.

— Никога не съм уверявала треньора си, че не съм пияна, след като очевидно съм била натряскана на мач.

Лицето на Люк посърва.

— Откъде знаеш за това?

Тя свива рамене.

— Баща ми е треньорът и аз дочувам разни неща.

С поглед, прикован в Кали, той отмята глава и изгълтва повече от един шот от бутилката.

— Добре, сега трябва да ти го върна.

— Това не е по правилата! — Кали ме поглежда за помощ и сините ù очи са помрачени от паника. — Нали?

— По моите правила е. — Люк потупва брадичката си и се навежда. — Никога не съм стъпвал върху спрей и не съм оставял размазана боя по пода, която касиерът после да трябва да чисти.

Тя завърта очи, докато на устните ù се появява усмивка, демонстрирайки състезателен хъс. Как само мечтая да беше насочен към мен.

Люк поклаща бутилката пред лицето ù, за да я подразни, и тя я грабва от ръката му. С отвратена физиономия допира устни до гърлото, накланя се назад и изсмуква съвсем малка глътка. После се задавя и бута шишето към Люк с извърната глава и затворени очи.

— Боже мили! Това е по-зле от водката — потреперва тя и запримигва като луда.

Разсмивам се, приближавам се до нея на дивана и я прегръщам през раменете.

— Кали, Люк играе мръсно. Ти го нападна, сега очаквай да ти отвърне със същото.

Тя издава нацупено долната си устна, която лъщи от уискито.

— Чакай малко, имаш нещо на устните.

Навеждам се и го изсмуквам. Очите ù се разширяват, когато облизвам устни и се отдръпвам.

— Права си, „Джак“ е доста гадно.

— Ужасно е — съгласява се тя с треперещ глас.

— Добре, сетих се за едно — казвам аз и се покашлям. — Никога не съм се прибирал вкъщи само по розов халат и чехли.

Кали изсумтява през смях, а Люк присвива очи.

— Яко си го просиш. Сега ще ù разкажа всичките ти мръсни тайни, шибаняк такъв.

Аз се разсмивам и вдигам ботите си върху масата.

— Това беше само да ти го върна, задето я нападна.

— Може ли да чуя защо е трябвало да го направи? — пита Кали, докато Люк отпива.

— Много ми е любопитно.

— Бил на гости на едно момиче — започвам аз, без да обръщам внимание на смъртоносния поглед на Люк. — И докато правели секс, се появили родителите ù. Били си свалили всички дрехи в дневната, така че се наложило да вземе халата и чехлите ù, защото само те му станали.

— А и беше кучи студ — припомня си Люк и пак отпива от шишето. — Макар че си заслужаваше за секс с Кари Делмарко.

Кали закрива устатата си с длан и навежда глава, сигурно за да прикрие неудобството си. Безумно сладко е и изведнъж се улавям, че мечтая Люк да си тръгне, за да остана насаме с нея.

— Сетих се за едно — заявява Люк и ми хвърля злобен поглед. Очите му се зачервяват и говорът му е малко нестабилен. — Никога не съм казвал на момиче, че съм фронтменът на „Шевел“, само за да я забия.

— Ще те убия заради това. — Протягам се през масата, за да конфискувам бутилката от ръката му. — Нали ти е ясно?

Той ми се хили, докато отпивам и гледам към Кали.

— Бях на петнайсет. По онова време правех много тъпотии.

Тя не изглежда притеснена, но понякога е трудно да разбереш какво мисли.

— Добре, сетих се за друго. — Забивам поглед в Люк и ми се иска да го пребия. — Никога не съм правил стриптийз на масата в пълна с хора стая.

Той отпива отривисто и преглъща алкохола с подскок на адамовата ябълка, а очите му са студени.

— Никога не съм се събуждал разреван посред нощ заради кошмар от филма „Хелоуин“.

— Бях на десетина години — възразявам и дръпвам бутилката от ръката му. Отпивам голяма глътка и започвам да усещам как алкохолът гори в тялото ми. — Никога не съм се напикавал, защото са ме заключили навън и не съм могъл да вляза.

Люк грабва шишето от протегнатата ми ръка, като разлива малко уиски върху масичката.

— Никога не съм изпращал писмо на момиче, в което трябва да отбележи верния отговор, „да“ или „не“. „Харесваш ли ме, Тами Бентлър? Мислиш ли, че съм сладък?“

Кали избухва в смях и запушва устата си с ръка, а раменете ù се превиват към коленете.

— Дори не знам какво да правя с цялата тази информация.

Изливам още един шот в гърлото си и обърсвам уста с ръкава си. Въпреки че съм ядосан, задето Люк ме изкарва някакъв кретен, се радвам, че Кали е щастлива.

— О, смешно ли ти се струва? — питам я, а тя вдига глава, бършейки очи, и кимва. — Защото лесно мога да те хвана и теб.

Тя поклаща глава, все още усмихната.

— Не знаеш чак толкова за мен, Кейдън, така че не се притеснявам особено. Освен това вече ти казах, че не съм правила кой знае какво.

Навеждам се към нея и слагам устни до ухото ù, като отмествам косата ù назад.

— Никога не съм получавал една от най-страхотните целувки в живота си под дъжда.

Яко пиян съм и признавам повече, отколкото бих казал на трезва глава, но в момента на пияния ми мозък не му пука.

Кали потреперва от допира на дъха ми, раменете ù се дръпват нагоре.

— Само че си го правил, нали? А може би не си. Не знам.

— Обожавам, когато говориш несвързано. Много е сладко. — Допирам бутилката до устните си, отмятам глава и отпивам, с което отговарям на въпроса ù. После ù поднасям шишето с прикован в нея поглед. — Ти си наред, освен ако не е вярно.

Пръстите ù треперят, когато взема бутилката в ръка. Наблюдавам как се движат устните ù, докато накланя глава назад и отпива голяма глътка. Сигурно не трябва да я зяпам, но да гледам как се движат устните ù ме разсейва и възбужда.

Тя започва да кашля, издувайки бузи, оставя бутилката на масата и забърсва устни с ръкава си.

— Боже, как пари.

Люк взема бутилката от масата и става на крака.

— Трябва да се изпикая, мамка му.

Отваря вратата на сутерена и излиза със залитане, като я оставя открехната след себе си.

Кали ме поглежда объркано.

— Защо излезе навън?

— Така прави, когато е пиян. — Отпускам се назад с ръка все още около раменете ù. — Обича да пикае навън.

— Ще се оправи ли? — Кали вдига крак на дивана и го прибира под себе си. — Изглежда доста пиян. Ами ако тръгне към гората и се загуби?

— Ще се оправи — отхвърлям притеснението ù аз, защото не ми се говори повече за Люк.

За минута седим в мълчание и аз я наблюдавам с крайчеца на окото си, умирайки си да я докосна, както я докосвах по-рано у тях.

Тя се завърта към мен и стисва устни, потискайки усмивката си.

— Наистина ли си пратил писмо с анкета на Тами Бентлър?

— Искам да поясня, че това се случи в трети клас.

Отпускам се на дивана, хващам я за рамото и я придърпвам надолу към себе си, за да легнем един до друг, а после преплитам крака с нейните.

Тя си удря главата на облегалката за ръце, докато се намества.

— Ох… и тя какво отговори?

— Ето, вдигни си главата — казвам и слагам ръка под нея, като възглавница. — Отговори ми, че няма начин.

Кали се обръща настрани, с лице към мен.

— Много тъжно. Аз щях да кажа „да“.

— Така ли? — питам със съмнение. — Защото не бях толкова чаровен, колкото сега.

Тя се задавя със смеха си и свежда глава към гърдите ми.

— Ами аз малко нещо те харесвах в началното училище.

— Моля? — Слагам ръка под брадичката ù и повдигам главата ù, за да я погледна в очите. — Сериозно?

— Мисля, че знаеш, че почти всички момичета те харесваха, и затова съм изненадана, че Тами е отговорила с „не“.

— Мисля, че Тами щеше да приеме писмото по-добре, ако беше от някой като теб.

— В смисъл… тя харесваше… харесва момичета ли?

Свивам рамене и вдигам поглед към тавана.

— Така чух, кой знае дали е вярно — казвам и спирам за малко, поглеждайки към нея. Тя навлажнява устните си с език. — Колко си пияна?

— Изобщо не съм пияна — отвръща тя. — Изпих две малки глътки.

Щипвам я отстрани и тя слага ръка върху ребрата си в защитен жест.

— Да, но си много дребна и не носиш.

— Не съм чак толкова дребна — възразява тя. — И честна дума, не усещам почти нищо.

За миг разглеждам внимателно очите ù, след което се приближавам предпазливо.

— Значи, ако сега те целуна, няма да означава, че се възползвам от теб?

— Не, но може да означава, че аз се възползвам от теб. Дъхът ти мирише почти колкото бутилката.

Тя размахва ръка пред носа си с усмивка.

— Уверявам те, можеш да се възползваш от мен и аз няма да имам нищо против, дори след като изтрезнея.

Притискам устни в нейните и усещам как сърцето ми тътне в гърдите, когато Кали остава без дъх.

Спуска се тишина, докато лежим, опрели чела и смесващи дъха си. Слагам ръка върху ханша ù, затварям очи и усещам силата на мига като отворена рана.

