Бенджамин Алире Саенц

Аристотел и Данте откриват тайните на Вселената

На всички момчета, които трябваше да се научат да играят по различни правила.

Едно

Една лятна нощ заспах, надявайки се, че светът ще е различен, когато се събудя. На сутринта, когато отворих очи, той си беше същият.

Отметнах чаршафите и останах да си лежа там, докато горещината нахлуваше през отворения ми прозорец.

Ръката ми посегна към копчето на радиото. Вървеше Alone. Пфу. Alone, песен на група на име Heart. Нелюбимата ми песен. Нелюбимата ми група. Нелюбимата ми тема. „Не знаеш от колко отдавна…“

Бях на петнайсет.

Бях отегчен.

Бях нещастен.

Мен ако питаха, слънцето можеше да разтопи синевата на небето. Тогава то можеше да е толкова нещастно, колкото бях и аз.

Диджеят изричаше дразнещи, очевидни неща от рода на: „Лято е! Навън е горещо!“. А после пусна онази ретро мелодия от „Самотният рейнджър“, нещо, което обичаше да пуска всяка сутрин, защото смяташе, че това е великолепен начин да събуди света. „Хай-йо, Силвър!“ Кой беше взел на работа тоя тип? Направо ме убиваше. Мисля си, че докато слушахме увертюрата на „Вилхелм Тел“, от нас се очакваше да си представяме как Самотният рейнджър и Тонто яздят конете си през пустинята. Може би не беше зле някой да каже на онзи тип, че не всички сме на десет години. „Хай-йо, Силвър!“ Дивотии. Гласът на диджея отново се понесе в ефира: „Събуди се, Ел Пасо! Днес е понеделник, 15 юни 1987! 1987! Можете ли да повярвате? И едно голямо, сърдечно «Честит рожден ден» на Уейлън Дженингс, който днес навършва петдесет години!“. Уейлън Дженингс ли? Това беше станция за рок, мътните да го вземат! После обаче той каза нещо, което подсказваше, че може би има мозък. Разказа историята за това как Уейлън Дженингс бил оцелял в самолетната катастрофа през 1959 г., погубила Бъди Холи и Ричи Валънс. В този дух, пусна римейка на „Ла Бамба“, записан от „Лос Лобос“.

„Ла Бамба“. Това можех да го приема.

Започнах да потропвам с босите си крака по дървения под. Докато кимах с глава в ритъма на мелодията, започнах да се питам какво ли бе минало през главата на Ричи Валънс, преди самолетът да се разбие в твърдата неподатлива земя. Хей, Бъди! Музиката свърши.

Това, че музиката бе свършила толкова скоро.

Че музиката е трябвало да спре, когато едва е започнала. Беше наистина тъжно.

Две

Влязох в кухнята. Мама приготвяше обяд за сбирка с приятелките си от католическата църква. Налях си чаша портокалов сок.

Мама ми се усмихна:

— Ще кажеш ли „добро утро“?

— Мисля по въпроса — казах.

— Е, поне се измъкна от леглото.

— Трябваше да го обмислям дълго време.

— Защо толкова обичате да спите вие, момчетата?

— Бива ни в това. — Тя се разсмя. — Както и да е. Не спях. Слушах „Ла Бамба“.

— Ричи Валънс — каза тя, почти шепнешком. — Толкова тъжно.

— Също като твоята Патси Клайн.

Тя кимна. Понякога я хващах да пее онази песен, Crazy, и се усмихвах. И тя се усмихваше. Все едно споделяхме някаква тайна. Хубав глас имаше мама.

— Самолетни катастрофи — прошепна мама. Струва ми се, че говореше повече на себе си, отколкото на мен.

— Ричи Валънс може и да е умрял млад, но все пак е постигнал нещо. Искам да кажа, наистина е направил нещо. А аз? Какво съм постигнал?

— Имаш време — каза тя… — Има време в изобилие. — Вечната оптимистка.

— Е, човек трябва първо да стане личност — казах.

Тя ме погледна озадачено.

— На петнайсет съм.

— Зная на колко си.

— Петнайсетгодишните не се броят за хора.

Мама се засмя. Беше гимназиална учителка. Знаех, че е наполовина съгласна с мен.

— Е, за какво е голямата среща?

— Реорганизираме хранителната банка.

— Хранителна банка ли?

— Всички трябва да ядат.

Мама съчувстваше на бедните. Бе живяла в бедност. Познаваше глада така, както аз никога нямаше да го опозная.

— Да — казах. — Предполагам.

— Може би можеш да ни помогнеш?

— Разбира се — казах. Мразех да ме карат да се включвам „доброволно“ в разни дейности. Животът ми сякаш бе нечия чужда идея.

— Какво смяташ да правиш днес? — Прозвуча като предизвикателство.

— Ще се включа в някоя банда.

— Не е смешно.

— Аз съм мексиканец. Не ни ли е това работата?

— Не е смешно.

— Не е смешно — казах. Добре, не е смешно.

Изведнъж ми се прииска да изляза. Не че имах къде да отида.

Когато мама канеше на гости приятелките си от католическата църква, имах чувството, че се задушавам. Не толкова заради това, че всичките ѝ приятелки бяха над петдесетте — не беше това проблемът. Не беше дори и заради всичките подмятания за това как се превръщам в мъж пред очите им. Искам да кажа, разпознавах глупостите, когато ги чуех. И, по класацията на глупостите и празните приказки, тези бяха от милия, безобиден, добронамерен вид. Можех да преживея това, че ме хващаха за раменете и казваха: „Нека те погледна. Dejame ver. Ay que muchacho tan guapo. Te pareces a tu papa[1]“. Не че имаше нещо за гледане. Това си бях просто аз. И да, да, приличах на татко. А това не ми се струваше чак толкова страхотно.

Но онова, което наистина ме вбесяваше непоносимо, бе, че майка ми имаше повече приятели от мен. Не беше ли съкрушаващо тъжно?

Реших да поплувам в басейна на Мемориалния парк. Дребна, незначителна идея. Но поне си беше моя.

Докато излизах, мама взе старата хавлиена кърпа, която бях преметнал през рамо, и я смени с по-хубава. В света ѝ съществуваха определени правила по отношение на хавлиените кърпи, които просто не схващах. Но правилата не се ограничаваха само до хавлиените кърпи.

Тя погледна тениската ми.

Разпознах неодобрителния поглед. Преди да ме накара да се преоблека, ѝ отправих един от собствените си погледи.

— Това ми е любимата тениска — казах.

— Не беше ли с нея и вчера?

— Да — отвърнах. — Това е Карлос Сантана.

— Знам кой е — заяви тя.

— Татко ми я подари за рождения ден.

— Доколкото си спомням, съвсем не изглеждаше толкова въодушевен, когато отвори подаръка.

— Надявах се, че ще е нещо друго.

— Нещо друго ли?

— Не знам. Нещо друго. Тениска за рождения ми ден? — Погледнах мама. — Предполагам, че просто не го разбирам.

— Не е толкова сложен, Ари.

— Не говори.

— Хората невинаги казват истината, когато говорят.

— Сигурно — казах. — Както и да е, сега наистина харесвам тази тениска.

— Забелязах. — Усмихна се.

Аз също се усмихнах:

— Татко се сдобил с нея на първия концерт, на който отишъл.

— Бях там. Помня. Стара и парцалива е.

— Сантиментален съм.

— Определено.

— Мамо, лято е.

— Да — каза тя. — Лято е.

— Различни правила — заявих.

— Различни правила — повтори тя.

Обичах различните правила на лятото. А мама просто ги понасяше.

Пресегна се и среса косата ми с пръсти.

— Обещай ми, че няма да я носиш и утре.

— Добре — казах. — Обещавам. Но само ако ти ми обещаеш да не я слагаш в сушилнята.

— Може да те оставя да си я изпереш сам. — Усмихна ми се. — Гледай да не се удавиш.

Усмихнах се в отговор:

— Ако се удавя, не подарявай кучето ми.

Това за кучето беше шега. Нямахме куче.

Мама бе с моето чувство за хумор, а аз — с нейното. Биваше ни в това. Не че тя не бе донякъде загадка. Едно нещо разбирах напълно — разбирах защо баща ми се бе влюбил в нея. Но защо тя се бе влюбила в него, все още не можех да проумея. Веднъж, когато бях около шест-седемгодишен, много се ядосах на татко, защото исках да си играе с мен, а той ми се струваше толкова далечен. Сякаш дори не бях там. Попитах мама с целия си детски гняв: „Как си могла да се омъжиш за този тип?“.

Тя се усмихна и разроши косата ми с пръсти. Винаги правеше така. Погледна ме право в очите и каза спокойно:

— Баща ти беше красив. — Дори не се поколеба.

Искаше ми се да я попитам какво се бе случило с цялата тази красота.

Три

Толкова беше горещо, че даже гущерите бяха проявили благоразумието да се изпокрият и да не пълзят наоколо. Дори птиците се спотайваха. Насмолените „кръпки“ по пукнатините на уличната настилка се топяха. Небето бе бледо. Може би всички бяха избягали от града и горещината му. Или пък всички бяха измрели — като в някой от онези научнофантастични филми — а аз бях последното момче на Земята. Но щом тази мисъл пробяга през главата ми, шайка момчета, които живееха в квартала, минаха покрай мен с колелетата си, и ми се прииска наистина да съм последното момче на Земята. Те се смееха и се закачаха — изглеждаха така, сякаш си прекарват чудесно. Един от тях ми изкрещя:

— Ей, Мендоса! Какво, мотаеш се с купищата си приятели ли?

Помахах, преструвайки се на готин тип, ха-ха-ха. А после им показах среден пръст.

Единият от типовете спря, обърна се и взе да прави кръгчета около мен с колелото си.

— Искаш ли да го направиш пак? — рече.

Отново му показах среден пръст.

Той спря колелото си точно пред мен и се опита да ме сплаши, заковавайки ме с поглед…

Не му се получаваше. Знаех кой е. Брат му, Хавиер, се бе опитал да се заяде с мен веднъж. Бях му ударил един юмрук. Врагове до живот. Не съжалявах. Ами да, сприхав си бях. Признавам си.

Той заговори с подлярския си глас. Сякаш това ме плашеше.

— Не се забърквай с мен, Мендоса.

Отново му показах среден пръст и го насочих в лицето му като пистолет. Той просто отпраши с колелото си. Имаше много неща, от които се страхувах — но не и от такива като него.

Повечето типове не се закачаха с мен. Дори не и онези, които се движеха на глутници. Всичките ме подминаха отново с велосипедите си, като подвикваха разни гадости. До един бяха на по тринайсет и четиринайсет години и да се заяждат с такива като мен, за тях беше просто игра. Докато гласовете им заглъхваха, започнах да изпитвам жал към себе си.

Изпитването на самосъжаление си е цяло изкуство. Мисля, че една част от мен обичаше да го прави. Може би имаше нещо общо с това кой подред бях сред родените в семейството. Разбирате ли, мисля, че това бе част от цялото. Не ми допадаше, че бях принуден да играя ролята на единствено дете. Не знаех по какъв друг начин да мисля за себе си. Бях единствено дете, и в същото време не бях. Гадна работа.

Двете ми сестри близначки бяха по-големи с дванайсет години. Дванайсет години си бе направо цял живот. Уверявам ви, така беше. И винаги ме бяха карали да се чувствам като бебе или играчка, или някакъв училищен проект, или домашен любимец. Наистина си падам по кучета, но понякога имах чувството, че не съм нищо повече от семейния талисман. Това е испанската дума за куче, което е семейният любимец. Mascoto. Талисман. Супер. Aри, семейният талисман.

Брат ми пък бе единайсет години по-голям. Беше дори по-недостъпен за мен от сестрите ми. Не можех дори да споменавам името му. Кой, по дяволите, обича да говори за по-големите братя, които са в затвора? Със сигурност не и мама и татко. Не и сестрите ми. Може би цялото това мълчание по въпроса за брат ми бе оказало някакво влияние върху мен. Мисля, че беше. Мълчанието може да направи човек доста самотен.

Родителите ми били млади и едва свързвали двата края, когато се родили сестрите и брат ми. „Едва свързвали двата края“ е любимият израз на родителите ми. По някое време — след появата на три деца и опитите да завърши колеж — баща ми постъпил при морските пехотинци. После отишъл на война.

Войната го променила.

Родил съм се, когато се прибрал у дома.

Понякога си мисля, че татко има толкова много белези. В сърцето. В ума си. Навсякъде. Не е толкова лесно да бъдеш син на човек, който е бил на война. Когато бях на осем, дочух майка ми да говори с леля Офелия по телефона. „Не мисля, че войната някога ще свърши за него.“ По-късно попитах леля Офелия дали е вярно.

— Да — потвърди тя, — вярно е.

— Но защо войната отказва да остави татко на спокойствие?

— Защото баща ти има съвест — каза тя.

— Какво му се е случило по време на войната?

— Никой не знае.

— Защо не иска да разкаже?

— Защото не може.

Така стояха нещата. Когато бях на осем, не знаех нищичко за войната. Не проумявах какво е съвест. Виждах само, че понякога баща ми е тъжен. Мразех това. Защото се натъжавах. А не обичах да ми е тъжно.

Бях син на човек, у когото живееше Виетнам. Да, имах всевъзможни трагични причини да изпитвам самосъжаление. Това, че бях на петнайсет, не помагаше. Понякога си мислех, че да съм на петнайсет, е най-ужасната трагедия.

Четири

Стигнах до басейна и трябваше да си взема душ. Това бе едно от правилата. Да, правилата. Мразех да се къпя заедно с куп други момчета. Не знам, просто не ми харесваше. Нали знаете, някои момчета обичат да говорят много, все едно е нещо нормално да си под душа с тайфа други момчета и да си говорите за учителя, когото мразите, или за последния филм, който сте гледали, или за момичето, с което ви се ще да правите нещо. Не и аз — аз нямах нищо за казване. Момчета под душа. Хич не си падах.

Отидох до басейна, седнах откъм плиткия край и потопих стъпала във водата.

Какво правите в басейн, когато не можете да плувате? Учите се. Предполагам, че това беше отговорът. Бях съумял да науча тялото си да се носи по повърхността на водата. Случайно се бях натъкнал на някакъв принцип от физиката. А най-хубавото в цялата работа бе, че бях направил откритието съвсем сам.

Съвсем сам. Бях влюбен в тази фраза. Не ме биваше много да моля за помощ: лош навик, който наследих от баща си. А и бездруго инструкторите по плуване, които наричаха себе си „спасители“, бяха неприятни типове. Изобщо не проявяваха интерес да учат някакъв кльощав петнайсетгодишен гамен да плува. Но се ентусиазираха при вида на момичета с внезапно пораснали гърди. Бяха вманиачени по женските гърди. Това е истината. Чух двама от спасителите да си говорят, докато уж трябваше да наглеждат група малки дечица.

— Момичето е като дърво, покрито с листа. Просто искаш да се покатериш и да окъсаш листата до едно.

Другият се засмя.

— Ти си задник — рече.

— Неее, аз съм поет — възрази онзи. — Поет на тялото.

А после и двамата избухнаха в смях.