— Имам въпрос — прошепва тя. — Колко души видяха Люк в онзи халат?

— Нали се сещаш как всяка Коледа в центъра има коледен хор?

— Да.

— Ами той мина от там.

Тя се разсмива, претъркулва се върху мен и заравя лице в рамото ми, докато кракът ù се плъзга по корема ми.

— Там винаги има супер много хора. Боже мили, сигурно и нашите са били там! Те винаги ходят.

— Знам… — Вдишвам миризмата на косата ù; шампоан, смесен с цигарен дим от пътя за насам, когато Люк пушеше в колата. — Кали, аз… — Мамка му! Какво, по дяволите, ми става? — Ужасно искам да те целуна.

Тя замръзва и гърдите ù докосват моите, когато издишва бавно.

— Така ли?

Отмествам косата от лицето ù и тя ме поглежда през дългите си мигли.

— Може ли?

Кали остава неподвижна за секунда, след което кимва.

— Да, може.

Изпускам напрегнат дъх и се навеждам към нея, като накланям глава настрани. Притискам устни в нейните, после засмуквам леко долната ù устна, а тя издава дрезгав стон, който залива тялото ми с желание. Гмурвам се в целувката, отварям уста и галя устните ù с език. Топла е и има вкус на уиски и аз искам още — повече, отколкото вероятно сме готови да понесем.

Хващам я за кръста и я издърпвам в скута си, така че да ме възседне.

— Не мога да се спра с теб.

От устните ù се откъсва тихо възклицание, когато твърдият ми член се притиска в нея.

— Кейдън… — започва тя, но спира, когато вплитам пръсти в косата ù и насочвам лицето ù към моето. Отмествам устни надолу по врата ù и засмуквам кожата, поглъщайки вкуса ù.

— Трябва да ти кажа нещо. — Вътрешният ми глас крещи, че трябва да млъкна. Че съм пиян и че не е добра идея да го казвам, но въпреки това не се спирам. — Не съм изпитвал такива чувства към никого досега.

Тялото ù се сковава, докато дъхът ù трепти върху врата ми.

— Какво?

— Ти и аз… толкова ми харесва. Никога не ми е харесвала толкова много мисълта да съм с някого.

Тя въздъхва бавно, надига се и слиза от мен.

— Мисля, че може би е по-добре да говорим за нещо друго.

— Какво например?

Притеснявам се, че съм я уплашил, както уплаших себе си.

— Например нещо, което те прави щастлив — предлага тя. — Или нещо, за което няма да съжаляваш на сутринта.

— Това си ти. Кали, ти си единственият човек, който ме е карал да се чувствам щастлив по каквато и да било причина. Онази вечер, когато ме спаси, ти промени нещо в мен. Накара ме да поискам да живея.

Говоря истината, като знам, че на сутринта цялата тежест на казаното ще се стовари върху ми.

Седемнайсета глава

# 21 Създай собствени спомени

Кали

Снощи беше интересно, меко казано. Кейдън се напи и наговори куп неща, които вероятно не би казал на трезва глава, затова го спрях. Не искам да ми казва разни неща само защото е пиян. Достатъчно пъти съм слушала какви глупости плещи Сет и никога не е говорил сериозно.

В крайна сметка заспивам на леглото в ъгъла и когато се събуждам, ме връхлита тотален ужас. Телефонът ми бръмчи с хиляда съобщения от майка ми. Дори не си правя труда да ги отворя. Скачам от леглото и бързо отивам до дивана, където лежи Кейдън, обърнат на една страна, със затворени очи и ръка върху лицето.

Поглеждам през рамо към Люк, който спи на пода с глава върху възглавница, и после клякам пред Кейдън.

— Събуди се. Трябва да ме закараш вкъщи.

Той диша тихо, гърдите му се надигат и спускат равномерно. Слагам ръка на бузата му и прокарвам палец по белега под окото.

— Кейдън, моля те, събуди се. Майка ми откача.

Той повдига клепачи, зениците му се свиват на светлината и вече изглежда, сякаш дори не е спал.

— Колко е часът?

Поглеждам екрана на телефона си.

— Почти единайсет. През цялото време ли беше буден?

Той свива рамене, сяда на дивана и изпъва ръце над главата си. Тениската му се повдига над корема и аз се мъча да не го зяпам.

— Буден съм от известно време. Мислех си за разни неща.

— Аха. — Изправям се и започвам да търся якето си из стаята. — Можеш ли да ме закараш? Или да събудя Люк?

— Това е опасна територия — казва той и става от дивана. — Люк не е по ранното ставане.

Пъхам ръце в ръкавите на якето си.

— Дори не помня как съм заспала. Както си говорехме и в следващия момент се събуждам в леглото.

Той се усмихва и взема ключовете на Люк от холната маса.

— Мисля, че това го направи насън. Лежеше до мен, после внезапно стана и отиде на леглото. Изглеждаше доста замаяна.

Кейдън отваря задната врата и двамата излизаме на студения предобеден въздух. Небето е светлосиньо, на места покрито от тънка мъгла. Къщата до басейна е вляво от мен. Кейдън затваря вратата и двамата тръгваме по тревата в мълчание. Не знам какво да кажа. Неловко ми е да нося думите, които сам не помни.

Внезапно той спира до ъгъла на къщата и прокарва ръка през разбърканата си коса.

— Спомням си.

Поглеждам го през рамо.

— А?

Той прави няколко колебливи крачки към мен.

— Не бях толкова пиян. Помня какво казах. На практика половината нощ лежах на дивана и се опитвах да измисля какво, по дяволите, ще ти кажа, когато и двамата се събудим.

Издишам бавно.

— Няма нужда да обясняваш. Прекарала съм достатъчно време със Сет, за да знам какво става на следващия ден. Повярвай ми, той е правил и казвал страшно много неща, за които съжалява.

Кейдън поклаща глава с въпросително изражение на лицето.

— Но аз не съжалявам. Просто… не знам какво да правя. Когато казах, че към теб изпитвам чувства, каквито не съм изпитвал преди, говорех сериозно, и това жестоко ме плаши, особено като се има предвид, че има още много неща, които не знаеш за мен. Лоши неща.

Прекосявам разстоянието помежду ни.

— Не го вярвам. Не вярвам, че в теб има лоши неща. Само неща, които мислиш за лоши.

Той гледа към пътя зад мен, разтривайки тила си.

— Нямаше да говориш така, ако знаеше какво е.

— Винаги можеш да ми кажеш — предлагам аз — и да оставиш сама да преценя.

Той ме поглежда в очите.

Поемам си дълбоко дъх, готова да кажа нещо, което ме ужасява.

— През последните шест години се страхувах от почти всички, с изключение на Сет, но с него имаме нещо общо, нещо ни свързва и аз му се доверих доста бързо. С теб беше същото. Онзи път, когато се качихме на скалата, може би съм изглеждала ужасена — както си и беше, — но дори само да отида там с теб и да ти позволя да ми помогнеш да се кача на скалата, беше огромна стъпка за мен. Доверих ти се, а това значи нещо.

— Искам да ти кажа — промълвява той, — наистина искам, но не знам дали мога.

— Каза ми за баща си.

— Да, но това е различно. Това е…

— Къде беше, мамка ти? — Бащата на Кейдън се появява бесен иззад ъгъла, облечен в тъмносин анцуг. Лицето му е яркочервено и ръцете му са свити в юмруци. — Трябваше да… — Спира се, когато ме вижда до Кейдън. — Ти коя си?

Автоматично сграбчвам ръката на Кейдън.

— Кали Лорънс.

Споменът изплува върху гневното му изражение.

— А, дъщерята на тренер Лорънс?

Дежа вю.

— Да, срещали сме се няколко пъти.

Той ме гледа втренчено за известно време, сякаш се опитва да ме принуди да се отдръпна от страх. Накрая премества поглед върху Кейдън.

— Тази сутрин трябваше да тренираме. Забрави ли?

Ръката на Кейдън се стяга около моята.

— Да, извинявай. Успах се и трябва да я закарам у тях, така че сега не мога да дойда.

Той отваря и свива длани, а на врата му се издува вена.

— Колко ще се бавиш?

Кейдън свива рамене.

— Не знам, може би около трийсет минути.

Господин Оуенс ме поглежда с недоволен вид.

— Защо не се закара сама вкъщи? Имаме график.

— Не, ти имаш график — казва Кейдън и после се стяга, когато лицето на баща му се сгърчва от раздразнение. — Просто мислиш, че трябва да го следвам.

— Извинявай, на мен ли говориш? — Заплахата, която излъчва, е ужасяваща до смърт и ми се приисква да се хвърля зад гърба на Кейдън и да се скрия. — Защото ми се струва, че забравяш правилата тук и какви са последствията, ако ги забравиш.

— Трябва да тръгвам.

Дишайки накъсано, Кейдън затяга хватката върху ръката ми и заобикаля баща си, като ме влачи след себе си.

— Кейдън Оуенс — провиква се баща му, — само да си посмял да си тръгнеш от мен.

С Кейдън хукваме към пикапа, паркиран на алеята под дърветата.

— Мамка му мръсна! — крещи баща му след нас.

Кейдън ми помага да се кача в пикапа, след което скача на шофьорското място и пали двигателя. Застанал насред двора, баща му ни гледа с мрачно изражение върху лицето. Съзнанието ми се връща към онази ужасна вечер и към мисълта на какво е способен този човек.

Гумите се завъртат, излизаме на пътя и Кейдън сменя на по-висока предавка, а дърветата от двете страни на пътя се размиват. Минава дълго време, преди Кейдън да проговори.

— Би ли писала на Люк? — Подава ми телефона си. — Кажи му да си стои долу, докато се върна.

Кимвам и поемам телефона му, после прехвърлям списъка с имена, докато стигна до Люк.

— Мислиш ли, че ще слезе долу и ще се разкрещи на Люк? — питам, докато изпращам съобщението.

Кейдън поклаща глава, а пръстите му се затягат около волана.

— Прави го само със собствените си деца.

Оставям телефона му на таблото и се приближавам на седалката до него.

— Кейдън, не мисля, че е добре да се връщаш. Ами ако ти направи нещо?

— Ще се оправя. Не е нещо, с което да не мога да се справя. — Гласът му е остър и аз се дръпвам, като понечвам да се върна на мястото си. — Не, недей. — Той бързо слага ръка на бедрото ми. — Извинявай. Не трябваше да ти се сопвам. Просто… свикнал съм с това. Не е от вчера. Това е животът ми.

— Ами направи така, че да не е вече такъв — прошепвам умолително.

Той се обръща към мен със съмнение в погледа, сякаш на света не съществува такава възможност.

— И какво да правя после? Да не се връщам повече ли? Какъвто и психопат да е, той си остава мой баща. В тази къща израснах, тя е домът ми.

— Не е нужно да бъде така. Просто си тръгни — казвам в опит да проумея какво трябва да му кажа, за да го убедя. — Ела у нас. Не заслужаваш това отношение. В теб има толкова доброта и ти заслужаваш повече. — Гласът ми потреперва. — Моля те, моля те, просто се премести у нас.

Той преглъща с усилие, а очите му се разширяват.

— Би ли ми позволила наистина?

Кимвам и с болка в сърцето протягам ръка да докосна неговата.

— Разбира се. Не искам да се връщаш при него. Той е… защо е такъв?

— Мисля, че неговият баща е бил такъв с него. — Кейдън обръща пикапа по нашата улица. — Не беше толкова лошо, когато бяхме по-малки, макар че пак беше доста шибано. Просто се ядосваше за някакви неща и крещеше, и понякога ни зашлевяваше или ни биеше с колана. Нещата се влошиха, когато пораснахме, все едно знаеше, че може… — Той изскърцва със зъби. — Да ни удря по-силно, без да ни убие. Братята ми се съпротивляваха, когато станаха достатъчно големи, но след като се изнесоха… и останах сам… нещата някак си се разпаднаха. Целият му гняв се насочи към мен.

Очите ми парят и аз примигвам няколко пъти, за да спра сълзите в тях, представяйки си го сам в къщата с онзи отвратителен човек.

— Недей да живееш повече така. Ела у нас. Не се налага да оставаш там.

Докато очите му изследват моите, Кейдън изглежда ужасен, объркан като изгубено момченце.

— Добре, но трябва да се върна да взема Люк.

Отново мога да дишам. Дробовете ми се отпускат, когато въздухът се връща в тях.

— Но веднага ще се върнеш, нали? Обещаваш ли?

Той кимва, когато завива по алеята и паркира пикапа зад колата на майка ми.

— Обещавам.

Поглеждам към прозореца до задната врата. Пердето е дръпнато настрана и майка ми наднича зад него.

— Искаш ли да дойда с теб? Трябва само да отида да ù кажа.

Кейдън слага длан на бузата ми и прокарва палец под окото ми.

— Не се притеснявай. Остани тук и се опитай да успокоиш майка си.

— Сигурен ли си? Дали да не помоля баща ми да дойде с теб?

— Кали, ще се справя. Люк е там. Просто ще си взема нещата и после ще се върна. Нищо няма да стане.

Сърцето ми се свива, когато се навеждам и докосвам устните му със своите. Понечвам да се дръпна, но той слага ръка на тила ми, отново притиска уста в моята и ме целува страстно, преди да ме пусне. С тежест в сърцето, излизам от колата и гледам как дава заден, знаейки, че ще чакам връщането му със затаен дъх.

Кейдън

Страх ме е до полуда. Никога не съм отговарял така на баща си и погледът му ми показа, че съм прецакан, но Кали е права. Не се налага да търпя повече. Трябва само да си тръгна. Нещо, което трябваше да осъзная отдавна, но по някаква причина просто не можех. Цял живот само гледам как хората си тръгват, как не им пука, как удрят, крещят, казват ми да се стегна и да не хленча. А после идва Кали и ми казва, че мога да променя нещата — че заслужавам много повече. Толкова е просто, а думите ù означават толкова много за мен.

Паркирам пикапа зад дървото и изпращам съобщение на Люк да се срещнем при колата му след десет минути, защото трябва да си взема сака. Спомени обсебват съзнанието ми, докато вървя към предната веранда. Наоколо е смъртно тихо и входната врата е широко отворена.

Пристъпвам предпазливо в къщата. Когато бях по-малък, баща ми превръщаше побоите в игра. Даваше ни време да се скрием и после тръгваше да ни търси. Ако се бяхме скрили достатъчно добре, печелехме. Ако ли не, си плащахме. В крайна сметка винаги си плащахме, защото той никога не се предаваше.

Къщата изглежда празна и аз тръгвам бързо нагоре по стълбите към стаята си, където бързо хвърлям дрехите си в един сак. Мятам го на рамо и се затичвам надолу по стълбите. Когато предната врата се появява пред погледа ми, вече предвкусвам очакващата ме свобода. Но баща ми излиза изпод стълбището и застава в основата му, препречвайки ми пътя.

Той скръства ръце пред гърдите си.

— Чудя се дали момичето те кара да се държиш толкова глупаво, или просто си затъпял, откакто отиде в колежа? Никога не си бил особено умен.

Пресмятам възможностите си наум.

— Виж, съжалявам, но повече няма да живея тук. Аз просто…

Слизам още едно стъпало.

Той се мести малко встрани, за да ми препречи пътя.

— Имаш да наваксваш една тренировка.

— Не, нямам — заявявам аз, а дланите ми започват да се потят. Никога досега не съм му се опълчвал толкова. — Достатъчно тренирам в училище. — Кракът ми се спуска на следващото стъпало и вече съм точно пред него. — Тръгвам.

Той ме хваща за ръката и я стисва толкова силно, че кожата ми започва да пари.

— Ще си навреш шибания задник в проклетата кола и ще отидем на игрището да тренираме. Няма да ме ядосваш повече!

Представям си как Кали стои у тях и ме чака. Как наистина се тревожи за мен. Никой досега не се е тревожил за мен. Издърпвам ръката си от хватката му и го блъскам в гърдите, треперейки от страх като тригодишно хлапе. Възползвам се от открилата се възможност и прескачам оставащите стъпала, но той се окопитва и тръгва към мен с вдигнати юмруци и неконтролируем гняв в очите.

— Шибано лайно! — изкрещява баща ми и замахва към лицето ми.

Навеждам се и ръката му пробива прозореца на входната врата. Стъклото се разбива и разрязва кожата на кокалчетата му. Това обаче не го спира и той насочва още един удар към мен. Този път юмрукът му улучва челюстта ми. Чува се пукот на кост и ушите ми зазвъняват.

— Мамка му! — извиквам и се хващам за лицето, докато нагоре по бузата ми избухва болка, но аз съм свикнал с нея и не ù обръщам внимание.

И тогава, за пръв път в живота си, аз замахвам към баща си. Кокалчетата ми изпукват, когато той се навежда и ръката ми се тряска в дървения парапет.

Няколко секунди по-късно съм повален на земята с ръцете му около себе си; той мята и двама ни на пода. Късове стъкло пробиват ризата ми и се забиват в мускулите, когато изритвам баща ми в корема. Той се плъзва по пода и си удря главата в стената, а аз вдигам ръце нагоре и се изправям на крака.

— Дотук бях — заявявам и изтичвам навън, преди да е успял да стане.

Люк ме чака в пикапа със запален двигател. Не поглеждам назад, докато не съм се настанил в купето и не съм затворил вратата след себе си. Очите на Люк се разширяват, докато оглежда разкъсаната риза, забитите в кожата ми стъкълца, и бузата, която е започнала зверски да се подува.

— Какво е станало, по дяволите? — казва. — Още ли го прави?

Поклащам глава. Баща ми излиза на предната веранда, втренчен в пикапа.

— Просто карай. Закарай ме у Кали. Не искам да стоя тук повече.

Той изкарва колата на улицата, а аз се държа за бузата с ранената ръка, без да изпускам от очи баща си, докато не се загубва от поглед.

Кали

Не мога да стоя мирно. Постоянно му пиша съобщения, но той не отговаря. Майка ми ми изнесе много дълга лекция за това, колко се била тревожила, като не съм се прибрала цяла нощ. Оставям я да приказва, като се чудя колко ли би се притеснила, ако ù разкрия тайната си.