Ама да, разбира се, със сигурност бяха двама разцъфващи уолтуитмановци. Работата е там, че всъщност не ми се нравеше много да съм близо до момчетата. Искам да кажа, момчетата наистина ме смущаваха. Не знам защо. Просто не ми беше мястото сред тях. Мисля, че адски се смущавах от факта, че съм момче. И наистина ме потискаше мисълта, че съществува съвсем реална възможност, когато порасна, да стана като някой от онези задници. Момичето е като дърво? Да бе, а пък момчето е кажи-речи толкова умно, колкото парче мъртво дърво, гъмжащо от термити. Мама щеше да каже, че просто преминават през определена фаза. Съвсем скоро щеше пак да им дойде умът. Със сигурност.

Може би животът бе просто поредица от етапи — нижещи се една след друга фази. Може би, след две години, щях да преминавам през същата фаза като осемнайсетгодишните водни спасители. Не че наистина вярвах в теорията на мама за фазите. Не звучеше като обяснение, а като оправдание. Не мисля, че мама схващаше цялата тази работа с момчетата. И аз не я схващах. А пък бях момче.

Имах чувството, че нещо не ми е наред. Предполагам, че бях загадка дори за самия себе си. Това беше гадно. Имах сериозни проблеми.

Едно беше сигурно: нямаше начин да помоля някого от тези идиоти да ми помогне с плуването. По-добре беше да съм сам и нещастен. По-добре бе да се удавя.

Така че — просто си стоях сам и се носех по течението. Не че се забавлявах.

Тъкмо тогава чух гласа му, леко писклив.

— Мога да те науча да плуваш.

Придвижих се отстрани до басейна и застанах прав във водата, примижаваики на слънчевата светлина. Той седна на ръба на басейна. Погледнах го с подозрение. Ако някакво момче предлагаше да ме научи да плувам, тогава със сигурност то нямаше истински личен живот. Две момчета без личен живот? Не беше ли ужасно странно?

Имах си правило, че е по-добре да скучаеш сам, отколкото да се отегчаваш заедно с някой друг. Това до голяма степен бе мое житейско кредо. Май тъкмо затова нямах приятели.

Той ме погледна. С очакване. А после повтори:

— Ако искаш, мога да те науча да плуваш.

Хареса ми гласът му. Звучеше, все едно има настинка — сякаш всеки миг ще му падне гласът.

— Говориш особено — отбелязах.

— Алергии — обясни той.

— Към какво си алергичен?

— Към въздуха — каза той.

Това ме разсмя.

— Казвам се Данте — представи се той.

Това ме разсмя още по-силно.

— Съжалявам — казах.

— Няма нищо. Хората се смеят на името ми.

— Не, не — рекох. — Просто работата е там, че аз се казвам Аристотел.

Очите му светнаха. Беше готов да чуе всяка моя дума.

— Аристотел — повторих.

После и двамата бяхме обзети от лек лудешки пристъп. На смях.

— Баща ми е професор по английски — каза той.

— Ти поне имаш оправдание. Моят баща е пощальон. „Аристотел“ е английският вариант на името на дядо ми. — А после произнесох името на дядо с онзи наистина официален мексикански акцент: — Аристотелис. А истинското ми първо име е Ейнджъл. — А после го казах на испански: — Анхел.

— Името ти е Ейнджъл Аристотел?

— Да. Това ми е истинското име.

Пак се засмяхме. Не можехме да спрем. Запитах се за какво се смеехме. Дали само на имената си? Дали се смеехме, защото изпитвахме облекчение? Дали бяхме щастливи? Смехът бе поредната загадка на живота.

— По-рано казвах на хората, че името ми е Дан. Нали разбираш, просто изпусках две букви. Но спрях да го правя. Не беше честно. А и така или иначе винаги ме разкриваха. И се чувствах като лъжец и идиот. Срамувах се от себе си заради това, че се срамувам от себе си. Не ми харесваше да се чувствам така. — Той сви рамене.

— Всички ми викат Ари — казах.

— Приятно ми е да се запознаем, Ари.

Хареса ми как каза: Приятно ми е да се запознаем, Ари. Все едно наистина го мислеше.

— Добре — рекох, — научи ме да плувам. — Предполагам, че го казах, сякаш му правех услуга. Той или не забеляза, или не му пукаше.

Данте беше много добросъвестен учител. Беше истински плувец, бе съвсем наясно с движенията на ръцете и краката и дишането, разбираше как функционира едно тяло, докато е във водата. Той обичаше водата, уважаваше я. Разбираше и красотата, и опасностите, които криеше. Говореше за плуването, сякаш то бе начин на живот. Бе петнайсетгодишен. Кое беше това момче? Изглеждаше малко крехък — но не беше. Бе дисциплиниран, жилав, надарен с широки познания; не се преструваше на глупав и обикновен. Той не бе нито едно от тези неща.

Бе забавен, съсредоточен и ожесточен. Наистина можеше да бъде ожесточен. А у него нямаше и капчица подлост. Не разбирах как можеш да живееш в подъл свят, без нито една прашинка от тази подлост да „полепне“ по теб. Как можеше човек да живее без поне частица подлост?

Данте се превърна в поредната мистерия в една Вселена, пълна с мистерии.

През цялото онова лято плувахме, четяхме комикси и книги и спорехме за тях. Данте имаше всичките стари комикси на баща си за Супермен. Обожаваше ги. Харесваше също Арчи и Вероника[2]. Аз мразех тези дивотии.

— Не са дивотии — възрази той.

Аз пък харесвах Батман, Спайдърмен и Невероятния Хълк.

— Твърде мрачно — каза Данте.

— И това го казва човек, който обожава Сърцето на мрака от Конрад.

— Това е различно — рече той. — Конрад е писал литература.

Аз все изтъквах довода, че комиксите също са литература. Но за човек като Данте литературата бе много сериозна работа. Не помня някога да съм печелил спор с него. Той беше по-добър в дебатите. Бе също и по-добър читател. Прочетох книгата на Конрад заради него. Казах му, че я мразя.

— Само че — рекох, — е вярно. Светът е мрачно място. Конрад е прав за това.

— Може би твоят свят, Ари, но не и моят.

— Да, да — казах аз.

— Да, да — повтори той.

Истината е, че го бях излъгал. Много харесах книгата. Най-красивата книга, която бях чел. Баща ми сподели, че е сред любимите му книги. Искаше ми се да го попитам кога я е чел — преди или след като се е бил във Виетнам. Безсмислено беше да му задавам въпроси. Той никога не ми отговаряше.

Данте четеше, защото обичаше да чете. Аз пък четях, защото нямах нищо друго за правене. Той анализираше нещата. Аз просто ги четях. На мен ми се налагаше да проверявам в речника повече думи, отколкото на него.

Бях по-тъмен от него. И не говоря само за цвета на кожата ни. Той ми каза, че имам трагични възгледи за живота.

— Затова харесваш Спайдърмен.

— Просто съм в по-голяма степен мексиканец — казах. — Мексиканците са хора, които си падат по трагичното.

— Може и така да е — съгласи се той.

— Ти си оптимистичният американец.

— Това обида ли е?

— Може и да е.

Засмяхме се. Винаги се смеехме.

С Данте не си приличахме. Но имахме някои общи неща. Първо, на никого от двама ни не му бе позволено да гледа телевизия през деня. Родителите ни не харесваха това, което телевизията причинява на момчешкия ум. И двамата бяхме израснали с наставления, които звучаха повече или по-малко по следния начин: Ти си момче! Излез и направи нещо! Там навън има цял един свят, който просто те чака…

Данте и аз бяхме последните две момчета в Америка, пораснали без телевизия. Един ден той ме попита:

— Мислиш ли, че родителите ни са прави — че там навън има цял свят, който чака само нас?

— Съмнявам се — казах.

Той се засмя.

Тогава ми хрумна идея.

— Хайде да се качим на автобуса и да видим какво има там навън. Данте се усмихна. И двамата се влюбихме във возенето с автобус.

Понякога обикаляхме с него цял следобед. Казах на Данте:

— Богатите не се возят с автобус.

— Точно затова ни харесва.

— Може и така да е — казах. — Ние бедни ли сме?

— Не. — После се усмихна: — Ако избягаме от къщи, и двамата ще сме бедни.

Хм, интересно изказване.

— Ти би ли го направил някога? — попитах. — Да избягаш?

— Не.

— Защо?

— Искаш ли да ти призная една тайна?

— Разбира се.

— Луд съм по мама и татко.

Това наистина ме накара да се усмихна. Никога не бях чувал някой да казва това за родителите си. За Бога, никой не е луд по родителите си. Освен Данте.

А после той прошепна в ухото ми:

— Онази жена две седалки пред нас. Мисля, че има любовник.

— Откъде знаеш? — прошепнах.

— Свали си венчалната халка, когато се качи в автобуса.

Кимнах и се усмихнах.

Измисляхме си истории за другите пътници в автобуса.

А те си съчиняваха истории за нас.

Никога не съм бил близък с други хора. Бях саможив. Бях играл баскетбол и бейзбол и се бях пробвал при „вълчетата скаути“, опитах с бойскаутите — но винаги се държах на разстояние от другите момчета. Нямах чувството, че съм от техния свят.

Момчета. Наблюдавах ги. Изучавах ги.

В края на краищата не смятах повечето от заобикалящите ме момчета за много интересни. Всъщност бях отвратен.

А може би и малко високомерен. Не, не мисля. Просто не разбирах как да говоря с тях, как да бъда себе си до тях. Близостта с други момчета не ме караше да се чувствам по-умен, а глупав и не на място. Сякаш всички бяха част от клуб, в който не членувах.

Когато станах достатъчно голям за бойскаутите, казах на татко, че няма да се включа. Вече не издържах.

— Пробвай за една година — посъветва ме татко. Той знаеше, че понякога обичам да се бия. Вечно ми изнасяше лекции за физическото насилие. Опитваше се да ме държи далече от бандите в училището ми, да ме опази да не стана като брат ми, който в крайна сметка попадна в затвора. Затова, заради брат ми, аз трябваше да бъда добър бойскаут. Това беше гадно. Откъде накъде трябваше да бъда бойскаут само защото имах брат, който бе лошо момче? Мразех начина, по който мама и татко правеха тези семейни „сметки“.

Угодих на татко. Пробвах за една година. Не ми хареса — с изключение на това, че се научих да правя сърдечно-белодробна реанимация. Не ми харесваше онази част, когато трябваше да дишам в нечия уста. Влудяваше ме. Но същевременно ме и опияняваше: да накараш едно сърце да започне да бие отново. Не разбирах напълно научната част. Но след като получих нашивка за това, че съм се научил да връщам хора към живота, се махнах. Прибрах се у дома и връчих нашивката на татко.

— Мисля, че правиш грешка. — Това беше всичко, което ми каза.

Няма да свърша в пандиза. Това исках да кажа. Вместо това просто изтърсих:

— Кълна се, че ако ме накараш да се върна, ще започна да пуша марихуана.

Баща ми ме погледна озадачено.

— Това си е твоят живот — рече. Сякаш беше наистина вярно. И още нещо за баща ми. Той не ми четеше конско евангелие. Не и наистина. Което ме вбесяваше. Не бе гадняр. И нямаше лош нрав. Говореше с кратки изречения: „Животът си е твой“, „Поне опитай“, „Сигурен ли си, че искаш да направиш това?“. Защо не можеше просто да говори? Как се предполагаше да го опозная, когато не ми позволяваше? Мразех това.

Справях се добре. Имах приятели в училище. В известен смисъл. Не бях безумно популярен. Как можех да бъда? За да си безумно популярен, трябва да накараш хората да повярват, че си забавен и интересен. Мен просто не ме биваше чак толкова в преструвките.

Имаше две момчета, с които се мотаех едно време — братята Гомес. Обаче те се преместиха. А имаше и две момичета, Джина Наваро и Сузи Бърд, които обичаха да ме тормозят за развлечение. Момичета. И те бяха загадки. Всичко беше загадка.

Предполагам, че не живеех чак толкова зле. Може би не всички ме обичаха, но и не бях някое от онези хлапета, дето всички ги мразеха.

Биваше ме да се бия. Затова хората не ме закачаха.

През повечето време бях невидим. Така ми харесваше.

И тогава се появи Данте.

Пет

След четвъртия ми урок по плуване Данте ме покани да се отбия у тях. Живееше на по-малко от една пряка от плувния басейн в голяма стара къща срещу парка.

Представи ме на баща си, професора по английски. Никога не бях срещал мъж от мексиканско-американски произход, който да е професор по английски. Не знаех, че има такива. И наистина, той не приличаше на професор. Бе млад, красив и добродушен и сякаш донякъде си беше още момче. Изглеждаше като човек, влюбен в живота. Толкова различен от баща ми, който винаги се бе държал на разстояние от света. У татко имаше мрачност, която не разбирах. Такава липсваше у бащата на Данте. Дори черните му очи бяха пълни със светлина.

Онзи следобед, когато се запознах с баща му, той носеше джинси и тениска, седеше на кожен стол в кабинета си и четеше книга. За пръв път виждах човек с кабинет в собствената си къща.

Данте отиде при баща си и го целуна по бузата. Аз никога не бих направил това. Абсолютно никога.

— Не си се избръснал тази сутрин, тате.

— Лято е — каза баща му.

— Това значи, че не трябва да работиш.

— Това значи, че трябва да си довърша книгата.

— Писането на книга не е работа.

Бащата на Данте се разсмя неудържимо при тези думи.

— Имаш много да учиш за работата.

— Лято е, тате. Не искам да слушам за работа.

— Ти никога не искаш да чуваш за работа.

На Данте не му допадаше посоката, в която отиваше разговорът, затова се опита да смени темата:

— Да не мислиш да си пуснеш брада?

— Не. — Баща му се засмя. — Твърде е горещо. А и майка ти отказва да ме целува, ако ходя небръснат повече от един ден.

— Леле, колко е строга!

— Аха.

— А какво би правил без целувките ѝ?

Той се ухили, после ме погледна:

— Как търпиш този тип? Ти сигурно си Ари.

— Да, сър. — Бях нервен. Не бях свикнал да се срещам с нечии родители. Повечето от тях изобщо не проявяваха интерес да си говорят с мен.

Той стана от стола си и остави книгата. Приближи се и стисна ръката ми.

— Аз съм Сам — каза. — Сам Кинтана.

— Приятно ми е да се запознаем, господин Кинтана.

Бях чувал тази фраза, приятно ми е да се запознаем, хиляда пъти. Когато Данте ми я бе казал, звучеше истински. Но когато аз я изрекох, се почувствах глупав и неоригинален. Идеше ми да се скрия някъде.

— Можеш да ми казваш Сам — рече той.

— Не мога — възразих. Боже, искаше ми се да се скрия.

Той кимна:

— Това е сладко — отбеляза. — И почтително.

Баща ми никога не беше изричал думата „сладко“.

Той изгледа Данте:

— Младежът показва уважение. Можеш да се поучиш от него, Данте.

— Искаш да те наричам „господин Кинтана“?

Двамата едвам сдържаха смеха си. Той насочи вниманието си обратно към мен:

— Как е плуването?

— Данте е добър учител — казах.

— Данте умее много неща. Но не го бива да си чисти стаята. Чистенето на стая е прекалено свързано с думата работа.

Данте го стрелна с поглед:

— Това намек ли е?