След като приключва, отивам да чакам Кейдън в стаята си над гаража. Чувствам се лепкава след снощи, сякаш от порите ми излиза алкохол, затова си вземам душ. Увивам се с хавлия, сресвам мократа си коса с пръсти и влизам в стаята да се облека.

Кейдън седи на леглото ми с гръб към мен и превити рамене и аз отскачам от изненада.

— О!

Закривам уста с длан и пристъпвам към вратата, засрамена, че съм само по хавлия.

Той обръща глава да ме погледне и срамът мигновено се изпарява. Бузата му е подута и зачервена, ризата му е окървавена и разкъсана, а кокалчетата на ръцете му са покрити със засъхнала кръв.

Връзвам хавлията на възел, за да не падне от тялото ми, и отивам при него.

— Какво се е случило?

Той поклаща глава и хвърля бърз поглед на полуголото ми тяло.

— Вече е без значение. Свърши се.

— Кое?

Той протяга трепереща ръка към мен.

— Опитах се да го ударя, а после го ритнах.

— Баща ти ли? — питам аз. — А той… Добре ли си?

— Вече да.

Той ме хваща за ханша, затваря очи и вдишва през стиснати зъби, докато ме придърпва в скута си. Отварям уста да възразя, когато хавлията се разтваря и грубата материя на дънките му докосва голата ми кожа, но той отпуска глава на рамото ми и започва да трепери. Затварям уста и очи и прокарвам длан по косата му, борейки се със сълзите.

Стоя неподвижно, без да смея да помръдна, докато Кейдън се мъчи да си поеме дъх. След няколко минути, които са ми се сторили като часове, той вдига глава. Очите му са зачервени.

— Извинявай — казва, като издишва бавно и търка едното си око с длан. — Просто за момент всичко ме застигна.

— Напълно те разбирам — уверявам го аз и го целувам по челото.

Пръстите му намират бузата ми и очертават рождения белег на слепоочието.

— Досега не съм му се опълчвал. Беше просто ужасяващо.

Колко по-смел е от мен… Да се изправи срещу нещо, което го тормози от малък. Завиждам му за това.

Погалвам нежно ранената му буза и той подскача.

— Да ти донеса ли лед? Бинт? Болкоуспокоителни? Майка ми има един куп такива в аптечката си.

Той повдига въпросително вежда.

— Защо?

Свивам рамене.

— Веднъж я попитах и тя каза, че били за стара травма, която получила като мажоретка в гимназията.

Той свъсва вежди и подутото му око се затваря.

— Това не е ли било поне преди двайсет години?

— Тя е луда — обяснявам аз и се надигам, за да сляза от него. — Може би затова постоянно е щастлива.

Кейдън забива пръсти в хълбоците ми, за да ме задържи на място, а в очите му се чете паника.

— Не искам да те пускам.

Познавам този поглед. Погледът, който се моли за помощ.

„Моля те, мамо, помогни ми“, прошепвам. Усещам как се движи върху мен и всяка част от тялото ми сякаш се съдира надве. Грубо запушва устата ми с длан и от очите ми се процеждат сълзи. Къде е тя? Защо не дойде да ме вземе? Защото мисли, че се крия, като всички други деца. Това би трябвало да правя, а не да умирам отвътре, макар че с частица от себе си ми се иска да умирах и външно.

Мамо, моля те…

Обвивам ръце около врата му и го прегръщам, а той заравя лице в шията ми и устните му докосват препускащия ми пулс. Затварям очи и дишам, преживявайки момента. Уплашена до смърт, но с непреодолимо желание да се случи. Той бавно целува врата ми, като се наслаждава на всяко докосване, и главата ми пада настрани.

— Ще отида да си измия ръцете от кръвта — прошепва и аз се отдръпвам. — Просто стой така, става ли?

Събирам долната част на хавлията, кимвам и смъквам крака от скута му. Той става и отива в банята, а аз лягам на леглото със съзнанието, че нещо ще се случи. Чувствам го във въздуха, в топлото усещане на шията ми, където ме целуваше, и навсякъде, където ме докосваха ръцете му.

Когато се връща, Кейдън е без риза и притиска хавлия към широките си гърди. Сяда в леглото и аз се изправям и свалям ръцете му, стиснали хавлията, за да разгледам порязването. Дълбоко е и преминава през най-горното ребро; поредният белег на вече разкъсаното му тяло. Прокарвам пръст нагоре по бицепсите му, забелязвайки пресните рани по кожата.

— А тези какви са? — Спирам на разрез близо до рамото и го изучавам. — Изглежда, сякаш някой те е рязал.

Пръстите му обхващат моите и той поклаща глава с поглед в стената.

— Добре съм. Наистина, Кали. Това е едно от нещата, с които мога да се справя.

Изправям се на колене и усещам как хавлията се разтваря на краката ми, но не си правя труда да я загърна. Бръсвам гърдите му с устни, изкачвам се сантиметър по сантиметър към врата му по извивките на назъбен белег. Засмуквам кожата, прокарвам нежно език по нея и после обгръщам мекотата на устните му. Той извива глава и устните ни се сливат, а пръстите му обхващат талията ми. Привлича ме към себе си, разтваря устни и засмуква езика ми. Простенвам, когато непреодолимите чувства избухват в цялото ми тяло и ме завладяват, изтривайки болката вътре в мен.

Пръстите му намират долната част на хавлията и докосват голата кожа на талията ми. Не мога да мисля трезво, докато той докосва тялото ми, вкусва устните ми и за миг отнема мъчителните ми мисли. Сядам, притиснала гърди в неговите, и той ляга на леглото. Краката ни се преплитат, коляното му се плъзва между бедрата ми. Допирът на тъканта на дънките му изпраща гореща вълна през цялото ми тяло, докато накрая топлината ù се загнездва в корема ми.

— Кейдън — простенвам, допряла устни в неговите, докато забивам нокти в лопатките на гърба му.

Той отделя устата си от моята, като диша на пресекулки, и изучава очите ми с поглед.

— Искаш ли да спра?

Хващам се по-здраво за него и поклащам глава, а косата влиза в очите ми.

— Не.

Той си поема рязко въздух и забива устни в моите. Нежните, насладителни целувки стават отчаяни, докато хавлията се смъква от тялото ми и сега аз лежа гола под него. Зърната ми галят гърдите му при всеки мой дъх. Краката ми се разтварят. Обхващам лицето му с длани и топлината му ме успокоява, когато той посяга към ръцете ми и пръстите му обгръщат китките. Сваля ги от лицето си и ги слага от двете страни на моето, докато езикът му опустошава устата ми.

Изведнъж Кейдън пуска едната ми ръка. Тялото ми потреперва под него.

— Кали, кажи ми, ако трябва да спра — прошепва той досами устните ми.

— Не спирай — отвръщам аз с неспокойно, но уверено сърце. — Не искам никога да спираш.

Той отваря очи, големи и лъскави, и захапва долната ми устна, докато ръката му се плъзга надолу по корема ми. След секунди пръстите му са вътре в мен, като вчера. Чувствам се замаяна и изгубена, но по най-невероятния начин. Сякаш съзнанието ми най-сетне е напуснало тъмния си дом и отново мога да се докосна до светлината.

Искам нещо повече. Имам нужда от нещо повече, но не знам как да го поискам.

Ханшът ми се надига ритмично към ръката му, докато той ме докосва отвътре и стене върху устата ми, а аз прокарвам зъби по устната му и захапвам, преди да я пусна. Кичури от кестенявата му коса падат върху челото ми, докато се движа, молейки за още. Гърдите му се надигат и спадат бясно, когато измъква пръстите си от мен.

— Кали, къде е границата? — пита, като връща пръстите си върху китката ми и ме държи здраво под себе си, изследвайки лицето ми. — Трябва да знам кога да спра.

Поклащам глава, без да откъсвам поглед от очите му.

— Не искам да спираш, Кейдън. Казах го и го мисля.

Зениците му се свиват, когато възприема значението на думите ми.

— Кали, аз…

Сърцето ми забавя ход и моментът започва да се размива. Застигат ме картини от миналото ми, но бързо изчезват, когато Кейдън повдига ханш, за да разкопчае дънките си и да ги изрита. След секунди се е освободил от всички дрехи и си е сложил презерватив. Отново ляга върху мен, кожа до кожа, и ме целува със страст, желание, с всичко, като преплита ръце с моите над главата ми. Притеснението ми се примесва с нетърпение и аз осезавам всяка частица от мига. Грубата кожа на дланите му, гладките му гърди, които галят моите, влажния му език в устата ми, трепета по всеки сантиметър от кожата ми. Тялото ми се нажежава от желание и започвам да се потя от напрежение. Разтварям крака и тялото му приляга към моето. Когато започва бавно да навлиза в мен, усещам болка, но усещам и как невидимите окови около китките ми се счупват и разбиват на парчета.

Кейдън вдишва рязко, когато краката ми се стягат около хълбоците му, и постепенно навлиза по-надълбоко в мен. Отделя устни от моите и погледът му потъва в моя, докато дланите му галят лицето ми. След това спира за миг, преди с последен тласък да навлезе докрай в мен.

Всяка част от тялото и съзнанието ми се отваря, когато той ме целува. Отначало, докато Кейдън се движи напред и назад, изпитвам жестока болка и едва не му извиквам да спре, но малко по малко тя затихва, мускулите ми се отпускат и главата ми пада назад върху възглавницата.

Този миг ще помня винаги, защото е мой.

Кейдън

Никога не съм се страхувал толкова ужасно много през живота си. Нито когато ми крещяха, нито когато ме биеха, нито дори когато не отстъпих пред баща си. Правил съм секс и преди, много пъти. Беше само за удоволствие, дори с Дейзи. Нямаше нищо друго. Мислех, че е нормално да бъде така. Но когато Кали ме поглежда с пълно доверие, аз не знам какво да правя. Никой досега не ме е гледал така; никой не е събуждал у мен чувствата, които изпитвам в този момент. Сякаш всеки белег по тялото ми се е отворил и болката е истинска, но не мога да спра.

Целувам я силно, вдигам ръцете ù над главата, докато нахлувам в нея. Усещането е прекрасно и искам никога да не свършва. Очите ù са лъскави, а зениците се разширяват, когато разтваря устни. Шията ù се извива, тя ахва от удоволствие и посреща движенията ми с ханша си. Пускам ръцете ù, дланите ми се спускат надолу към гърдите ù, галят ги и ги мачкат, докато засмуквам кожата на врата ù. Пръстите ù очертават всеки белег, оставят гореща следа по кожата ми след всяко докосване, и това почти ме влудява. Гърбът ù се извива, тя надава вик и след секунди се присъединявам към нея, знаейки, че от тук връщане назад няма. Това усещане е необратимо — чувствам се завладян, желан, необходим, свързан. Никога няма да мога да се откажа от него.

Докато си поемаме дъх, си казвам, че всичко ще бъде наред, че мога да се справя. И за миг ми се струва, че наистина мога.

Издишам накъсано, изхлузвам се от нея и се претъркулвам по гръб, заравяйки пръсти в косата си. Топлото ù тяло ме следва. Кали полага лице на гърдите ми и плъзва крак връз кръста ми.

— Добре ли си? — престрашавам се да я питам накрая, като се боря със собствените си препускащи мисли.

Тя кимва, докато чертае линиите на коремните ми мускули с кутрето си.

— Повече от добре.

Затварям очи и слагам брадичка върху главата ù.

— Кали, има нещо, което трябва да ти кажа.

Тя отдръпва лице от гърдите ми и ме поглежда.

— Какво има? Да не… да не направих нещо не както трябва?

Докосвам долната ù устна с върха на пръста си.

— Не, не е свързано с теб. А с мен. Има неща, които не знаеш за мен, и мисля, че трябва да ти кажа.

Тя сяда в леглото и погледът ми се спуска към тялото ù, така крехко, като сърцето ѝ.

— Притесняваш ме.

— Извинявай — поправям се аз, докато ме залива чувство на срам. — Просто съм зациклил в главата си.

Тя се намръщва.

— Кейдън, можеш да ми кажеш всичко. Няма да те съдя.

— Знам — казвам искрено, а ръцете ми гладно я сграбчват за талията. Вдигам я и я слагам да седне върху мен, така че краката ù са от двете страни на таза ми. — Ще говорим, но малко по-късно.

Навлажнявам устни с език, хващам тила ù и приближавам устата ù към своята, а другата ми ръка се плъзва нагоре и хваща гърдата ù. Искам да се върна назад и да преживея отново единствения спокоен момент в живота си.

Осемнайсета глава

# 33 Легни неподвижно до някого и просто се усещайте взаимно

Кали

— Мисля, че трябва да отида — заявявам, като виждам седмото съобщение от майка ми. — Иначе тя ще дойде тук и ще ни види.

— Какво ще види? — пита невинно той, като ме обръща по гръб и се надвесва над мен, а после поема гърдата ми в уста и очертава кръгове около зърното с върха на езика си.

Ахвам, а бедрата ми тръпнат от желание пак да го усетя в себе си.

— Пак ще ме завлечеш.

Той се отдръпва с усмивка на лицето, но бузата му е зачервена и подута.

— Е, и?

Правя престорено строга физиономия.

— Не се шегувам. Ще дойде горе с ключа си, ще отвори вратата и ще види това.

Той се разсмива, още не ми вярва напълно, но ме освобождава от прегръдката си.

— Добре, печелиш. Ще те пусна, но се връщаме тук веднага след като се оправиш с майка си.

Засмивам се тихо, увивам чаршафа около себе си и отивам при сака си, за да извадя някакви дрехи. Малко се срамувам, дори след това, което направихме. Успявам да се облека, преди да пусна чаршафа.

Той не поставя действията ми под въпрос, а става и си облича дънките и ризата.

Поглеждам тъмното небе през прозореца. Всичко ми изглежда съвършено, неуязвимо, сякаш най-сетне държа живота си в собствените си ръце.

— Колко късно стана?

Той обръща ръка и поглежда часовника си.

— Ами седем и половина.

— Нищо чудно, че откача. Пропуснала съм вечерята.

Той вплита пръсти в моите и аз отварям вратата.

— Значи, колко ще е зле?

Повеждам го след себе си надолу по стълбите.

— Ще ти зададе хиляди въпроси и ще бъде в чудесно настроение.

— А баща ти?

— Ще дрънка за футбол, не се и съмнявам.

Телефонът ми издава сигнал за получено съобщение и аз спирам в подножието на стълбите да го видя.

— Пак ли от майка ти? — чуди се Кейдън, но аз поклащам глава.

Сет: Здравей, прекрасна. Как върви? Добре, надявам се. Хапна ли някакви вкуснотии?

Аз: Може би… какви вкуснотии имаш предвид?

Сет: ЕБАСИ!!! Направи ли го? Защото имах някакво странно чувство, че си го направила.

Аз: Какво да съм направила?

Сет: Знаеш какво.

Поглеждам Кейдън, който ми се смее, а в ъгълчетата на очите му се образуват малки бръчици.

— От Сет е.

Той се навежда да види по-добре и аз покривам екрана с ръка.

— За мен ли си говорите?

Прехапвам устна и усещам как топлина плъзва по страните ми.

— He.

— За мен е! — заявява ми гордо. — Дори след това горе, още мога да те накарам да се изчервиш. Адски ме бива.

Навеждам глава, така че косата да скрие лицето ми.

— Не се изчервявам.

— Изчервяваш се и още как. — Той поставя пръст под брадичката ми и повдига лицето ми. — И се радвам, че е така.

После леко докосва устни до моите в нежна целувка, която усещам чак до пръстите на краката си.

Отдръпвам се, усмихната, но застивам, когато забелязвам новата кола на алеята.

— Чия е тази кола?

Кейдън проследява погледа ми и свива рамене.

— Не съм сигурен.

Отварям задната врата, объркана. Секунди по-късно всичко ме напуска — всеки дъх, всеки удар на сърцето, всяка целувка, всеки миг, който е само мой. Пред очите ми изскачат петна, когато виждам брат ми, Джаксън, да седи на масата и да набива парче пай направо от формата за печене. Срещу него седи най-добрият му приятел, Кейлъб Милър. Разлиства списание. Тъмната му коса е проскубана и дълга, сякаш не се е подстригвал от години. Когато вдига поглед, моят автоматично се забива в пода.

— И това ако не е порасналата малка мис Кали — казва Кейлъб и аз забивам поглед в молива на масата пред него, представям си какво би било да го забивам отново и отново в окото му, да му причинявам възможно най-много болка.

— Майка помисли, че си избягала — обажда се Джаксън и облизва битата сметана от вилицата. — Прати ти хиляда съобщения.

— Браво на нея — тросвам се аз. Винаги съм таяла горчива омраза към брат ми, задето доведе този задник вкъщи. Наясно съм, че той не знае, но просто не мога да я изключа. — Ще ù кажеш ли, че сме минали от тук и съм добре, за да спре да ми пише?

— Не — отвръща Джаксън. — Не съм ти шибан вестоносец. В дневната е, иди ù кажи лично.

— Ти защо изобщо си тук? — питам го, а Кейдън погалва вътрешната страна на китката ми с пръст.

Примигвам, вдигайки поглед към него. Почти бях забравила, че е тук.

Кейдън поклаща глава и изумрудените му очи ми говорят нещо, което не ми харесва. Той го вижда — усеща го, — скрито дълбоко под повърхността на кожата ми.

Кейлъб става от масата и тръгва през кухнята с лежерни движения, сякаш няма никакви грижи в живота.

— И как е колежанският футбол? — пита той Кейдън. — Чувал съм, че е много по-усилно на това ниво.

Кейдън не откъсва очи от мен.

— Не е толкова зле. Просто трябва да си по-корав, за да успееш.

Кейлъб оглежда зачервената подута буза на Кейдън със садистично изражение, докато отваря шкафа.

— Да, доста корав изглеждаш. Яко са те бушонирали, между другото.

Кейдън му хвърля студен, твърд поглед, свивайки пръсти към дланите.

— Теб не те ли изхвърлиха от колежа, защото продаваше трева?