— Бързо схващаш, Данте. Сигурно си го наследил от майка си.

— Не се прави на многознайко, тате.

— С коя дума си послужи току-що?

— Тази дума обижда ли те?

— Не думата. Може би отношението.

Данте завъртя очи и седна на стола на баща си. Събу кецовете си.

— Не се разполагай твърде удобно. — Баща му посочи нагоре. — Там има цяла кочина, която само теб чака.

Усмихнах се: усмивката ми бе породена от начина, по който се разбираха, толкова непринудено разговаряха, сякаш обичта между баща и син бе простичка. Колкото до мама и мен, понякога и нашите отношения бяха непринудени. Понякога. Но аз и татко… не. Запитах се какво ли щеше да е чувството — да вляза в стаята и да целуна баща си.

Качихме се на горния етаж и Данте ми показа стаята си. Беше голямо помещение с висок таван, дървени подове и многобройни стари прозорци, през които да влиза светлината. Навсякъде бе разхвърляно какво ли не — дрехи, разпилени по целия под, купчина стари албуми, разпръснати наоколо книги, жълти адвокатски бележници с написани вътре разни неща, полароидни снимки, два фотоапарата, китара без струни, нотни листове и коркова дъска за съобщения, отрупана с бележки и снимки.

Той пусна музика. Имаше грамофон. Истински грамофон от шейсетте.

— Бил е на мама — каза. Канеше се да го изхвърли. — Можеш ли да повярваш? — Пусна Abbey Road, любимия си албум. — Винил — каза. — Истински винил. Никакви такива тъпи касети.

— Какво им е на касетките?

— Нямам им доверие.

Какво чудато изказване. Смешно и чудато.

— Плочите лесно се надраскват.

— Не и ако се грижиш за тях.

Огледах се из разхвърляната му стая:

— Забелязвам, че наистина обичаш да се грижиш за нещата.

Той не се ядоса. Засмя се.

Подаде ми книга.

— Вземи — каза. — Можеш да четеш, докато си чистя стаята.

— Може би е по-добре просто… да те оставя… — Млъкнах. Очите ми обходиха разхвърляната стая. — Тук е малко стряскащо.

Той се усмихна.

— Недей — рече. — Не си тръгвай. Мразя да си чистя стаята.

— Ако нямаше толкова много неща.

— Това са просто разни дребни предмети — каза той.

Не казах нищо. Аз нямах разни дребни предмети.

— Ще е супер, ако останеш.

По някакъв начин се чувствах не на място, но.

— Добре — съгласих се. — Да помагам ли?

— Не. Това си е моя работа. — Каза го примиренчески. — Както би казала мама: „Това си е твоя отговорност, Данте“. „Отговорност“ е любимата дума на майка ми. Според нея баща ми не е достатъчно взискателен към мен. Разбира се, че не е. Тя какво очаква? Татко не е от твърде взискателните. Тя се е омъжила за него. Не знае ли що за човек е?

— Винаги ли анализираш родителите си?

— Те ни анализират, нали?

— Това им е работата, Данте.

— Кажи ми, че не анализираш майка си и баща си.

— Предполагам, че да. Напълно безполезно е. Още не съм ги разгадал.

— Е, аз пък разгадах тате, но не и мама. Тя е най-голямата мистерия на света. Поведението ѝ е предсказуемо. В действителност обаче е непроницаема.

— Непроницаема. — Осъзнах, че когато се прибера у дома, ще трябва да проверя думата в речника.

Данте ме гледаше, сякаш беше мой ред да кажа нещо.

— До голяма степен разгадах мама — казах. — Татко… Той също е непроницаем. — Почувствах се като истински мошеник, използвайки тази дума. Може би това ми беше проблемът. Не бях истинско момче. Бях измамник.

Той ми подаде книга с поезия.

— Чети това — каза. Не бях чел книга със стихотворения никога преди и дори не бях сигурен, че знам как да чета такава книга. Погледнах го неразбиращо.

— Поезия — рече той. — Няма да те убие.

— Ами ако ме убие? „Момче умира от скука, докато чете поезия.“ Опита да не се засмее, но не го биваше много да контролира целия смях, който живееше вътре в него. Поклати глава и започна да събира дрехите по пода.

Посочи стола си:

— Просто метни тези неща на пода и сядай.

Вдигнах купчина книги за изкуство и един скицник и ги сложих на пода.

— Какво е това?

— Скицник.

— Може ли да видя?

Той поклати глава:

— Не обичам да го показвам на никого.

Това беше интересно — той си имаше тайни.

Данте посочи книгата с поезия:

— Наистина, няма да те убие.

Данте чисти цял следобед. А аз четях книгата със стихотворения от някакъв поет на име Уилям Карлос Уилямс[3]. Не го бях чувал, но аз никога не бях чувал за никого. И наистина разбрах част от поезията. Не цялата — но поне донякъде. И не ми бе неприятно. Това ме изненада. Беше интересно, не глупаво или тъпо, или сантиментално, или прекалено интелектуално — нито една от чертите, които приписвах на поезията. Някои стихотворения бяха по-лесни за четене от други. Някои бяха непроницаеми. Хм, може би все пак знаех значението на тази дума.

Струваше ми се, че стихотворенията са като хората. Някои хора опознаваш изведнъж. Други просто не проумяваш — и никога няма да ги проумееш.

Бях впечатлен, че Данте може така систематично да подрежда всичко в стаята си. Когато влязохме, вътре цареше безпорядък. Но когато приключи, всичко си бе на мястото.

В света на Данте имаше порядък.

Бе подредил всичките си книги на една лавица и на бюрото си.

— Държа на бюрото си следващите книги, които смятам да прочета — каза той. Бюро. Истинско бюро. Когато ми се налагаше да напиша нещо, използвах кухненската маса.

Той грабна от мен книгата със стихотворения и се залови да търси едно определено. Наричаше се „Смърт“. Беше толкова съвършен в току-що подредената си стая, с нахлуващите вътре лъчи на залязващото слънце, с лице в светлината и с книгата в ръка, сякаш на книгата ѝ бе предопределено да е там, в ръцете му, и само и единствено там. Харесваше ми гласът му, докато четеше стихотворението, сякаш сам го бе написал:

Той пукна

Псето вече няма защо

да спи в картофите

да ги пази

от замръзване пукна

онуй копеле.

Данте се усмихна на думата „копеле“. Знаех, че обича да я изрича, защото не му бе позволено да я използва, дума табу. Но тук, в стаята си, можеше да я прочете и да я направи своя.

Цял следобед седях в удобния стол в стаята на Данте, а той лежеше на току-що оправеното си легло. И четеше стихотворения.

Не се опитвах да ги разбера. Не ме беше грижа какво означават. Защото гласът на Данте ми създаваше чувството за нещо истинско. И аз също се чувствах реален. Преди да го срещна, най-трудното нещо на света за мен бе да съм с други хора. Но благодарение на Данте говоренето, живеенето и чувстването ми се струваха напълно естествени. Не и в моя свят, там не бяха такива.

Прибрах се у дома и проверих в речника думата „непроницаем“. Означаваше нещо, което не може лесно да бъде разбрано. Записах в дневника си всичките синоними. „Неясен.“ „Неразгадаем.“ „Енигматичен.“ „Мистериозен.“

Онзи следобед научих две нови думи. „Непроницаем“ и „приятел“.

Думите са различни, когато живеят вътре в теб.

Шест

Един късен следобед Данте се отби у нас и се представи на родителите ми. Кой правеше такива неща?

— Аз съм Данте Кинтана — каза той.

— Той ме научи да плувам — казах. — Не зная защо, но просто имах нужда да го призная пред нашите. А после погледнах мама: — Ти ме предупреди да внимавам да не се удавя, затова намерих някого, който да ми помогне да спазя обещанието си.

Татко хвърли поглед към мама. Мисля, че се усмихваха един на друг. Да, мислеха си, той най-сетне си намери приятел. Мразех това.

Данте се ръкува с татко — после му връчи една книга.

— Донесох ви подарък — каза той.

Стоях там и го наблюдавах. Бях виждал книгата на една масичка за кафе у тях. Книга за изкуство, пълна с репродукции на картини от мексикански художници. Данте ми се струваше толкова зрял, не приличаше на петнайсетгодишен. Дори дългата му коса, която не обичаше да сресва, го правеше по-възрастен.

Татко се усмихваше, докато разглеждаше книгата, после обаче каза:

— Данте, това наистина е много мило от твоя страна, но не зная дали мога да го приема.

Татко държеше книгата внимателно, страхувайки се да не я повреди. С майка ми се спогледаха. Често го правеха. Обичаха да си говорят без думи. Измислях си разни неща за онова, което си казват с тези погледи.

— Това е книга за мексиканското изкуство — каза Данте. — Така че трябва да я приемете. — Почти можех да видя как работи умът му, докато измисляше убедителен довод. Убедителен довод, който да е и верен. — Родителите ми не ме пуснаха да дойда тук с празни ръце. — Погледна баща ми много сериозно. — Така че трябва да я вземете.

Майка ми взе книгата от ръцете на баща ми и погледна корицата.

— Прекрасна книга. Благодаря ти, Данте.

— Трябва да благодарите на татко. Идеята беше негова.

Татко се усмихна. Усмихваше се за втори път в рамките на по-малко от минута. Това не се случваше често. Той не си падаше по усмивките.

— Нали ще благодариш на баща си от мое име, Данте?

Баща ми взе книгата и седна с нея. Сякаш тя бе някакво съкровище. Не разбирах татко. Никога не можех да предположа как ще реагира на каквото и да е. Абсолютно никога.

Седем

— В твоята стая няма нищо.

— Има легло, радиочасовник, люлеещ се стол, библиотека, книги. Това не е нищо.

— Няма нищо по стените.

— Свалих си плакатите.

— Защо?

— Не ми харесваха.

— Като някой монах си.

— Аха. Аристотел монахът.

— Нямаш ли си хобита?

— Разбира се. Да се взирам в голите стени.

— Може би ще станеш свещеник.

— За да бъдеш свещеник, трябва да вярваш в Бог.

— Значи не вярваш в Бог? Дори мъничко?

— Може би малко. Но не кой знае колко.

— Значи си агностик.

— Разбира се. Католик агностик.

Това разсмя Данте.

— Не исках да прозвучи забавно.

— Знам. Но е забавно.

— Мислиш ли, че това е лошо — да се съмняваш?

— Не. Мисля, че е умно.

— Не мисля, че съм толкова умен. Не и като теб, Данте.

— Умен си, Ари. Много умен. А и да си умен, не е най-важното. Хората само ти се присмиват. Татко казва, че няма нищо лошо, ако хората ти се присмиват. Знаеш ли какво ми каза? „Данте, ти си интелектуалец. Ето кой си. Не се срамувай от това.“

Стори ми се, че усмивката му е малко тъжна. Може би всеки бе малко тъжен. Ари, опитвам се да не се срамувам.

Знаех какво е да се срамуваш. Само че Данте знаеше защо. А аз — не. Данте. Наистина го харесвах. Наистина, наистина го харесвах.

Осем

Гледах как татко прелиства страниците с палец. Беше очевидно, че обожава тази книга. И благодарение на нея научих нещо ново за него. Бе следвал изкуство, преди да постъпи при морските пехотинци. Това като че ли не си пасваше с представата, която имах за него. Но идеята ми харесваше.

Една вечер, когато разглеждаше книгата, той ме повика.

— Погледни това — каза. — Стенопис от Ороско[4].

Взрях се в репродукцията на стенописа в книгата: по-интересен обаче ми беше пръстът му, докато почукваше одобрително по книгата. Този пръст бе дърпал спусък във война. Този пръст бе докосвал майка ми по нежни начини, които не ми бяха съвсем ясни. Искаше ми се да заговоря, да кажа нещо, да задавам въпроси. Но не можех. Думите бяха заседнали в гърлото ми. Затова просто кимнах.

Никога не бях възприемал баща си като човек, който разбира от изкуство. Предполагам, че гледах на него като на бивш морски пехотинец, който станал пощальон, след като се върнал от Виетнам. Бивш морски пехотинец, превърнал се в пощальон, който не си падаше по говоренето.

Пощальон, бивш морски пехотинец, който се завърнал от война и се сдобил с още един син. Не по своя воля, струваше ми се. Винаги съм мислел, че само майка ми е искала да се сдобие с мен. Не че наистина знаех чия идея е животът ми. Съчинявах си твърде много неща.

Можех да задам на баща си много въпроси. Бих могъл. Но и в очите, и в кривата му усмивка имаше нещо, което ме възпираше да попитам. Не вярвах, че той иска да знам кой е. Затова просто събирах насочващи „улики“. Да гледам как баща ми чете онази книга, бе поредната сред насочващите нишки. Някой ден всички нишки щяха да се съединят. И щях да разгадая татко.

Девет

Един ден, след плуването, с Данте отидохме да се поразходим.

Влязохме в заведението на „Севън Илевън“[5]. Той си купи кока-кола и фъстъци, a аз — десертче „Пейдей“[6].

Той ми предложи да си пийна от кока-колата му.

— Не обичам кола — казах.

— Това е странно.

— Защо?

— Всички обичат кока-кола.

— Аз пък не.

— Какво харесваш?

— Кафе и чай.

— Чудна работа.

— Добре де, странен съм. Млъквай.

Той се засмя. Разхождахме се наоколо. Не ни се прибираше. Говорехме си разни неща. Разни глупости. А после той ме попита:

— Защо мексиканците си падат по прякорите и галените имена?

— Не знам. Падаме ли си?

— Да. Знаеш ли как казват лелите ми на мама? Наричат я Чоле.

— Тя Соледад ли се казва?

— Виждаш ли какво имам предвид, Ари? Ти знаеш. Знаеш как е галеното име на Соледад. Сякаш витае във въздуха. За какво е всичко това? Защо просто не ѝ казват Соледад? Какво е това „Чоле“? Откъде са го измислили?

— Защо това те смущава толкова много?

— Не зная. Странно е.

— Да не би това да е думата на деня?

Той се засмя и лапна наведнъж няколко фъстъка.

— Майка ти има ли си галено име?

— Лили. Името ѝ е Лилиана.

— Това е хубаво име.

— Соледад също.

— Не, всъщност не. На теб би ли ти харесало да се казваш Самота?

— Може да означава и „самотен“ — казах.

— Виждаш ли? Какво тъжно име…

— Не мисля, че е тъжно. Прекрасно е. Напълно подхожда на майка ти — казах.

— Може и така да е. Но Сам. Сам е идеалното име за татко.

— Да.

— Как се казва баща ти?

— Хайми.

— Харесва ми.

— Истинското му име е Сантяго[7].

Данте се усмихна.

— Виждаш ли какво имам предвид, като говоря за галените имена?

— Смущава те това, че си мексиканец, нали?

— Не.

Погледнах го.

— Да, смущава ме.

Предложих му малко от десертчето си.

Той си отхапа.

— Не знам — каза.

— Да — отвърнах. — Смущава те.

— Знаеш ли какво си мисля, Ари? Мексиканците не ме харесват.

— Странна мисъл — отбелязах.

— Странна — повтори той.

— Странна — казах и аз.