— Е, трябваше да си изкарвам прехраната някак — казва Кейлъб, като затръшва вратата на шкафа. — Не всеки има пари от баща си и стипендия, с които да живее.

Челюстта на Кейдън се стяга и аз го дръпвам за ръката.

— Може ли да тръгваме?

Той кимва и отстъпва назад към вратата, като ме държи за ръка и все така пронизва с поглед Кейлъб, който започва да се чувства неудобно.

— Как не — обръща се Джаксън към мен, — няма да ме оставиш тук да бъда задушен от майка.

— Ти не трябваше ли да си във Флорида или там където беше? — питам аз с гневен, накъсан глас. — Нали нямаше да си тук.

Той си разрошва косата и става от кухненската маса с формата за пай в ръка.

— Размислихме в последния момент.

— Не трябваше ли да работиш? — питам презрително. — Или си напуснал поредната работа?

— Имам шибана работа, Кали. — Той мята формата в мивката и ми хвърля свиреп поглед. — Така че престани да се държиш като путка. Не знам защо винаги ми говориш по този начин.

— Ей. — Кейдън се намесва и застава пред мен. — Няма да я обиждаш.

— Ще я обиждам колкото си искам — отвръща Джаксън и скръства ръце пред гърдите си. — Не знаеш през какво премина семейството ни заради нея. Нейните проблемчета или там каквото ù има докараха майка ни до лудост.

Кейлъб ме наблюдава с интерес, чака да реагирам. Не мога да отделя поглед от него. Искам, но той ме надвива, защото знае какви са проблемите ми — той ги създаде. Бавно започвам да умирам, да вехна малко по малко като кралицата на нощта — цветето, което цъфти само веднъж годишно, през нощта, и умира преди изгрева, изживяло краткото си щастие и живот.

— Остави я на мира. — Кейлъб повдига вежди и кимва към мен, а на устните му се появява усмивка. — Може би Кали си има причини да се държи така.

Махни ме от тук. Махни ме от тук. Спаси ме. Спаси ме. Спаси ме.

Изведнъж краката ми се движат и някой ме влачи нанякъде. Задната врата се отваря и някой ме смъква надолу по стълбите до средата на автомобилната алея.

Застанал в подножието на стълбите, под лампата на верандата, Кейдън ме наблюдава със съмнение в погледа и ръце на раменете ми.

— Какво има? В очите ти има нещо…

Въздишам задавено.

— Не харесвам много брат си.

Той преглъща с усилие и мускулите на врата му се размърдват.

— Кали, аз познавам страха. Повярвай ми. Виждал съм го по лицата на братята ми, усещал съм го много пъти. Ти се страхуваш от него. Виждам го в очите ти.

— Да се страхувам от брат ми?

Правя се, че не разбирам, и се моля да не научи, защото ме е страх какво ще стане след това.

— Не се дръж така — казва ми строго и слага длан на бузата ми. — Страхуваш се от Кейлъб. Той е… той ти го е причинил, нали?

— Да.

Дори нямах намерение да му го казвам. Отговорът просто изпадна от устата ми и излезе на бял свят. Гледам втренчено Кейдън и слушам ударите на сърцето си в гърдите, песента на вятъра, звука от разпада на някакъв човек някъде по света.

Кейдън преглъща буцата в гърлото си.

— Кали… аз… трябва да кажеш на някого. Не можеш да го оставиш просто да си живее живота.

— Няма значение. Мина много време и вече дори полицията няма какво да направи.

— Откъде знаеш?

Свивам рамене. Усещам се отделена от света.

— Защото веднъж проверих, за да видя… да се уверя, че вече няма какво да направя. Станалото — станало.

Той поклаща глава, стиснал челюсти.

— Това не е справедливо.

— И твоят живот не е — възразявам аз. Искам си онзи момент обратно. Искам си го. Моля те, боже, върни ми го. — Всъщност нищо не е справедливо.

Мълчанието се трупа помежду ни и всичко се разпада, когато рухвам върху гърдите му, а сълзите се изливат от мен, защото тайната, която носех със себе си, се е разбила на по-леки парчета. Той ме вдига въпреки възраженията ми, притиска ме към себе си и ме понася по стълбите, в стаята, докато аз изплаквам всички сълзи, които съм удържала в себе си.

Кейдън ляга на леглото до мен и аз заравям глава в гърдите му. Някак си преставам да плача и двамата лежим неподвижно, чувствайки болката на другия. Накрая заспивам в обятията му.

Кейдън

Когато тя заспива, дълго наблюдавам как вдишва и издишва и се мъча да намеря някаква логика в света. Гневът ме залива като шибана вълна, която се разбива в брега. Искам да убия Кейлъб. Да го пребия до смърт по най-болезнения начин.

Когато чувам как брат ù и Кейлъб излизат от къщата, качват се в колата и потеглят, говорейки за някакъв купон, нещо прищраква в мен. Целият гняв, който съм овладял, се разкъсва и изведнъж ми става ясно като бял ден какво трябва да направя.

Онази вечер Кали ме спаси от бой, който вероятно щеше да ме убие, но освен това ме спаси от мен самия. Преди тя да се появи, аз умирах вътрешно. Дотогава в сърцето ми нямаше нищо, само празна дупка.

Внимателно измъквам ръката си изпод главата ù, изваждам телефона и се изнизвам навън, като ù хвърлям един последен поглед, преди да изляза. Докато слизам по стълбите, пиша на Люк да дойде да ме вземе, след което тръгвам по тротоара, като се отдалечавам от дома ù и се насочвам към неизвестността.

Известно време вървя в посока, която не съм поемал досега, и оставям студения въздух да ме погълне. Петнайсетина минути по-късно пикапът на Люк отбива до бордюра. Скачам вътре, потривайки ръце, докато парното облъхва кожата ми.

— Добре, какво беше това тотално случайно съобщение? — Той смъква плетената си шапка по-ниско над очите и надува парното. — Нали знаеш, че щеше да ми излезе късметът с Кели Анало?

— Извинявай — смънквам. — Къде беше?

— Долу при езерото. — Той извива волана надясно и поема по страничен път. — Имаше купон.

— Случайно там да си видял брата на Кали и Кейлъб Милър?

Той спира пред един знак „Стоп“ и надува размразителя, когато стъклата се замъгляват.

— Да, дойдоха точно като тръгвах да те взема.

— Тогава ме закарай там — махвам му да продължи аз. — Трябва да свърша една работа.

Возим се в мълчание, а аз друсам коляно и барабаня по вратата с пръсти. Пикапът подскача, докато се промъкваме между дърветата и излизаме от другата страна на гората. Когато паркираме, забелязвам Кейлъб до огъня на плажа, приказва си с някаква руса мацка, навлякла размъкнато яке върху тясна розова рокля.

— Трябва да ми помогнеш за нещо — казвам аз, докато Люк поставя скоростния лост в позиция за паркиране и тръгва да излиза от колата.

Люк се спира с единия крак извън пикапа.

— Какво става? Държиш се доста странно… малко ме изнервяш.

Не откъсвам очи от Кейлъб. По-нисък е от мен с два-три сантиметра, но помня, че на няколко пъти се е сбивал по купони и изобщо не е беззащитен.

— Искам да ме пазиш.

Люк ме зяпва и слага цигара в уста.

— Да не смяташ да се сбиеш с някого?

Кимвам, без да трепна.

— Точно така.

— Тоест искаш да се погрижа да не ти спукат тъпия задник от бой, така ли?

Той свива шепи около устата си и пали.

— Не, искам да ме спреш, преди да го убия — казвам аз, натискам дръжката и скачам от пикапа.

— Какво?

Пред лицето му се надига облак дим.

— Да ме спреш, преди да го убия — повтарям аз и трясвам вратата.

Люк се появява пред колата, изтръсквайки пепелта от цигарата си на земята.

— За какво става въпрос, брат? Знаеш, че не ме бива в безразсъдните случки.

Спирам в края на редицата коли.

— Ако някой нарани човек, който… ти е много скъп, по възможно най-лошия начин, какво би направил?

Той свива рамене, загледан в запаления огън.

— Зависи какво се е случило.

— Нещо много, много лошо — казвам. — И го е белязало за цял живот.

Той дръпва бавно от цигарата и обръща глава към мен.

— Добре, ще те пазя.

Отиваме при огъня, а гневът у мен гори ярко като пламъците. Хората крещят, смеят се, пълнят чашите си с бира от голямо буре, поставено върху багажника на кола. От друга кола гърми музика, а долу при езерото върви оживена игра на бира понг[8].

Пред мен изниква Дейзи с широка усмивка на лицето и пластмасова чаша в ръка.

— Ей, купонджията, знаех си, че ще дойдеш.

Поклащам глава с досада и отстъпвам настрана.

— Махни се от пътя ми.

Тя се стряска и слага ръка към гърдите си, все едно е ранена сърна.

— Какво ти става?

— Разбра каква кучка си — с радост се намесва Люк и издухва дим в лицето ù.

— Боже, ама че си задник — измрънква Дейзи, като размахва длан пред лицето си и ме гледа с очакване да я защитя.

Махвам с ръка да не ме занимава, заобикалям я и тръгвам право към Кейлъб. Промъквам се между хората и излизам на откритото пространство край огъня. Когато погледът му среща моя, веселото му изражение изчезва, но той не помръдва. Знае какво следва и го чака, сякаш иска да се случи.