Десет

В една безлунна нощ родителите на Данте ни изведоха в пустинята, за да изпробваме новия му телескоп. Докато пътувахме с колата, Данте и баща му пригласяха на „Бийтълс“ — не че можеха да пеят. Не че това ги интересуваше.

Докосваха се. Семейство, което обичаше да се докосва и да се целува. Всеки път, щом влезеше в къщата, Данте целуваше майка си и баща си по бузата — или пък те го целуваха — сякаш това си бе в реда на нещата.

Чудех се как ли щеше да реагира баща ми, ако отидех при него и го целунех по бузата. Не че щеше да ми се развика. Но… не знам.

Отне ни известно време да излезем с колата в пустинята. Изглежда, господин Кинтана знаеше подходящо място, откъдето да гледаме звездите.

Далеч от светлините на града.

„Светлинно замърсяване.“ Така го наричаше Данте. Явно знаеше много за светлинното замърсяване.

Господин Кинтана и Данте нагласиха телескопа.

Гледах ги и слушах радио.

Госпожа Кинтана ми предложи кока-кола. Приех, нищо че, както вече знаете, не я обичах.

— Данте казва, че си много умен.

Комплиментите ме смущаваха.

— Не съм умен колкото Данте.

Данте прекъсна разговора ни:

— Мисля, че вече обсъдихме това, Ари.

— Какво? — попита майка му.

— Нищо. Просто работата е там, че повечето умници са пълни лайнари.

— Данте! — възкликна майка му.

— Да, мамо, знам, трябва да внимавам с езика.

— Защо толкова обичаш да ругаеш, Данте?

— Забавно е — рече той.

Господин Кинтана се засмя.

— Наистина е забавно — призна той. Но после каза: — Подобни забавни неща обаче трябва да се случват, когато майка ти не е наоколо.

Госпожа Кинтана не хареса съвета му.

— Какъв урок му даваш, Сам?

— Соледад, мисля… — Данте, който се взираше през телескопа си, сложи край на дискусията:

— Леле, тате! Виж това! Погледни!

Дълго време никой не каза нищо.

Всички искахме да видим онова, което Данте виждаше.

Стояхме мълчаливо около телескопа насред пустинята, докато чакахме реда си да видим всички небесни тела. Когато погледнах през телескопа, Данте започна да ми обяснява какво виждам. Не чувах нито дума. Нещо се случи вътре в мен, докато се взирах в огромната Вселена. През телескопа светът бе по-близък и по-голям, отколкото някога си бях представял. А всичко бе толкова прекрасно и изумително и — не знам — осъзнавах, че у мен живее нещо важно.

Докато ме гледаше как обхождам небето през обектива на телескопа, Данте прошепна:

— Някой ден ще открия всички тайни на Вселената.

Усмихнах се.

— Какво ще правиш с всички тези тайни, Данте?

— Ще узная какво да правя с тях — каза той. — Може би ще променя света.

Вярвах му.

От всички човешки същества, които познавах, Данте Кинтана бе единственият, който можеше да каже нещо такова. Знаех, че когато порасне, никога няма да изрича глупости от сорта на: „Момичето е като дърво“.

Онази нощ спахме в задния му двор.

Чувахме как родителите му си говорят в кухнята, защото прозорецът бе отворен. Майка му говореше на испански, а баща му — на английски.

— Имат навик да правят така — рече той.

— И моите — казах.

Не говорихме много. Просто си лежахме там и гледахме звездите.

— Твърде много светлинно замърсяване — каза той.

— Твърде много светлинно замърсяване — отговорих аз.

Единайсет

Важен факт за Данте: той не обичаше да носи обувки.

Карахме скейтборд в парка, а той си събуваше кецовете и потриваше ходилата си в тревата, сякаш бършеше нещо от тях. Отивахме на кино и той си сваляше кецовете. Веднъж ги остави там, и трябваше да се върнем да ги приберем.

Изпуснахме си автобуса. Данте отново си събу обувките.

Веднъж седях до него по време на литургия. Той си развърза връзките и си събу обувките направо на скамейката. Погледнах го донякъде укорително. Той завъртя очи, посочи към разпятието и прошепна:

— Иисус не носи обувки.

Засмяхме се, както си седяхме там.

Когато идваше вкъщи, Данте оставяше обувките си на предната веранда, преди да влезе.

— Японците правят така — каза той. — Не внасят мръсотията на света в чужда къща.

— Да — съгласих се, — но ние не сме японци. Мексиканци сме.

— Не сме наистина мексиканци. В Мексико ли живеем?

— Но оттам са дошли бабите и дядовците ни.

— Добре, добре. Но знаем ли всъщност нещо за Мексико?

— Говорим испански.

— Не съвсем.

— Говори за себе си, Данте. Такъв си pocho.

— Какво е pocho?

— Смотан мексиканец.

— Е, добре, може и да съм pocho. Но в случая имам предвид, че можем да усвояваме други култури.

Нямам представа защо се разсмях. Истината е, че започнах да харесвам войната, която Данте водеше срещу обувките. Един ден просто не издържах и го попитах:

— Е, как се стигна до това нещо с обувките?

— Просто не ги харесвам. Това е всичко. Няма голяма тайна. От раждането си не ги харесвам. В цялата работа няма нищо заплетено. Е, с изключение на фактора „мама“. И тя ме кара да ги нося. Казва, че има закони. А после говори за болестите, които мога да прихвана. А и хората щели да си помислят, че съм просто поредният беден мексиканец. В мексиканските села имало момчета, които биха умрели за чифт обувки. „Можеш да си позволиш обувки, Данте.“ Така казва. А знаеш ли какво ѝ отговарям винаги? „Не, не мога да си позволя обувки. Да не би да работя? Не. Нищо не мога да си позволя.“ Обикновено тогава мама капитулира. Не понася факта, че хората могат да ме сбъркат с поредния беден мексиканец. А после казва: „Да си мексиканец, не трябва непременно да значи, че си беден.“ И просто ми идва да ѝ отвърна: „Мамо, не става дума за бедност. И за това, че съм мексиканец. Просто не обичам обувки“. Но знам, че тази работа с обувките е свързана с детството ѝ. Затова накрая просто кимам, когато тя повтаря пак и пак: „Данте, можем да си позволим обувки“. Не, не е до думите „да си позволим“. Но тя винаги ми отправя онзи поглед. А после аз в отговор я поглеждам по същия начин — и така вървят нещата. Виж, въпросът с мен, мама и обувките не е добра тема за обсъждане. — Той се загледа в нагорещеното следобедно небе — това си му беше навик. Означаваше, че мисли. — Знаеш ли, носенето на обувки е неестествен акт. Това е основният ми аргумент.

— Основният ти аргумент ли? — Понякога говореше като учен или философ.

— Нали се сещаш, основополагащият принцип.

— Основополагащият принцип ли?

— Гледаш ме, все едно мислиш, че съм откачен.

— Ти си откачен, Данте.

— Не съм — каза той. А след това го повтори: — Не съм. — Изглеждаше почти разстроен.

— Добре — казах. — Не си. Не си побъркан и не си японец.

Той се пресегна и развърза кецовете ми, докато говореше.

— Събуй си обувките, Ари. Поживей си малко.

Излязохме на улицата и започнахме да играем една игра, за която Данте се сети на момента. Беше състезание, за да видим кой може да хвърли кецовете си най-надалече. Данте измисли играта по много систематичен начин. Три рунда — което означаваше шест хвърляния. Двамата взехме по парче тебешир и отбелязвахме къде се приземява обувката. Той взе назаем ролетката на баща си, която можеше да измерва до разстояние от около девет метра. Не че тази дължина бе достатъчна.

— Защо трябва да мерим точно разстоянието? — попитах. — Не можем ли просто да хвърлим обувката и да отбележим с тебешира? Най-далечното отбелязване печели. Проста работа.

— Трябва да знаем точното разстояние — каза той.

— Защо?

— Когато правиш нещо, трябва да знаеш точно какво е.

— Никой не знае точно какво върши — възразих.

— Понеже хората са мързеливи и недисциплинирани.

— Някой казвал ли ти е, че си като луд човек, който говори съвършен английски?

— Баща ми е виновен за това — рече той.

— За коя част — с лудостта или със съвършения английски? — Поклатих глава. — Това е игра, Данте.

— Е, и? Когато играеш, Ари, трябва да знаеш какво точно правиш.

— Аз наистина знам какво правим, Данте. Измисляме си игра. Хвърляме кецовете си на улицата, за да видим кой от нас може да ги метне по-далече. Това е.

— Това е вариант на хвърлянето на копие, нали?

— Да, предполагам.

— При хвърлянето на копие измерват разстоянието, нали?

— Да, но онова е истински спорт, Данте. Това не е.

— Това също е истински спорт. Аз съм истински. Ти си истински. Кецовете са истински. Улицата е истинска. Правилата, които определяме, също са истински. Какво повече искаш?

— Но ти превръщаш това в нещо твърде трудоемко. След всяко хвърляне трябва да мерим. Какво му е забавното на това — забавното е в самото хвърляне.

— Не — каза Данте, — забавното е в играта. То е навсякъде.

— Не разбирам — рекох. — Хвърлянето на обувка е забавно. Схващам това. Но да вземеш ролетката на баща си и да я опънеш през улицата, ми прилича на работа. Какво му е забавното? А и не само това — ами ако се зададе някоя кола?

— Ще се отместим от пътя. Освен това можем да играем в парка.

— На улицата е по-забавно — възразих.

— Да, на улицата е по-забавно. — Поне за едно нещо мненията ни съвпадаха.

Данте ме погледна.

И аз го погледнах. Знаех, че нямам шанс — че ще играем играта по неговите правила. Но това беше важно за Данте. А за мен нямаше чак толкова голямо значение. Затова играехме играта с онова, с което разполагахме: кецовете ни, две парчета тебешир и ролетката на баща му. Измисляхме си правилата в движение — и те постоянно се променяха. Играта се състоеше от три сета — като тениса. Шест хвърляния на сет. Осемнайсет хвърляния правеха една игра. Данте спечели два от трите сета. Аз обаче направих най-дългото хвърляне. Четиринайсет метра и двайсет сантиметра.

Бащата на Данте излезе от къщата и поклати глава:

— Какво правите, момчета?

— Играем една игра.

— Какво ти казах, Данте? За играенето на улицата? Ей там, буквално под носа ти, има парк. — Той посочи към парка. — И какво… — Млъкна и се огледа. — Да не би да мяташ кецовете си насам-натам?

Данте не се страхуваше от него. Не че баща му беше плашещ. Но все пак му бе родител и стоеше там, предизвиквайки ни да отговорим. Данте дори не трепна, сигурен, че може да защити позицията си.

— Не си мятаме кецовете насам-натам, тате. Играем игра. Това е предназначената за обикновени хора версия на хвърлянето на копие. И проверяваме кой може да хвърли обувката си най-надалече.

Баща му се засмя. Наистина се засмя.

— Ти си единственото хлапе в цялата Вселена, което може да измисли игра, за да се оправдае, че е направило кецовете си на нищо. — Засмя се отново. — Майка ти ще е просто във възторг.

— Не е нужно да ѝ казваме.

— Нужно е.

— Защо?

— Правилото „никакви тайни“.

— Играем насред улицата. Как може това да е тайна?

— Тайна е, ако не ѝ кажем. — Той се ухили на Данте: не ядосано, а като баща, който си придава бащински авторитет. — Заминавайте в парка, Данте.

Намерихме в парка подходящ терен. Изучавах лицето на Данте, докато хвърляше кецовете си с всичка сила. Баща му имаше право. Данте бе открил игра като оправдание да разкаже играта на кецовете си.

Дванайсет

Един следобед, след като бяхме свършили с плуването, се мотаехме на предната му веранда.

Данте се взираше в краката си. Това ме накара да се усмихна.

Попита ме на какво се усмихвам.

— Просто се усмихвам — казах. — Не може ли човек да се усмихва?

— Не ми казваш истината — рече той. Имаше мания за казване на истината. Бе същият като тате. Само дето татко пазеше истината за себе си. А Данте вярваше, че тя трябва да се изрича. Високо и ясно. Да кажеш на някого.

Аз не бях като Данте. Повече приличах на татко.

— Добре — рекох. — Усмихвах се, защото ти си гледаше краката.

— Странно е да се усмихваш на такова нещо — отбеляза той.

— Чудато е — отвърнах. — Кой прави това — да си зяпа краката? Освен теб?

— Няма нищо лошо в това да изследваш собственото си тяло — възрази той.

— Това също е много странно — казах. Вкъщи просто не говорехме за собствените си тела. Никога.

— Както и да е — каза той.

— Както и да е — повторих аз.

— Обичаш ли кучета, Ари?

— Обожавам кучета.

— И аз. На тях не им се налага да носят обувки.

Засмях се. Вече ми се струваше, че една от задачите ми на този свят бе да се смея на шегите на Данте. Само че той не казваше разни неща, за да бъде забавен. Той просто се държеше естествено.

— Ще попитам татко дали ще ми вземе куче. — Изведнъж изражението му се промени — Данте се разпали. Учудих му се.

— Какво куче искаш?

— Не знам, Ари. Някое от приют за животни. От онези кучета, които някой е изхвърлил.

— Да — казах. — Но откъде ще знаеш кое да избереш? В приюта има много кучета. И всичките искат да бъдат спасени.

— Защото хората са толкова подли. Изхвърлят кучетата като боклук. Мразя това.

Докато седяхме там и си говорехме, чухме шум, момчета, които крещяха от другата страна на улицата. Трима на брой, може би малко по-малки от нас. Двама имаха въздушни пушки и сочеха към една птица, която току-що бяха застреляли.

— Ударихме една! Ударихме една! — Едното момче бе насочило пушката си към едно дърво.

— Ей! — кресна Данте. — Престанете! — Наполовина бе пресякъл улицата, преди да проумея какво става. Затичах след него.

— Престанете! Какво ви става, по дяволите! — Данте бе протегнал ръка и им даваше знак да спрат. — Дай ми тая пушка.

— Имаш много здраве, не си познал.

— Противозаконно е — каза Данте. Беше бесен. Истински бесен.

— Втората поправка[8] — рече онзи.

— Ами да, втората поправка — обади се другият тип. Продължаваше да стиска здраво малката си пушка.

— Втората поправка не важи за въздушните пушки, кретен такъв. А и огнестрелните оръжия са недопустими на общинска собственост.

— Какво мислиш да направиш по въпроса, лайненце такова?

— Ще ви накарам да спрете — рече Данте.

— Как?

— Като ви наритам кльощавите малки задници по целия път чак до мексиканската граница — обадих се. Предполагам, че просто ме беше страх, че тези типове ще наранят Данте. Казах каквото трябваше да кажа. Те не бяха едри, нито пък умни. Бяха зли и глупави момчета, а аз бях виждал на какво са способни подобни типове. Може би Данте не бе достатъчно злобен за схватка. Аз обаче бях. И никога не бях имал угризения да фрасна един юмрук на някой тип, който направо си го просеше.

Стояхме там известно време и се гледахме. Беше ми ясно, че Данте няма представа как да постъпи.

Един от типовете сякаш се канеше да насочи въздушната си пушка към мен.

— На твое място не бих направил това, ситно кучешко лайненце такова. — Просто се пресегнах и му взех пушката. Стана бързо, той не го очакваше. Едно бях научил за забъркването в сбивания: движи се бързо, хвани го неподготвен. Винаги действаше. Това бе първото правило на сбиванията. И ето че държах въздушната му пушка. — Имаш късмет, че не ти я наврях в задника.

Хвърлих я на земята. Дори не се наложи да им казвам да се разкарат. Те просто си тръгнаха, мърморейки мръсотии под нос.

С Данте се спогледахме.

— Не знаех, че обичаш да се биеш — отбеляза Данте.

— Всъщност не обичам — казах.

— Да — настоя Данте. — Обичаш да се биеш.

— Може и да обичам — отвърнах. — Аз пък не знаех, че ти си пацифист.

— Може би не съм. Може би просто смятам, че човек има нужда от основателна причина, за да обикаля и да убива птици. — Впи поглед в лицето ми. Не бях сигурен какво се опитваше да открие там. — И теб те бива в подхвърлянето на лоши думи.

— Да. Данте, хайде да не казваме на майка ти.

— И на твоята няма да казваме.

Погледнах го.

— Имам си теория защо майките са толкова строги.

Данте почти се усмихна:

— Защото ни обичат, Ари.

— Това е едната част. Другата е, че искат да си останем момчета завинаги.

— Да, мисля, че това би направило мама щастлива — ако вечно си остана момче. — Данте сведе поглед към мъртвата птица. Преди няколко минути беше бесен. А сега приличаше на човек, който е готов да заплаче.

— Никога не съм те виждал толкова разгневен — казах.

— Аз също никога не съм те виждал толкова бесен.

И двамата знаехме, че сме разгневени по различни причини.

За един малък миг просто си стояхме там и гледахме надолу към мъртвата птица.

— Това е просто едно малко врабче — каза той. А после заплака.

Не знаех какво да направя. Просто стоях там и го гледах.

Прекосихме обратно улицата и седнахме на предната му веранда. Той метна кецовете си през улицата с цялата си сила и гняв. Избърса сълзите от лицето си.

— Уплаши ли се? — попита той.

— Не.

— А аз — да.

— И?

А после отново се умълчахме. Мразех тишината. Накрая просто зададох глупав въпрос.

— Защо съществуват птиците?

Той ме погледна:

— Нима не знаеш?

— Предполагам, че не знам.

— Птиците съществуват, за да ни научат на разни неща за небето.

— Вярваш ли в това?

— Да.

Искаше ми се да му кажа да не плаче повече, че онова, което момчетата сториха на онази птица, няма значение. Но знаех, че има. Бе важно за Данте. А и той имаше нужда да се наплаче. Такъв си беше.

А после най-сетне престана. Пое си дълбоко въздух и ме погледна:

— Ще ми помогнеш ли да погреба птицата?

— Разбира се.

Взехме лопата от гаража на баща му и отидохме в парка, където мъртвата птица лежеше на тревата. Вдигнах я с лопатата и я пренесох през улицата, в задния двор на Данте. Изкопах дупка под един голям олеандър.

Сложихме я в дупката и я заровихме.

Никой от нас не каза и дума.

Данте отново заплака. А аз се почувствах кофти, защото не ми се плачеше. Всъщност не изпитвах нищо към птицата. Това си беше птица. Може би не заслужаваше да бъде застреляна от някое тъпо хлапе, което си мислеше, че стрелянето по разни неща е забавно. Но все пак си бе просто птица.

Бях по-суров от Данте. Бях се опитал да скрия тази суровост от него, защото исках да ме харесва. Но сега той знаеше. Че съм суров. И може би в това нямаше нищо лошо. Можеше да ме хареса такъв, точно както на мен ми харесваше, че той не е такъв.

Двамата се вторачихме в гроба на птицата.

— Благодаря — рече той.

— Няма проблем — казах.

Разбрах. Искаше да остане сам.

— Хей — прошепнах, — ще се видим утре.

— Ще идем да плуваме — каза той.

— Да, ще идем да плуваме.

По бузата му се стичаше сълза. В светлината на залязващото слънце приличаше на река.

Какво ли бе усещането: да си от хората, които оплакват смъртта на една птица.

Махнах му за довиждане. Той също ми помаха.

Докато вървях към къщи, си мислех за птиците и за смисъла на съществуването им. Данте имаше отговор. Аз — не. Нямах никаква представа защо съществуват птиците. Никога дори не си бях задавал този въпрос.

Отговорът на Данте ми звучеше логично. Ако изучавахме птиците, може би щяхме да се научим да бъдем свободни. Струва ми се, че това искаше да каже. Аз носех име на философ. Какъв беше моят отговор? Защо нямах отговор?

И защо някои момчета можеха да плачат, а други — не? Различните момчета живееха по различни правила.

Когато се прибрах у дома, седнах на верандата отпред.

Загледах залязващото слънце.

Чувствах се самотен, но това не беше неприятно. Обичах да съм сам. Даже много. Може би и баща ми беше такъв.

Сетих се за Данте и се замислих за него.

Струваше ми се, че лицето му е карта на света. Карта без тъмнина. Леле, свят без тъмнина. Нима не беше прекрасно?

От небето падат врабчета

Когато бях момче, се събуждах с мисълта, че светът свършва.

Едно

На сутринта, след като погребахме врабчето, се събудих, изгарящ от температура.

Мускулите и гърлото ме боляха, главата ми туптеше глухо почти като сърце. Постоянно се взирах в ръцете си — струваха ми се чужди. Опитах се да стана, но не можех да пазя равновесие — стаята се въртеше около мен. Направих крачка, но краката ми не бяха достатъчно силни да понесат тежестта ми. Рухнах върху леглото, радиочасовникът ми падна с трясък на пода.

Майка ми се появи в стаята и по някаква причина ми се струваше нереална.

— Мамо? Мамо? Ти ли си? — Мисля, че крещях.

Сякаш в очите ѝ живееше въпрос.

— Да — каза. Изглеждаше толкова сериозна.

— Паднах — смотолевих.

Тя каза нещо, но не я разбрах. Всичко бе толкова странно — помислих си, че сънувам, но допирът на дланта ѝ приличаше на истинско докосване.

— Изгаряш — каза тя.

Усетих ръцете ѝ върху лицето си.

Не спирах да се чудя къде съм, затова я попитах:

— Къде сме?

Тя ме взе в прегръдките си за миг.

— Шшшт.

Светът бе толкова тих. Между мен и него имаше бариера. Стори ми се, че никога не ме е искал и сега се възползва от възможността да се отърве от мен.

Вдигнах поглед и видях мама да стои пред мен, подавайки ми два аспирина и чаша вода.

Седнах в леглото, посегнах за хапчетата и ги пъхнах в устата си. Хванах чашата — ръцете ми трепереха.

Тя пъхна термометър под езика ми.

Засече времето на часовника си, после извади термометъра от устата ми.

— Четиридесет градуса — каза. — Трябва да свалим тази температура. — Поклати глава. — От микробите в басейна е.

За миг светът се приближи.

— Това е само простуда — прошепнах. Но сякаш говореше някой друг.

— Мисля, че имаш грип.

Но сега е лято. Думите бяха на езика ми, но не можех да ги изрека. Не спирах да треперя. Тя ме покри с още едно одеяло.

Всичко се въртеше, но когато затворих очи, стаята стана неподвижна и тъмна.

А после дойдоха сънищата.

От небето падаха птици. Врабчета. Милиони и милиони врабчета. Падаха като дъжд и ме удряха, и бях покрит с кръвта им, и не можех да намеря място да се предпазя. Клюновете им разкъсваха кожата ми като стрели. А самолетът на Бъди Холи падаше от небето и чувах Уейлън Дженингс да пее „Ла Бамба“. Чувах Данте да плаче — и когато се обърнах да разбера къде е, видях, че държи в ръце отпуснатото тяло на Ричи Валънс. А после самолетът падна върху нас. Виждах единствено сянката и горящата земя.

А после небето изчезна.

Сигурно съм запищял, защото мама и татко се озоваха в стаята. Треперех и всичко бе подгизнало от потта ми. А после осъзнах, че плача и не мога да спра.

Татко ме вдигна и ме залюля в стола. Чувствах се малък и слаб и исках да отвърна на прегръдката му, но не можех, защото ръцете ми бяха слаби. Искаше ми се да го питам дали ме е прегръщал така, когато съм бил малък, защото не помнех, и защо не си спомням. Започнах да си мисля, че може би още сънувам, но майка ми сменяше чаршафите, затова осъзнавах, че всичко е истинско. Освен мен.

Мисля, че мънках нещо. Баща ми ме прегърна по-силно и прошепна нещо, но и това не спря треперенето. Мама подсуши потното ми тяло с хавлиена кърпа и двамата с татко ме преоблякоха в чисто бельо и чиста тениска. А после казах най-странното нещо: „Не изхвърляй тениската. Татко ми я подари“. Осъзнавах, че плача, но не знаех защо — не бях от тези момчета, затова ми се струваше, че плаче някой друг.

Чух как баща ми прошепва: „Шшшт. Всичко е наред“. Сложи ме обратно на леглото и майка ми седна до мен и ме накара да пийна вода и да взема още аспирин.

Видях лицето на татко и разбрах, че е разтревожен. Натъжих се — бях го накарал да се притеснява. Запитах се дали наистина ме бе прегръщал и ми се прииска да му кажа, че не го мразя, а просто не го разбирам, не разбирам кой е, а исках, толкова много исках да разбера. Майка ми каза на баща ми нещо на испански и той кимна. Бях твърде уморен, за да ме е грижа за думи на който и да било език.

Светът бе толкова тих.

Заспах — и сънищата дойдоха отново. Навън валеше дъжд и навсякъде около мен гърмеше и святкаше. И се видях, докато тичах в дъжда. Търсех Данте и крещях, защото той се беше изгубил: „Данте! Върни се! Върни се!“. А после вече не търсех Данте, търсех татко и му крещях: „Татко! Татко! Къде отиде? Къде отиде?“.

Когато се събудих, пак бях подгизнал от собствената си пот.

Татко седеше в моя люлеещ се стол и се взираше в лицето ми.

Мама влезе в стаята. Погледна баща ми, а после и мен.

— Не исках да ви плаша. — Шепнех, гласа ми никакъв го нямаше.

Майка ми се усмихна — помислих си, че сигурно е била много красива като момиче. Помогна ми да седна в леглото.

— Amor[9], вир-вода си. Защо не си вземеш един хубав душ?

— Сънувах кошмари.

Облегнах глава на рамото ѝ. Искаше ми се тримата да останем така завинаги.

Татко ми помогна да застана под душа. Чувствах се слаб и изцеден, а когато топлата вода удари тялото ми, се сетих за сънищата си… Данте, татко. Запитах се как ли е изглеждал татко, когато е бил на моята възраст. Мама ми е споделяла, че е бил красив. А дали е бил красив като Данте? Защо ли си мислех това.

Когато се върнах в леглото, мама бе сменила отново чаршафите.

— Температурата ти спадна — каза тя. Даде ми още една чаша вода. Не я исках, но я изпих. Изумих се колко съм жаден всъщност и я помолих за още вода.

Баща ми още беше там, седнал в моя люлеещ се стол.

Взирахме се един в друг, докато лежах в леглото.

— Търсеше ме — каза той.

Погледнах го.

— В съня си. Търсеше ме.

— Винаги те търся — прошепнах.

Две

Когато се събудих на другата сутрин, помислих, че съм умрял. Знаех, че не е вярно, но мисълта си бе там. Може би част от теб умира, когато си болен. Не знам.

Мама реши, че може да се справи със сериозното ми състояние, като ме кара да пия безброй литри вода — мъчително, чаша по чаша. Най-накрая обявих стачка и отказах да пия повече.

— Пикочният ми мехур се е превърнал във воден балон, който всеки миг ще експлодира.

— Това е добре — каза тя. — Промиваш организма си.

— Край с промиването — заявих.

Водата не бе единственото, с което трябваше да се справя. Налагаше се да преборя и нейната пилешка супа, която се превърна в мой враг.

Първата купичка бе невероятна. Никога не бях изпитвал такъв глад. Абсолютно никога. Мама ми даваше най-вече бульон.

Имаше супа за обяд и на другия ден. Това също не беше зле, защото получих пиле и зеленчуци в супата с топли царевични тортили и мамината sopa de arroz[10]. Но супата се върна под формата на следобедна закуска. И за вечеря.

Беше ми писнало от вода и пилешка супа. Беше ми писнало да съм болен. След четири дни в леглото най-накрая реших, че е време да продължа нататък.

Заявих на майка ми:

— Добре съм.

— Не си — възрази тя.

— Държат ме като заложник. — Първото, което казах на баща си, когато се върна от работа.

Той ми се ухили.

— Вече съм добре, татко. Наистина съм добре.

— Още ми се виждаш малко блед.

— Имам нужда от слънце.

— Изчакай още един ден — каза той. — После можеш да излезеш навън и да създаваш колкото си искаш неприятности.

— Добре — съгласих се аз. — Но никаква пилешка супа повече.

— Това си е между теб и майка ти.

Той понечи да излезе от стаята ми. Поколеба се за миг. Беше с гръб към мен.

— Сънува ли още кошмари?

— Постоянно имам лоши сънища — казах.

— Даже и когато не си болен?

— Да.

Той застана на вратата ми. Обърна се и ме погледна.

— В сънищата си винаги ли си изгубен?

— В повечето от случаите — да.

— И винаги ли се опитваш да намериш мен?

— Мисля, че в повечето случаи се опитвам да намеря себе си, тате. — Беше странно да говоря с него за нещо реално. Но в същото време това ме плашеше. Исках да продължа да говоря, но не знаех точно как да кажа онова, което таях в себе си. Сведох поглед към пода. После вдигнах очи към татко и свих рамене, все едно казвах: Не е кой знае какво.

— Съжалявам — каза. — Съжалявам, че съм толкова далече.

— Всичко е наред — отвърнах.

— Не — възрази той. — Не, не е. — Мисля, че се канеше да каже нещо друго, но размисли. Обърна се и излезе от стаята.

Продължих да се взирам в пода. А после отново чух гласа на татко:

— Аз също имам лоши сънища, Ари.

Искаше ми се да го попитам дали те се отнасят за войната или за брат ми, дали се събужда уплашен като мен.

Но само му се усмихнах. Той ми бе разкрил нещо за себе си.

Бях щастлив.

Три

Позволиха ми да гледам телевизия, но открих нещо за себе си: всъщност не обичах телевизия. Изобщо не ми харесваше. Изключих телевизора и се улових, че наблюдавам майка ми, докато седеше на кухненската маса и преглеждаше някои от старите си планове за уроци.

— Мамо?

Тя вдигна поглед към мен. Опитах се да си я представя, застанала пред класа си. Какво ли си мислеха за нея учениците? Как гледаха на нея? Дали я харесваха? Или я мразеха? Или я уважаваха? Знаеха ли, че е нечия майка? А дали това имаше значение за тях?

— Какво си мислиш?

— Харесва ли ти да преподаваш?

— Да — каза тя.

— Дори когато на учениците ти не им пука?

— Ще ти издам една тайна. Аз не нося отговорност за това дали на учениците ми им пука, или не. Това трябва да е тяхна грижа — не моя.

— И в какво положение те поставя това?