Пристъпвам към него и устните му се извиват в усмивка. Бавно тръгва към мен.

— Ти пък какво правиш тук? — пита ме той. — И къде е хубавата малка Кали?

Забивам юмрук в челюстта му, което е грешка от моя страна, но не мога да си я взема обратно. Хората около нас ахват, а момичето с розовата рокля изпуска чашата си, разливайки бира по земята, и изтичва по-надалеч.

Кейлъб се свлича на земята, с ръка върху бузата си.

— Какво ти става бе? — Той се изправя с препъване и избърсва капещата от носа му кръв. — За какъв се мислиш?

Замахвам повторно, без да давам обяснения, но този път той заляга и забива юмрук в ребрата ми. Те изпукват, но това е нищо в сравнение с всичко, на което съм свикнал, така че се изправям и забивам коляно в корема му.

Той започва да кашля, превит надве, и плюе кръв на земята.

— Сега те убих, майка ти да еба.

Изпуквам кокалчетата си и тръгвам да го ударя пак, но Кейлъб скача и се хвърля към мен. Навел глава, той се забива в корема ми и ми изважда въздуха, и обувките ни рият пръстта, докато се мъчим да се задържим прави. Някой от тълпата изкрещява, а когато падаме на земята, последват писъци.

Забивам юмрука си в лицето му, многократно, без да спирам, а пред очите ми е червено, само червено, сякаш съм го потискал в себе си с години. Някой се опитва да ме издърпа, но аз всеки път го избутвам. Не знам колко време минава, докато продължавам да го удрям. Най-сетне някой успява да ме отдели от него.

Отмахвам ръката му от себе си, като мисля, че е Люк, но проблясващите по спокойната вода червени и сини светлини ме връщат в реалността, когато полицаят закопчава ръцете ми с белезници.

— Не мърдай! — изкрещява ченгето.

Някой ме блъсва напред и аз падам на колене на земята.

С окървавени ръце зад гърба, аз се оглеждам и виждам какво съм направил. Кейлъб още диша, но лицето му е толкова подуто и кърваво, че чертите му не се различават. Не съм сигурен дали ми пука обаче, защото в крайна сметка Кали получи справедливостта, която заслужава.

Затворът е за предпочитане пред това да се върна вкъщи и аз отказах да се обадя на баща ми. Накрая обаче един от полицаите му се обадил, заради високопоставеното му положение в града. Баща ми винаги е правел големи дарения, от което хората автоматично решават, че е страхотен човек.

Часове по-късно съм в кухнята у нас, седнал на масата. Майка ми отиде да вземе Тайлър от летището и се наложи да си извика такси, защото никой от двамата няма да е достатъчно трезвен да шофира. Вкъщи сме само аз и баща ми. Нещо ще приключи всеки момент, само че не знам какво.

— Да ти еба и простотията! — Баща ми обикаля масата и изритва кухненския плот с обувката си, което действие пробива дупка в дървото. — Обаждат ми се по средата на шибаната нощ, за да ти измъкна задника от затвора, задето си пребил някакъв от бой. — Той спира и опипва малката рана от порязване под окото си, следствие от сбиването ни. — Днес не се спря, лайненце такова.

— Учих се от най-добрия — промърморвам.

Ребрата ме болят, ръката ми пулсира, но кой знае защо, никога не съм се чувствал толкова доволен.

Той вдига един от столовете, захвърля го към рафт на стената в другия край на стаята и строшава една ваза. Аз не трепвам. Просто очертавам пукнатините по масата с палец.

— Къде сбърках с теб? — Той трополи около острова в средата на кухнята. — От двегодишен не ставаш за нищо.

Взирам се в стената и си представям усмивката на Кали, как звучи смехът ù, нежната ù кожа.

— Слушаш ли ме? — крещи той. — По дяволите, Кейдън, престани да ме игнорираш!

Затварям очи и си припомням усещането да съм вътре в нея, да я докосвам, да я целувам навсякъде, аромата на косата ù…

Баща ми удря с длани по масата и очите ми веднага се отварят.

— Ставай.

Избутвам масата и се изправям, като катурвам стола на пода. Готов съм да го посрещна. Когато баща ми изтегля лакът назад и над рамото си и замахва да ме удари с юмрук, аз вдигам своя и го забивам в челюстта му. Болката зашеметява и двама ни, когато юмруците ни се удрят в лицето на другия. За миг застиваме и той ме поглежда наистина, сякаш ме вижда за пръв път, преди да ме хване за раменете и да ме запрати към стената.

— Престани, лайно такова!

Изритва ме с коляно в ребрата, а в отговор аз забивам кокалчетата си в бузата му.

Отново е шокиран и му трябва секунда, за да се съвземе. Единствената ми мисъл е колко уплашен изглежда, за липсата на увереност в очите му, нестабилната му стойка.

Хваща ме за ризата в отчаян опит да овладее ситуацията и блъска лицето ми с длан, изтласквайки ме в шкафа. Свивам юмруци, забивайки нокти в дланите си, вдигам ръка и го удрям силно отстрани по главата. Той изхриптява, отблъсва ме и аз се стоварвам върху плота, като удрям хълбока си в плочките и събарям ножовете на земята. Понечвам да тръгна напред, но той хуква към мен с наведена глава. Забързвам се и приклякам, готов да прескоча плота в средата на кухнята, но той ме хваща за края на ризата и ме дръпва на пода. Мятам ръка зад себе си, за да го стигна, но той заляга и я избягва.

Не чувствам нищо. Сякаш съм напълно мъртъв отвътре. Завъртам се на пети и го блъскам в гърдите с две ръце. Той не ме пуска, дори когато се препъва и пада на пода, и ме завлича със себе си. Опитвам се да се изтъркуля върху него, но след няколко секунди усещам как нещо остро се забива отстрани в тялото ми и всичко спира.

Баща ми се изправя. В ръката си държи окървавен нож.

— Защо никога не ме слушаш? — Пуска ножа на пода до краката ми и той издрънчава върху плочките. Лицето му е бяло като на призрак, когато отстъпва назад. — Ти, шибано…

Спуска пръсти по лицето си, след което тръгва към входната врата, оставяйки я отворена след себе си, и студеният вятър нахлува вътре.

Цялото тяло ме боли, сякаш не един, а хиляда ножа са били забити в него. Извъртам се настрани, изпълзявам и се облягам на плота, като вдигам ръка от ребрата си. Треперещите ми пръсти са покрити с кръв, която тече от дупката в ризата ми и запълва пукнатините по плочките под мен. Затварям очи и се мъча да си поема въздух, но болката ме надвива.

Мисля за Кали, какво ли прави, какво ще направи, когато чуе какво се е случило. Боли ме, въпреки че не би трябвало. Мисълта да я напусна, тя да ме напусне, никога повече да не бъда с нея. Не мога да се удържа.

Пресягам се да взема един от ножовете до мен. Ръката ми трепери, когато поставям върха на острието над китката си. От години това е моят начин да изолирам болката. Започнах, когато бях на седем и осъзнах, че рязането ми помага да дишам — помага ми да преминавам през ада на живота. Това е извратената ми тайна; мракът, който живее в мен. С всяко разрязване на кожата ми болката започва да утихва, а подът се покрива с кръв.

Кали

Събуждам се в празно легло и в тялото ми се надига паника. Къде е отишъл? Вземам телефона си от нощното шкафче и пиша поредица съобщения на Кейдън, но той не отговаря. Нахлузвам обувките си и излизам тичешком да го търся. Трябва да говоря с него за снощи и да му кажа, че трябва просто да го забравим, защото сега, когато той е в живота ми, случилото се с Кейлъб не ме плаши толкова.

Утрото пълзи по планината, небето е яркорозово, но тази красота е много подвеждаща, като се има предвид какво се случва долу. Вятърът беснее, понесъл буря, и смразява въздуха.

Влизам вкъщи и заварвам баща ми на кухненската маса. Кестенявата му коса е разделена на път отстрани и си е сложил вратовръзка и панталон, готов за вечерята по случай Деня на благодарността този следобед.

Когато вдига поглед от купата си, веждите му се сключват.

— Добре ли си? Изглеждаш, сякаш си плакала.

— Нищо ми няма. — Оглеждам дневната, преди да се върна в средата на кухнята. — Къде е мама? Трябва да я питам нещо.

— Взема си душ. — Той става и оставя купата в мивката, докато ме наблюдава. — Виждаш ми се отслабнала. Да се нахраниш хубаво днес. След вечерята ще има мач и искам тази година да участваш.

— Добре, хубаво. — Почти не чувам какво ми говори, докато проверявам съобщенията на телефона си, но Кейдън не е писал. — Може ли да взема колата за малко? Обещавам да не се бавя.

Баща ми пъха ръка в джоба за ключовете.

— Сигурна ли си, че си добре? Изглеждаш много разстроена.

— Добре съм — уверявам го, стресната, защото обикновено не забелязва такива неща. Колко ли зле изглеждам? — Просто трябва да видя един приятел.

Той ми хвърля ключовете и аз ги хващам с лекота.

— Този приятел да не е случайно един от старите ми куотърбекове?