— Независимо от всичко, Ари, моята работа е да проявявам загриженост.

— Дори когато тях не ги е грижа?

— Дори когато тях не ги е грижа.

— Независимо от всичко?

— Независимо от всичко.

— Дори ако преподаваш на хлапета като мен, които мислят, че животът е скучен?

— Така стоят нещата, когато си на петнайсет.

— Просто един етап — казах.

— Просто един етап. — Тя се засмя.

— Харесваш ли петнайсетгодишните?

— Какво ме питаш: дали харесвам теб, или дали харесвам учениците си?

— И двете, предполагам.

— Обожавам те, Ари, знаеш, че те обожавам.

— Да, но обожаваш и учениците си.

— Ревнуваш ли?

— Мога ли да изляза? — Бях умел в избягването на въпроси — като нея.

— Можеш да излезеш утре.

— Мисля, че се държиш като фашист.

— Това е сериозна дума, Ари.

— Благодарение на теб зная всичко за различните форми на управление. Мусолини е бил фашист. Франко е бил фашист. А татко казва, че Рейгън е фашист.

— Не приемай шегите на баща си твърде буквално, Ари. Той иска само да каже, че според него президентът Рейгън е прекалено властен.

— Зная какво иска да каже, мамо. Точно както ти знаеш какво искам да кажа.

— Е, хубаво е да знам, че смяташ майка си за нещо повече от форма на управление.

— Донякъде си такава — казах.

— Схващам какво имаш предвид, Ари. И все пак няма да излезеш навън.

Понякога ми се искаше да събера кураж и да се разбунтувам срещу правилата на мама.

— Просто искам да изляза оттук. Ще ми се пръсне черепът от скука.

Тя се изправи. Положи длани върху лицето ми.

— Hijo de mi vida[11] — каза, — съжалявам, задето мислиш, че съм твърде строга към теб. Но си имам причини. Когато станеш по-голям…

— Вечно това повтаряш. На петнайсет съм. На колко трябва да стана? Колко голям, мамо, преди да сметнеш, че съм достатъчно умен да схвана? Не съм малко момче.

Тя взе ръката ми и я целуна.

— За мен си — прошепна. По бузите ѝ се стичаха сълзи. Имаше нещо, което не проумявах. Първо Данте. После аз. А сега мама. Сълзи навсякъде, да му се не види. Може би сълзите бяха нещо заразно. Като грипа.

— Всичко е наред, мамо — прошепнах. Усмихнах ѝ се. Надявах се на обяснение за сълзите ѝ, но щеше да ми се наложи да се потрудя, за да го получа. — Добре ли си? — попитах.

— Да — каза тя, — добре съм.

— Не мисля, че си.

— Полагам усилия да не се тревожа за теб.

— Защо се тревожиш? Аз просто имах грип.

— Нямам това предвид.

— А какво?

— Какво правиш, когато излизаш от къщи?

— Разни неща.

— Нямаш никакви приятели. — Тя понечи да закрие устата си с длан, после се спря.

Щеше ми се да я намразя за това обвинение.

— Не искам никакви.

Тя ме погледна така, сякаш съм непознат.

— И как мога да имам приятели, ако не ме пускаш да изляза?

Тя ми отправи един от онези нейни погледи.

— Наистина имам приятели, мамо. Имам приятели от училище. И Данте. Той ми е приятел.

— Да — каза тя. — Данте.

— Да — повторих аз. — Данте.

— Радвам се за Данте — каза тя.

Кимнах.

— Добре съм, мамо. Просто не съм от онези, които… — Не знаех какво се опитвам да кажа. — Просто съм различен. — Даже не знаех какво имам предвид.

— Знаеш ли какво мисля?

Не исках да зная какво мисли. Не исках. Но въпреки това щях да го чуя.

— Ама разбира се — отвърнах.

Тя пренебрегна заядливия ми тон.

— Не мисля, че знаеш колко си обичан.

— Разбира се, че знам.

Тя понечи да каже нещо, но размисли.

— Ари, просто искам да бъдеш щастлив.

Искаше ми се да ѝ отвърна, че това е трудно за мен. Струваше ми се обаче, че тя вече знае това.

— Е — казах, — сега съм в онзи период, когато се предполага да съм нещастен.

Това я разсмя.

Разбирахме се.

— Мислиш ли, че ще е проблем, ако Данте се отбие?

Четири

Данте вдигна телефона на второто позвъняване.

— Не идваш на басейна. — Звучеше сърдит.

— На легло съм. Хванах грип. Най-вече спя, сънувам много лоши сънища и ям пилешка супа.

— Температура?

— Да.

— Болки в костите?

— Да.

— Нощни изпотявания?

— Да.

— Лоша работа — рече той. — Какви бяха сънищата ти?

— Не мога да говоря за тях.

Това, изглежда, го устройваше.

Петнайсет минути по-късно той се появи на входната врата. Чух звънеца. Дочух как говори с майка ми. За Данте никога не бе проблем да започва разговори. Вероятно разказваше на мама историята на живота си.

Чух го да върви надолу по коридора с босите си крака. А после застана на прага на стаята ми. Беше с тениска, която бе толкова износена, че почти прозираше, и с опърпани джинси на дупки.

— Здрасти — каза той. Носеше стихосбирка, скицник и няколко въглена за рисуване.

— Забравил си да си обуеш обувките — казах.

— Дарих ги на бедните.

— Предполагам, че после е ред на джинсите.

— Аха. — Двамата се засмяхме.

Той се вгледа в мен.

— Изглеждаш малко блед.

— И все пак приличам на мексиканец повече от теб.

— Всички приличат на мексиканци повече от мен. Разбери се с хората, които са ми предали гените си. — Имаше нещо в гласа му. Цялата тази тема за мексиканския произход го смущаваше.

— Добре, добре — казах. „Добре, добре“ винаги означаваше, че е време да сменим темата. — Значи си донесе скицника.

— Да.

— Ще ми покажеш ли рисунките си?

— Не. Смятам да те скицирам.

— Ами ако не искам да ме скицираш?

— Как ще стана художник, ако не се упражнявам?

— На моделите на художниците не им ли плащат?

— Само на привлекателните.

— Значи аз не съм привлекателен?

Данте се усмихна:

— Не се дръж като задник. — Стори ми се, че се смути. Но не толкова, колкото аз.

Усещах как почервенявам. Даже момчетата с тъмна кожа като мен можеха да се изчервяват.

— Значи наистина мислиш да станеш художник?

— Абсолютно. — Той погледна право към мен. — Не ми ли вярваш?

— Трябват ми доказателства.

Той седна в моя люлеещ се стол. Загледа ме изпитателно.

— Още изглеждаш зле.

— Благодаря.

— Може би са виновни сънищата ти.

— Може би. — Не исках да говоря за сънищата си.

— Когато бях момче, се будех с мисълта, че светът свършва. Ставах и поглеждах в огледалото — и очите ми бяха тъжни.

— Искаш да кажеш — като моите.

— Да.

— Моите очи са винаги тъжни.

— Светът не свършва, Ари.

— Не се дръж като задник. Разбира се, че не свършва.

— Тогава не бъди тъжен.

— Тъжен, тъжен, тъжен — казах аз.

— Тъжен, тъжен, тъжен — повтори той.

И двамата се усмихвахме, опитвайки се да удържим смеха си — но просто не можехме. Бях щастлив, че се бе отбил. Болестта ме караше да се чувствам крехък, сякаш можех да се счупя. Не ми харесваше това усещане. Смехът ме караше да се чувствам по-добре.

— Искам да те нарисувам.

— Мога ли да те спра?

— Ти си този, който каза, че има нужда от доказателства.

Той ми подхвърли книгата със стихотворения.

— Чети я. Чети. Аз ще рисувам. — После притихна. Очите му започнаха да обхождат с търсещ поглед всичко в стаята: мен, леглото, одеялата, възглавниците, светлината. Бях неспокоен, непохватен и смутен и изпитвах неудобство. А очите на Данте, приковани в мен… не знаех дали това ми харесваше. Чувствах се гол. Но същевременно усещах нещо, което ме караше да се чувствам невидим. И се отпуснах.

— Издокарай ме добре — казах.

— Чети — отвърна той. — Просто чети.

Бързо забравих, че Данте ме рисува. И просто четях. Четях, четях, четях. От време на време хвърлях поглед към него, но той бе потънал в работата си. Върнах се към стихосбирката. Прочетох един ред и се опитах да го разбера: „От онова, неуловимото за нас, звездите са направени“. Красиво казано, но не знаех какво означава. Заспах, чудейки се какво означава този ред.

Когато се събудих, Данте го нямаше.

Не беше оставил никоя от скиците, които ми бе направил. Само една — скица на моя люлеещ се стол. Беше съвършена. Люлеещ се стол на фона на голите стени на стаята ми. Бе уловил следобедната светлина, която струеше в стаята, начина, по който сенките падаха върху стола и му придаваха дълбочина — правеха го да изглежда така, сякаш бе нещо повече от неодушевен предмет. В скицата имаше нещо печално и самотно — запитах се дали това бе начинът, по който Данте виждаше света, или начинът, по който виждаше моя свят.

Взирах се в скицата дълго време. Плашеше ме — в нея имаше нещо вярно.

Къде ли се бе научил да рисува? Внезапно изпитах завист. Той умееше да плува, да рисува, да разговаря с хората. Четеше поезия и харесваше себе си. Какво ли бе чувството наистина да харесваш себе си? Защо някои хора не харесваха себе си, а други се харесваха? Може би просто така стояха нещата.

Погледнах рисунката му, после и стола си. Тогава видях бележката, която бе оставил.

Ари,

Надявам се скицата на стола ти да ти хареса. Липсваш ми на басейна. Водните спасители са кретени.

Данте

Обадих му се след вечеря.

— Защо си тръгна?

— Ти имаше нужда да си починеш.

— Съжалявам, че заспах.

Мълчахме известно време.

— Скицата ми хареса — казах.

— Защо?

— Защото изглежда точно като моя стол.

— Това ли е единствената причина?

— В скицата има нещо — казах.

— Какво?

— Емоция.

— Разкажи ми — рече Данте.

— Тъжна е. Тъжна и самотна.

— Като теб — каза той.

Беше ми омразно, че вижда същността ми.

— Не съм тъжен през цялото време — възразих.

— Знам — каза той.

— Ще ми покажеш ли другите?

— Не.

— Защо?

— Не мога.

— Защо не?

— По същата причина, поради която ти не можеш да ми разкажеш сънищата си.

Пет

Грипът, изглежда, не искаше да ме пусне.

Онази нощ сънищата се върнаха. Брат ми. Стоеше от другата страна на реката. Той беше в Хуарес, аз — в Ел Пасо. Виждахме се един друг. Аз изкрещях: „Бернардо, ела от тази страна!“, а той поклати глава. Стори ми се, че не разбира, затова му изкрещях на испански: Vente pa’aca, Bernardo! Мислех си, че стига да знаех правилните език и думи, той щеше да пресече реката. И да се прибере у дома. Само да знаех подходящите думи… Само да говорех правилния език… Тогава се появи татко. Двамата с брат ми се взираха един в друг — не можех да понеса израженията им, върху лицата им сякаш бяха изписани обидата и болката на всички синове и бащи по света. Болката бе толкова дълбока, че вече не можеха да проливат сълзи и лицата им бяха сухи. А после сънят се промени — брат ми и баща ми изчезнаха. Стоях на същото място, където бе стоял татко, откъм страната на Хуарес, а срещу мен бе Данте. Беше без риза и без обувки, исках да заплувам към него, но не можех да помръдна. А после той ми каза нещо на английски, което не разбрах. Отвърнах на испански, а той също не ме разбра.

Бях толкова самотен.

А после светлината угасна и Данте изчезна в тъмнината.

Събудих се и се почувствах изгубен.

Не знаех къде съм.

Треската се бе върнала. Стори ми се, че може би вече нищо няма да е същото. Но знаех, че е само от треската. Отново заспах. Врабчетата падаха от небето. Аз бях този, който ги убиваше.

Шест

Данте намина да ме види. Осъзнавах, че не съм особено забавен. Той също го знаеше, но явно нямаше значение за него.

— Искаш ли да говорим?

— Не — казах.

— Искаш ли да си вървя?

— Не — отвърнах.

Той ми четеше стихотворения. Мислех си за врабчетата, които падаха от небето. Докато слушах гласа на Данте, се запитах как ли би звучал брат ми. Зачудих се дали някога бе чел стихотворения. Главата ми бе пълна — падащи врабчета, призракът на брат ми, гласът на Данте.

Данте свърши с четенето на едно стихотворение, после се зае да търси друго.

— Не те ли е страх, че ще те заразя? — попитах.

— Не.

— Не те е страх?

— Не.

— Ти не се страхуваш от нищо.

— Страхувам се от много неща, Ари.

Можех да попитам: Какви? От какво се страхуваш? Не мисля, че щеше да ми каже.

Седем

Треската си отиде.

Но сънищата останаха.

Баща ми беше в тях. И брат ми. И Данте. В сънищата ми. А понякога и майка ми. В ума ми бе заседнал един образ. Бях на четири и вървях надолу по улицата, като се държах за ръката на брат ми. Спомен ли беше това, или сън. Или надежда.

Лежах и си мислех разни неща. Всички обичайни проблеми и мистерии в живота ми, които имаха значение само за мен. Не че от мисленето за разни неща ми ставаше по-добре. Реших, че последната ми година в долните класове на гимназията „Остин Хай“ ще е кофти. Данте отиваше в „Катедрал“, защото имаха отбор по плуване. Мама и татко искаха да ме изпратят на училище там, но аз отказах. Не исках да ходя в католическо училище само за момчета. Настоявах, че всички момчета там са богати. Мама изтъкна довода, че дават стипендии на умните момчета. Отвърнах ѝ, че не съм достатъчно умен да взимам стипендия. Мама каза, че могат да си позволят да ме изпратят там.

— Мразя онези момчета! — Умолявах татко да не ме изпраща там. Никога не казах на Данте, че мразя момчетата от „Катедрал“. Не беше нужно да знае.

Сетих се за обвинението на мама. „Нямаш никакви приятели.“ Помислих си за стола си — той всъщност беше моят портрет.

Бях стол. Почувствах се толкова тъжен, колкото никога не се бях чувствал.

Да, вече не бях момче. Но все още се чувствах като момче. Донякъде. Имаше обаче и други неща, които изпитвах. Мъжки, предполагам. Мъжката самота бе много по-голяма от момчешката. И вече не исках да се отнасят към мен като към момче. Не исках да живея в света на родителите си, а си нямах собствен. По някакъв странен начин приятелството ми с Данте ме бе накарало да се чувствам още по-самотен.

Може би защото той сякаш успяваше да се впише навсякъде. А аз винаги имах чувството, че не принадлежа никъде. Не се чувствах на място дори в собственото си тяло — особено в собственото си тяло. Превръщах се в личност, която не познавах. Промяната болеше, а не знаех защо. Собствените ми емоции не ми се струваха смислени и логични.

Като по-малък си водех дневник — нещо като записки в коженото тефтерче, което си бях купил. Но никога не проявих особена дисциплинираност. Дневникът се превърна в инцидентно занимание с инцидентно записани мисли — нищо повече.