Сключвам пръсти около ключовете, усещайки как назъбените им страни се забиват в дланта ми.

— Мама е клюкарствала, нали?

Той свива рамене и пъха ръцете си в джобовете на панталона.

— Знаеш как е. Просто иска да си щастлива.

— Щастлива съм. — И в този миг това не ми се струва много голяма лъжа. — Просто трябва да намеря един човек.

Обръщам се към вратата.

— Да се върнеш до час — вика след мен той. — Знаеш, че ще иска да ù помогнете, а брат ти изобщо не се прибра снощи. Сигурно цяла нощ е пиянствал навън, така че няма да е особено полезен.

— Добре.

Излизам на студа и усещам как нещо ме удря в гърдите, но не съм сигурна какво е. Телефонът ми започва да звъни в джоба и аз с изненада виждам името на Люк на екрана.

— Ало — вдигам, докато тичам по алеята и скачам в колата на майка ми.

— Здрасти — поздравява той с угрижен тон. — Чувала ли си се с Кейдън?

— Снощи за последно. — Затръшвам вратата и паля двигателя, без да чакам размразителят да загрее. — Не знам къде отиде. Просто тръгна и сега не мога да го намеря.

— И аз. — Люк се поколебава, докато аз извивам врат и излизам на заден на пътя, примижавайки през заскрежения заден прозорец. — Слушай, Кали, снощи той направи нещо много лошо…

Изкарвам колата на пътя и слагам скоростния лост в позиция за шофиране.

— Какво е станало?

— Получих много странно обаждане от него — отвръща той. — Искаше да го взема. Накара ме да го закарам до езерото и… преби Кейлъб Милър.

Залепям педала на газта за пода и гумите изсвистяват.

— Добре ли е?

— Ами да, добре е, но го арестуваха и баща му трябваше да му плати гаранцията, за да го освободи.

Сърцето ми спира.

— Баща му ли?

— Да, баща му.

Питам се дали Люк знае за бащата на Кейдън.

— В момента карам към тях, за да проверя как е.

— И аз. Къде си?

— На няколко пресечки… на „Мейсън Роуд“.

— Добре, ще се видим след няколко минути — казва той. — И Кали, внимавай, баща му е…

— Знам.

Затварям телефона и го стискам здраво, докато шофирам нагоре по хълма, който води към къщата на Кейдън.

Двуетажното имение изглежда огромно пред хълмовете, сякаш се издига към небето. Когато паркирам под дървото, вятърът се е усилил и във въздуха прелитат кафяви листа и почти закриват гората около къщата. Излизам от колата с разтуптяно сърце и хуквам през моравата, нагоре по стълбите, като размахвам ръце, за да махна листата от лицето си.

Предната врата зее, залюляна от вятъра. Когато влизам в антрето, в стомаха ми гори чувство на гадене. Нещо не е както трябва. Поглеждам в дневната, след което викам към горния етаж:

— Ехо?

Отговаря ми само вятърът, който вие в прозореца, навява листа в къщата, по дъсчения под и блъска вратата в стената. Влизам в кухнята и завивам зад ъгъла.

Нищо не би могло да ме подготви за това, което виждам.

Времето спира. Всичко спира. И част от мен умира.

На земята в локва кръв и сред купчина ножове лежи Кейдън. Очите му са затворени, ръцете и краката му са отпуснати, а по китките му личат пресни разрези. Ризата му е скъсана отстрани — нещо остро я е пробило. Има толкова много кръв, но не мога да разбера откъде идва — сякаш отвсякъде.

Ръцете ми се отпускат до тялото, коленете ми се подкосяват и аз се свличам на пода върху един от ножовете.

— Не, не, не, не! — скубя си косата, болката ме пронизва и откъсвам няколко кичура. — Не!

Разтърсвам глава стотици пъти с надеждата картината да изчезне, както се надявах да изчезне и дванайсетият ми рожден ден. Но тя остава. Винаги остава. Сълзите замъгляват зрението ми, докато притискам един от разрезите на китката му, за да спра кървенето. Кожата му е толкова студена, като лед, като смърт. Премествам ръка нагоре по неговата, към лицето му, над сърцето му. С треперещ пръст набирам номера на „Спешна помощ“ и разказвам подробностите със заекване.

— Има ли пулс? — пита операторката, когато ù разказвам какво е положението.

Сърцето ми се свива, когато притискам пръсти да намеря пулса му, и усещам леко туптене под тях.

— Да.

— Диша ли?

Взирам се в гърдите му и се надявам да помръднат, моля се да помръднат. След малко те леко се надигат и после се спускат неравномерно.

— Да, диша. Диша. Боже мили!

Стисвам треперещите си устни, затварям телефона и чакам линейката. Телефонът пада от ръката ми, докато прокарвам пръсти през косата на Кейдън и се чудя дали усеща присъствието ми.

— Кейдън, събуди се — прошепвам, но той не помръдва. — Моля те, боже, събуди се.

— Кали… какво…

Люк се появява зад мен.

Не помръдвам. Не мога да отместя поглед от Кейдън. Може да изчезне, ако го направя.

— Кали, чуваш ли ме?

„Не издавай звук. Ще мине бързо. Почти нищо няма да усетиш.“

— Кали! — Люк почти изкрещява и аз примигвам и вдигам поглед към него, а по страните ми се стичат горещи сълзи. — Извикала ли си линейка?

Кимвам и усещам как всичко около мен — и вътре в мен — се разпада.

— Опитах се да го спася… О-опитах се, но не можах… не можах…

Люк коленичи до мен и гледа с огромни и ужасени кафяви очи приятеля си, как и последният помен от цвят изтича от лицето му.

— Вината не е твоя. Той диша. Може да се справи… може.

Но вината е моя. Само моя. Прегръщам Кейдън, вдишвам го, не искам никога да го пусна.

— Моля те, не ме оставяй.

„Сама си си виновна — казва Кейлъб. — Това ще си помислят всички, ако разкажеш.“

Във въздуха се разнася вой на сирени, а в кухнята летят листа, носят се наоколо без никаква цел, освен да следват посоката на вятъра.

Трябваше да направя повече. Да кажа нещо. Да го защитя, както направи той за мен.

Мислех, че съм спасила Кейдън онази вечер в къщата до басейна, но съм грешала. Просто съм му спечелила време до следващата буря.

Бележки

1

Има се предвид конусовидната топка за американски футбол. — Бел. ред.

2

Running back — защитна позиция в американския футбол. — Бел. прев.

3

„Денвър Бронкос“ (Denver Broncos) — професионален отбор по американски футбол от Денвър, Колорадо, член на Американската футболна лига. — Бел. прев.

4

Перифраза на поздрава „Желая ти дълъг живот и благоденствие“ от култовия американски сериал „Стар трек“. — Бел. прев.

5

Жилищен комплекс с апартаменти в Ларами, Уайоминг, където живеят предимно студенти. — Бел. прев.

6

Ресивър (receiver) — позиция в американския футбол, която се играе отвъд или встрани от линията на нападение и чиято задача е да улавя пасовете на куотърбека. — Бел. прев.

7

Тъчдаун (touchdown) — крайната цел на атаката в американския футбол, носеща 6 точки на атакуващия отбор. Постига се, когато играч внесе топката в полето на противника или чрез пас към играч, който се намира в полето на противника. — Бел. прев.

8

Beer pong — игра, при която два комплекта чаши с бира се подреждат в двата края на маса и играчите се опитват да уцелят една от тях с топче за пинг-понг, което хвърлят от срещуположния край. Играе се на отбори. Когато топчето падне в някоя от чашите, играч от противниковия отбор трябва да изпие съдържанието ù. Побеждава отборът, който пръв отстрани всички чаши на противника. — Бел. прев.

Content

Джесика Соренсен
Спасението на Кали и Кейдън
( книга 1 от "Спасението")

Пролог

Първа глава # 4 Облечи цветна тениска

Втора глава # 27 Покани непознат на вечеря

Трета глава # 52 Рискувай, за Бога

Четвърта глава # 43 Не оставяй да те мачкат

Пета глава # 3 Опитай се да бъдеш щастлива # 3 Бъди безумно, опиянено щастлива

Шеста глава # 8 Предизвикай се

Седма глава # 27 Предложи помощ на някого без да я е искал

Осма глава # 17 Остави да се случи нещо невероятно, без съмнения и колебания

Девета глава # 43 Изправи се лице в лице със страховете си и ги прати на майната им

Десета глава # 49 Бъди искрен със себе си

Единайсета глава # 3 Поне веднъж прави каквото си искаш, а не каквото мислиш, че трябва да правиш

Дванайсета глава # 12 Провери до къде може да стигнеш с нещо, от което се страхуваш

Тринайсета глава # 9 Танцувай под дъжда # 13 Живей за мига # 17 Бъди каквато си

Четиринайсета глава # 34 позволи на някого/На Кейдън/ да се доближи до теб

Петнайсета глава # 21 Позволи си да скучаеш

Шестнайсета глава # 7 Направи нещо просто за кеф

Седемнайсета глава # 21 Създай собствени спомени

Осемнайсета глава # 33 Легни неподвижно до някого и просто се усещайте взаимно

Бележки