Когато бях в шести клас, нашите ми подариха за рождения ден бейзболна ръкавица и пишеща машина. Участвах в отбор, така че ръкавицата бе логичен подарък. Но пишеща машина? Какво имаше у мен, което ги бе навело на мисълта да ми вземат пишеща машина? Престорих се, че ми харесва. Но не ме биваше в преструвките.

Това, че не говорех за нещата, не ме превръщаше автоматично в добър актьор.

Странно, но се научих да пиша на машина. Най-сетне някакво умение. С бейзбола не се получи. Бях достатъчно добър, за да вляза в отбора. Но мразех тази игра. Правех го заради баща ми.

Не знаех защо мисля за всички тези неща… винаги правех тъкмо това. Явно имах собствена телевизия в ума си. Можех да контролирам онова, което искам да гледам, да превключвам каналите, когато си поискам.

Хрумна ми да се обадя на Данте. Всъщност не, не ми се говореше с никого. Само със себе си.

Сетих се за по-големите си сестри — толкова близки помежду си и толкова далече от мен. Знаех, че е заради възрастта. Изглежда, че това бе от значение. За тях. И за мен. Аз бях „малко закъснял“. Един ден те си говореха на масата в кухнята и ме обсъждаха — и това е изразът, който използваха. Не за пръв път чувах някой да го казва за мен. Затова реших да говоря направо със сестрите си — не ми харесваше някой да мисли така за мен. В известен смисъл — изгубих контрол. Погледнах сестра си, Сесилия, и казах: „Ти си родена прекалено рано“. Усмихнах ѝ се и поклатих глава: „Не е ли малко тъжно? Не е ли просто тъжно, мамка му?“.

Другата ми сестра, Силвия, ми дръпна една лекция:

— Мразя тази дума. Не говори така. Толкова е неуважително.

Сякаш пък те ме уважаваха. О, да, и още как.

Казаха на мама, че използвам неприличен език. Тя мразеше „езика“. Погледна ме с оня поглед.

— Думата с „м“ показва изключителна липса на уважение и на въображение. И недей да въртиш очи.

Но загазих още по-лошо, задето отказах да се извиня.

Хубавото беше, че сестрите ми не използваха израза „роден твърде късно“ никога повече. Не и пред мен.

Бях ядосан, защото не можех да говоря с брат си, а и със сестрите си. Не че сестрите ми не се интересуваха от мен. Просто през повечето време те се отнасяха с мен повече като със син, отколкото като с брат. Нямах нужда от три майки. Всъщност бях сам. И ми се приискваше да говоря с някого на моята възраст. Някой, който разбира, че изричането на думата с „м“ не е мерило за липсата на въображение. Понякога изричането на тази дума ме караше да се чувствам свободен.

Да разговарям със себе си в дневника си, бе равнозначно на това да говоря с някого на моята възраст.

Понякога записвах всички лоши думи, за които можех да се сетя. Това ме караше да се чувствам по-добре. Мама бе наложила собствени правила. За баща ми: никакво пушене вътре в къщата. За всички: никакво ругаене. Не търпеше ругатните. Дори когато баща ми изречеше поредица от интересни думи, тя го поглеждаше и казваше:

— Излез навън, Хайми. Намери си куче, което ще хареса подобен език.

Мама беше мила. Но и много строга. Това бе нейният начин да оцелее. Не смятах да я дразня. Затова през повечето време ругаех само наум.

И цялата тази работа е името ми. Анхел Аристотел Мендоса.

Мразех името Анхел и не позволявах на никого да ме нарича така. Всички типове на име Анхел, които познавах, бяха до един истински задници. „Аристотел“ също не ми харесваше. Макар да знаех, че съм кръстен на дядо си, бях наясно и че съм наследил името на най-прочутия философ в света. Мразех този факт. Всички очакваха нещо от мен — нещо, което не можех да им дам.

Затова се прекръстих на Ари.

А като променях малко буквите, името ми ставаше Еър, въздух.

Сигурно е страхотно да си въздухът.

Можех да бъда едновременно нещо и нищо. Необходим и в същото време невидим. Всички щяха да се нуждаят от мен и никой нямаше да ме вижда.

Осем

Мама прекъсна мислите ми — ако това наистина бяха мисли.

— Данте е на телефона.

Минах покрай кухнята и забелязах, че мама разчиства всичките си шкафове. За нея лятото значеше работа.

Хвърлих се на канапето в дневната и грабнах телефона.

— Здрасти — казах.

— Здрасти — отвърна той. — Какво правиш?

— Нищо. Още не съм във форма. Мама ще ме води на лекар днес следобед.

— Надявах се, че можем да идем да плуваме.

— Да му се не види — казах. — Не мога. Просто, нали знаеш…

— Да, знам. Значи просто се мотаеш?

— Аха.

— Четеш ли нещо, Ари?

— Не, мисля си.

— За какво?

— Разни неща.

— Разни неща?

— Нали се сещаш, Данте, неща.

— Какви например, Ари?

— Че двете ми сестри и брат ми са много по-големи от мен и как ме кара да се чувствам това.

— Колко са големи те?

— Сестрите ми са близначки. Не са еднояйчни, но си приличат На двайсет и седем са. Мама ги родила, когато била на осемнайсет

— Леле — възкликна той. — На двайсет и седем.

— Да, невероятно.

— На петнайсет съм, а имам три племеннички и четирима племенници.

— Мисля, че това е много яко, Ари.

— Повярвай ми, Данте, не е чак толкова яко. Даже не ми викат „вуйчо Ари“.

— А брат ти на колко е?

— На двайсет и пет.

— Винаги съм искал да имам брат.

— Да, ама все едно го нямам.

— Защо?

— Не говорим за него. Все едно е мъртъв.

— Защо?

— Той е в затвора, Данте. — Не бях разказвал на никого за брат си. Не бях казвал и думичка за него на друго човешко същество. Чувствах се зле, задето говорех за него.

Данте не каза нищо.

— Може ли да не говорим за него? — попитах.

— Защо?

— Това ме кара да се чувствам зле.

— Ари, ти не си направил нищо.

— Не искам да говоря за него, o’кей, Данте?

— О’кей. Но знаеш ли, Ари, имаш много интересен живот.

— Всъщност не — възразих.

— Всъщност да — каза той. — Поне имаш сестри и брат. Аз си имам само майка и баща.

— Ами братовчеди?

— Те не ме харесват. Мислят, че съм… малко различен. Те са истински мексиканци, разбираш ли. А аз съм нещо като… как ме нарече ти?

— Pocho.

— Точно такъв съм. Не ме бива в испанския.

— Можеш да го научиш — казах.

— Да го научиш в училище, е различно от това да го научиш вкъщи или на улицата. И е много трудно, защото повечето ми братовчеди са по майчина линия — и са много бедни. Мама е най-малката и наистина се е борила със семейството си, за да може да ходи на училище. Баща ѝ не смятал, че едно момиче трябва да ходи в колеж. А мама казала: „Начукай си го, все пак ще отида“.

— Не мога да си представя майка ти да каже „начукай си го“.

— Е, вероятно не е казала това — обаче намерила начин. Била много умна и успяла да завърши колежа, а после получила стипендия за научна работа, за да постъпи в университета в Бъркли. И точно там срещнала татко. Родил съм се някъде по това време. Те още следвали. Мама учела за психолог. Татко бил напът да стане професор по английски. Родителите на татко са родени в Мексико. Живеят в мъничка къща в източен Ел Ей, не говорят английски и притежават малък ресторант. Мама и татко сякаш са създали цял нов свят за себе си. Живея в своя нов свят. Но разбират и стария — света, от който са дошли — а аз не. Никъде не принадлежа. Това е проблемът.

— Принадлежиш — казах. — На мястото си си навсякъде, където отидеш. Просто си такъв.

— Никога не си ме виждал в обкръжението на братовчедите ми. Чувствам се като особняк.

Знаех какво е да се чувстваш така.

— Знам — казах. — И аз се чувствам като особняк.

— Е, ти поне си истински мексиканец.

— Какво знам аз за Мексико, Данте?

Мълчанието по телефона бе странно.

— Мислиш ли, че винаги ще е така?

— Кое?

— Искам да кажа, кога ще започнем да се чувстваме така, сякаш светът ни принадлежи?

Прииска ми се да му отвърна, че светът никога няма да ни принадлежи.

— Не зная — смотолевих. — Утре.

Девет

Влязох в кухнята и загледах мама, докато си разчистваше шкафовете. — За какво си говорехте с Данте?

— Разни неща.

Искаше ми се да я попитам за брат ми. Но не се осмелих.

— Той ми разказа за родителите си, как се запознали в университета в Бъркли. Как се родил там. Помнел как майка му и баща му постоянно четели книги и учели.

Мама се усмихна:

— Точно като мен и теб — каза тя.

— Не си спомням.

— Завършвах бакалавърската си степен, когато баща ти беше на война. Това ми помагаше да не мисля за лошите неща. Тревожех се постоянно. Мама и лелите ми помагаха да се грижа за сестрите и брат ти, докато ходех на лекции и учех. А когато баща ти се върна, създадохме теб. — Тя се усмихна и разреса косата ми с пръсти, както обикновено правеше.

— Баща ти се хвана на работа в пощата, а аз продължих да ходя на лекции. Имах теб и университета. А баща ти беше в безопасност.

— Трудно ли беше?

— Бях щастлива. А ти беше такова добро бебе. Мислех си, че съм умряла и съм отишла в рая. Купихме тази къща. Имаше нужда от стягане, но си бе наша. А аз правех каквото винаги бях искала да правя.

— Винаги си искала да бъдеш учителка?

— Винаги. Когато бях малка, нямахме нищо, но мама разбираше колко много означава училището за мен. Плака, когато ѝ казах, че смятам да се омъжа за баща ти.

— Не го е харесвала ли?

— Не, не беше това. Просто искаше да продължа да уча. Обещах ѝ, че ще го направя. Отне ми известно време, но спазих обещанието си.

За първи път виждах мама като личност. Личност, която бе много, много повече, а не просто моя майка. Беше странно да мисля за нея по този начин. Исках да я попитам за баща ми, но не знаех как.

— Той различен ли беше? Когато се върна от войната?

— Да.

— По какъв начин?

— Някъде вътре в него има рана, Ари.

— Но каква е? Раната? Каква е?

— Не знам.

— Как може да не знаеш, мамо?

— Защото е негова. Тя е само негова, Ари.

Тя просто бе приела личната, тайна рана на баща ми.

— Ще зарасне ли някога?

— Не мисля.

— Мамо? Мога ли да те попитам нещо?

— Можеш да ме попиташ всичко.

— Трудно ли е да го обичаш?

— Не. — Тя дори не се поколеба.

— Разбираш ли го?

— Невинаги. Но, Ари, не е нужно винаги да разбирам хората, които обичам.

— Е, може би на мен ми е нужно.

— Трудно ти е, нали?

— Аз не го познавам, мамо.

— Знам, че ще ми се ядосаш, когато кажа това, Ари, но все пак ще го направя. Мисля, че някой ден ще разбереш.

— Да — казах. — Някой ден.

Някой ден щях да разбера татко. Някой ден той щеше да ми се разкрие. Някой ден. Мразех тези думи.

Десет

Много обичах мама да ми разказва за разни неща. Биваше я в това. Не говорехме кой знае колко, но се случваше — бе хубаво и ми се струваше, че я познавам. С малко хора се чувствах така. Когато говореше с мен, бе различна, не се държеше като моя майка. А когато беше само мама, ѝ хрумваха множество идеи как би трябвало да се държа. Мразех това и се борех с нея по този въпрос.

Не мислех, че задачата ми е да съм съгласен с представата на всички за онова, което бях и което би трябвало да бъда. Може би ако не беше толкова тих, Ари… Ако можеше да си по-дисциплиниран… Да, всички имаха предположения какво не ми е наред и какъв е редно да стана. Особено по-големите ми сестри.

Защото бях най-малкият.

Защото бях изненадата.

Защото бях роден прекалено късно.

Защото по-големият ми брат бе в затвора и може би мама и татко обвиняваха себе си. Само да бяха казали нещо, да бяха направили нещо. Нямаха намерение да допуснат отново тази грешка. Затова бях принуден вечно да нося семейната вина — вина, за която дори майка ми отказваше да говори. Понякога тя споменаваше брат ми мимоходом. Но никога не изричаше името му.

Сега аз бях единственият син. И понасях това бреме — на син в мексиканско семейство. Не го исках. Но това беше положението.

Ядосвах се заради чувството, че съм предал семейството си, като споменах брат си пред Данте. Не бе приятно. У дома имаше толкова много призраци — на брат ми, на бащината ми война, призраците на гласовете на сестрите ми. Може би имаше призраци и в мен, но не ги бях срещнал още. Бяха там. Спотайваха се.

Взех стария си дневник и запрелиствах страниците. Попаднах на думи, които бях написал седмица след петнайсетия си рожден ден:

Не ми харесва да съм на петнайсет.

Не ми харесваше да съм на четиринайсет.

Не ми харесваше да съм на тринайсет.

Не ми харесваше да съм на дванайсет.

Не ми харесваше да съм на единайсет.

Когато бях на десет, бе хубаво. Харесваше ми да съм на десет. Не знам защо, но имах много добра година, когато бях в пети клас. Тогава беше много приятно. Госпожица Педрегън бе страхотна учителка, а по някаква причина всички ме харесваха. Добра година. Отлична година. Пети клас. Но сега, на петнайсет, ами… положението е малко неловко. Гласът ми прави странни неща и все се блъскам в разни неща. Мама казва, че рефлексите ми се опитват да се съобразяват с факта, че раста твърде много.

Не ми допада много това с растенето.

Тялото ми прави неща, които не мога да контролирам, и това не ми харесва.

Изведнъж целият се оказвам в косми. Косми под мишниците, по краката и около… ами… косми между краката. О’кей, не ми харесва. Даже по пръстите на краката ми растат косми. За какво е всичко това?

А ходилата ми постоянно стават все по-големи и по-големи. Каква е тая работа с големите крака? Когато бях на десет, бях дребничък и не се тормозех заради разни косми. Единствената ми грижа бе да се опитвам да говоря съвършен английски. Онази година — когато бях на десет — взех решение, че няма да звуча като поредния мексиканец. Щях да бъда американец. И когато говорех, щях да звуча като такъв.

Така че какво, ако не изглеждам точно като американец?

Как всъщност изглежда един американец?

Дали един американец има големи ръце и ходила и косми около… ами… косми между краката?

Адски се смущавах да чета собствените си думи. Какъв pendejo[12]. Сигурно бях най-големият загубеняк на света — да пиша за косми и разни неща за тялото. Добре че спрях да си водя дневник — все едно да водя архив на собствената си глупост. Защо да правя това? Защо да си напомням какъв задник съм?

Трябваше да хвърля дневника, но вместо това продължих да го прелиствам напосоки. И тогава открих една част, посветена на брат ми.

В къщата ни няма снимки на брат ми.

Има снимки на двете ми по-големи сестри в сватбените им дни. На майка ми в роклята за първото ѝ причастие. На баща ми, когато е бил във Виетнам. Има мои снимки като бебе, от първия ми учебен ден, снимки, на които държа трофей за първото място със съотборниците си от Малката лига.

Има снимки на трите ми племеннички и на четиримата племенници.

Има снимки на бабите и дядовците ми, всичките до един мъртви. Има снимки из цялата къща.

Но няма снимки на брат ми.

Защото той е в затвора.

Никой вкъщи не говори за него.

Все едно е мъртъв.

По-добре да беше умрял. За мъртвите поне се говори и човек успява да чуе разни истории за тях. Хората се усмихват, когато разправят тези истории. И дори се смеят. Говорим си дори за кучето, което имахме едно време.

Дори на Чар ли, мъртвото куче, му се полага история.

За брат ми никой не разправя истории.

Той е заличен от семейната ни история. Не ми се струва правилно. Брат ми не е просто дума, написана върху черна дъска. Искам да кажа, трябва да пиша есе за Александър Хамилтън — дори знам как изглежда.

Бих предпочел да напиша есе за брат си.

Не мисля, че на някого в училище ще му е интересно да прочете това есе.

Дали някога щях да имам смелостта да помоля родителите си да ми разкажат за брат ми? Веднъж попитах по-големите си сестри. И двете — Сесилия и Силвия — ме стрелнаха с поглед:

— Дори не го споменавай.

Тогава си помислих, че ако имаха пистолет, щяха да ме застрелят. Хванах се, че шепна отново и отново: „Брат ми е в затвора, брат ми е в затвора, брат ми е в затвора“. Исках да почувствам тези думи в устата си, докато ги изричам. Думите могат да бъдат като храната — усещаш ги като нещо в устата си.

„Брат ми е в затвора.“ Тези думи бяха горчиви на вкус.

Но те живееха в мен. И се изтичаха от мен. Не можеш да контролираш. Поне невинаги.

Не знаех какво става с мен. Всичко бе объркано, бях уплашен.

Чувствах се като стаята на Данте, преди той да сложи всичко в ред. Ред.

Това ми трябваше. Затова взех дневника си и започнах да пиша:

Това са нещата, които се случват в живота ми (не в конкретен ред):

Хванах грип и се чувствам ужасно и отвън, и отвътре.

Винаги съм се чувствал ужасно отвътре. Причините за това постоянно се променят.

Казах на татко, че винаги съм имал лоши сънища. И беше вярно. Не го бях споделял с никого. Дори и със себе си. Но беше вярно.

Мразих мама за минута-две, защото ми каза, че нямам приятели.

Искам да знам за брат си. Ако разбера повече неща за него, дали ще го намразя?

Баща ми ме държеше в прегръдките си, когато имах треска — прииска ми се това да продължи вечно.

Не че не обичам мама и татко. Проблемът е, че не знам как да ги обичам.

Данте е единственият приятел, когото съм имал някога. Това ме плаши.

Мисля, че ако Данте наистина ме познаваше, нямаше да ме харесва.

Единайсет

Наложи се да чакаме повече от два часа пред лекарския кабинет. Но с мама се бяхме подготвили. Бях взел стихосбирката на Уилям Карлос Уилямс, която Данте ми даде, а мама пък бе донесла един роман, който четеше — Благослови ме, Ултима[13].

Седях срещу нея в чакалнята и чувствах, че ме гледа.

— Не знаех, че обичаш поезия.

— Книгата е на Данте. Баща му държи книги с поезия из цялата къща.

— Това, което баща му прави, е прекрасно!

— Че е професор ли?

— Да. Колко прекрасно!

— Предполагам — казах.

— В университета никога не ми е преподавал и един професор от мексиканско-американски произход. Нито един. — На лицето ѝ почти се изписа гняв.

Знаех толкова малко за нея, за това, което бе преживяла. Какво ли е чувството да си като нея? Никога не ме беше интересувало. Но сега започваше да ме е грижа.

Започвах да се чудя за всичко.

— Обичаш ли поезия, Ари?

— Да. Предполагам, че да.

— Може би ще станеш писател — каза тя. — Поет.

Звучеше толкова прекрасно от нейните уста. Твърде прекрасно за мен.

Дванайсет

Нищо ми нямаше, така каза докторът. Възстановявах се нормално от тежък грип. Цял следобед отиде на вятъра. Само дето бях видял върху лицето на мама да се появява гняв. Щеше да ми се наложи да помисля за това.

Тъкмо когато започваше да става по-малко загадъчна, тя се превърна в още по-голяма мистерия.

Най-сетне ми позволиха да изляза от къщата.

Срещнах се с Данте на плувния басейн, но се изтощих бързо. Най-вече гледах Данте как плува.

Май се канеше да завали. Дъждът винаги идваше по това време на годината. Чух далечната гръмотевица. Докато вървяхме към къщата на Данте, заваля. А после дъждът се превърна в порой.

Погледнах Данте:

— Няма да побягна, ако и ти не побегнеш.

— Няма да побягна.

Така че вървяхме в дъжда. Искаше ми се да вървя по-бързо, но вместо това забавих ход.

Погледнах Данте отново:

— Можеш ли да се справиш?

Той се усмихна.

Добрахме се бавно до къщата му. В дъжда. Мокри до кости.

Баща му ни накара да се преоблечем в сухи дрехи и ни дръпна едно конско.

— За Данте вече знам, че няма и грам здрав разум. Но ти, Ари, теб те мислех за малко по-отговорен.

Данте не се сдържа и го прекъсна:

— Не се надявай, тате.

— Той току-що изкара грип, Данте.

— Вече съм здрав — казах. — Харесвам дъжда. — Сведох очи към пода. — Съжалявам.

Той подпря брадичката ми с длан и я повдигна. Погледна ме.

— Летни момчета — каза.

Хареса ми как ме гледа. Помислих си, че е най-милият човек на света. Може би всички бяха мили. Дори баща ми. Но господин Кинтана бе смел. Не му пукаше дали целият свят ще узнае, че е мил. Данте бе като него.

Попитах Данте дали баща му някога се ядосва.

— Не се разгневява много често, почти никога. Но когато все пак се ядоса, гледам да не му се пречкам.

— На какво се ядосва?

— Веднъж му изхвърлих всичките книжа.

— Сериозно ли?

— Той не ми обръщаше никакво внимание.

— На колко години беше?

— Дванайсет.

— Значи си го ядосал нарочно.

— Нещо такова.

Изведнъж се разкашлях. Всички се стреснаха.

— Горещ чай — каза Данте.

Кимнах. Добра идея.

Седяхме, пиехме си чая и гледахме как дъждът вали на предната веранда на къщата му. Небето беше почти черно — и тогава заваля град. Бе толкова прекрасно и плашещо същевременно. Замислих се — понякога изглеждаше така, сякаш бурята иска да пречупи света, но той отказва да се пречупи.

Взирах се в градушката, когато Данте ме потупа с пръст по рамото.

— Трябва да проведем един разговор.

— Разговор?

— Да си поговорим.

— Говорим си всеки ден.

— Да, но имам предвид да си поговорим наистина.

— За какво?

— Ами за… сещаш се, за това какви сме. За родителите си. Такива неща.

— Някой казвал ли ти е, че не си нормален?

— Това нещо, към което трябва да се стремя, ли е?

— Не си. Не си нормален. — Поклатих глава. — Откъде си се взел?

— Родителите ми правили секс една нощ.

Почти си представих как родителите му правят секс — което бе малко откачено.

— Откъде знаеш, че е било нощ?

— Добър въпрос.

Избухнахме в смях.

— Добре — каза той. — Това е сериозно.

— Това нещо като игра ли е?

— Да.

— Ще играя.

— Кой ти е любимият цвят?

— Синьо.

— Червено. Любима марка кола?

— Не харесвам коли.

— И аз. Любима песен?

— Нямам си. Твоята?

— „Дългият лъкатушещ път“[14].

— „Дългият лъкатушещ път“ ли?

— „Бийтълс“, Ари.

— Не я знам.

— Велика песен, Ари.

— Скучна игра, Данте. Да не би да се интервюираме един друг?

— Нещо такова.

— За каква длъжност кандидатствам?

— Най-добър приятел.

— Мислех си, че вече съм получил работата.

— Не бъди толкова сигурен, самоуверено копеле такова. — Той се пресегна и ме удари е юмрук. Не силно. Но не и леко.

Това ме разсмя.

— Бива те в приказките.

— Не ти ли се приисква понякога просто да станеш и да изкрещиш всички ругатни, които си научил?

— Всеки ден.

— Всеки ден? По-тежък случай си от мен. — Той се загледа в градушката. — Прилича на побеснял сняг — каза.

Това ме разсмя.

Данте поклати глава:

— Ние сме твърде свестни, знаеш ли?

— Какво искаш да кажеш?

— Родителите ни са ни превърнали в свестни момчета. Не мога да понасям това.

— Не мисля, че съм чак толкова свестен.

— Участваш ли в някоя банда?

— Не.

— Занимаваш ли се е наркотици?

— Не.

— Пиеш ли?

— Бих искал.

— И аз. Но не те питам това.

— Не, не пия.

— Правиш ли секс?

— Секс ли?

— Секс, Ари.

— Не, никога не съм правил секс, Данте. Но бих искал.

— И аз. Виждаш ли какво имам предвид? Ние сме свестни.

— Свестни — повторих. — Мамка му.

— Мамка му — повтори и той.

А после избухнахме в смях.

Цял следобед Данте ме обстрелваше с въпроси. Аз им отговарях. Спря да вали, а горещият ден внезапно бе захладнял. Сякаш целият свят бе тих и спокоен, прииска ми се аз да съм светът и да се чувствам като него.

Данте стана от стъпалото на верандата и застана на тротоара. Вдигна ръце към небето.

— Всичко е толкова дяволски прекрасно — каза той. — Обърна се. — Да се поразходим.

— Кецовете ни — казах.

— Татко ги сложи в сушилнята. На кого му пука?

— Да, на кого му пука?

И преди бях вървял бос по мокър тротоар, бях усещал ветреца по лицето си. Но все едно ми се случваше за пръв път — така се чувствах.

Данте говореше нещо, но аз не го слушах. Взирах се в небето, в тъмните облаци, вслушвах се в далечните гръмотевици.

Погледнах Данте: ветрецът бе като жив в дългата му тъмна коса.

— Заминаваме за една година — каза той.

Внезапно се натъжих. Не, не бях точно тъжен. Все едно някой ме бе ударил е юмрук.

— Заминавате ли?

— Да.

— Защо? Искам да кажа… кога?

— Татко ще бъде гостуващ професор в Университета на Чикаго за една година. Мисля, че проявяват интерес да го назначат.

— Това е страхотно — казах.

— Да — потвърди той.

Бях щастлив, а после, просто ей така, ми стана тъжно. Бях непоносимо тъжен. Не го поглеждах. Гледах само към небето.

— Това е наистина страхотно. Е, кога заминавате?

— В края на август.

Шест седмици. Усмихнах се:

— Това е страхотно.

— Само повтаряш: Това е страхотно.

— Ами… страхотно е.

— Да, страхотно е.

— Не си ли тъжен, че заминавам?

— Защо да съм тъжен?

Той се усмихна, а после на лицето му се появи онова изражение — бе толкова трудно да разбера какво мисли или чувства. Странно, защото лицето на Данте бе като книга, която целият свят можеше да прочете.

— Виж — каза той. Посочи към една птица насред улицата, която се опитваше да литне. Досетих се, че едното ѝ крило е счупено.

— Ще умре — прошепнах.

— Можем да я спасим.

Данте изскочи насред улицата и се опита да я вдигне. Гледах го.

Това е последното, което помня, преди колата да завие зад ъгъла. Данте! Данте! Писъците идваха отнякъде вътре в мен. Данте!

Помислих си, че всичко е сън. Всичко. Бе просто поредният лош сън. Все си мислех, че светът свършва. Сетих се и за врабчетата, падащи от небето.

Данте!

Краят на лятото

Помниш ли лятото на дъжда… Позволи на онова, което иска да падне — да падне.

Карън Фишър

Едно

Помня колата, завиваща рязко зад ъгъла, и Данте, който стоеше по средата на улицата, държейки птицата със счупено крило. Помня хлъзгавите улици след градушката. Помня как крещях името му: Данте!

Дойдох на себе си в болнична стая.

И двата ми крака бяха в гипс.

Лявата ми ръка — също. Всичко ми се струваше много далечно, цялото тяло ме болеше. Чудех се: какво е станало? Имах тъпо главоболие. Какво е станало? Какво е станало? Даже пръстите на ръцете ме боляха. Кълна се, че ме боляха. Чувствах се като футболна топка след мач. По дяволите. Сигурно съм изохкал, или нещо подобно, защото изведнъж мама и татко се озоваха до леглото ми. Мама плачеше.

— Не плачи — казах. Гърлото ми бе пресъхнало, не звучах като себе си, все едно говореше друг човек.

Тя прехапа устна, пресегна се и разреса косата ми с пръсти.

Погледнах я.

— Само не плачи, става ли?

— Страхувах се, че никога няма да се събудиш. — Тя хлипаше на рамото на баща ми.

Част от мен вече разбираше всичко, а друга просто искаше да е някъде другаде. Може би нищо от това не бе реално. Но то се случваше. Да. Не ми се струваше реално. Само дето изпитвах наистина силна болка. Тя бе истинска. Най-реалното усещане, което някога бях изпитвал.

— Боли — казах.

В този миг мама просто изключи сълзите си и отново се превърна в себе си. Радвах се. Мразех да я виждам слаба, плачеща и сломена. Зачудих се така ли се е чувствала, когато са отвели брат ми в затвора. Тя натисна едно копче на интравенозната ми система — после го пъхна в ръката ми.

— Ако те боли много, можеш да го натискаш на всеки петнайсет минути.

— Какво е?

— Морфин.

— Най-сетне имам възможност да взимам наркотици.

Тя не обърна внимание на шегата ми.

— Ще повикам сестрата. — Мама все гледаше да прави нещо. Харесвах това у нея.

Огледах стаята — защо се бях събудил? Стига само да успеех да заспя отново, вече нямаше да ме боли. Предпочитах лошите си сънища пред болката.

Погледнах татко.

— Всичко е наред — казах. — Всичко е наред. — Не си вярвах обаче.

Татко едва доловимо се усмихна.

— Ари, Ари — рече той. — Ти си най-храброто момче на света.

— Не съм.

— Си.

— Аз съм онзи, дето се страхува от собствените си сънища, татко. Забрави ли?

Обичах усмивката му. Защо не можеше да се усмихва постоянно?

Исках да го попитам какво е станало. Обаче се страхувах. Не знам… Гърлото ми бе пресъхнало и не можех да говоря, а после всичко възкръсна в паметта ми и образът на Данте, който държеше ранена птица, се мярна в главата ми. Не можех да си поема дъх и се страхувах — хрумна ми, че може би Данте е мъртъв, а после се паникьосах. Усетих как нещо ужасно се случва в сърцето ми.

— Данте? — чух името му в устата си.

Сестрата стоеше до мен. Имаше приятен глас.

— Ще ти премеря кръвното налягане — каза тя. Аз просто си лежах там и я оставих да направи каквото искаше. Не ми пукаше. Тя се усмихна: — Как е болката?

— Добре е — прошепнах.

Тя се засмя:

— Здравата ни изплаши.

— Обичам да плаша хората — казах.

Майка ми поклати глава.

— Морфинът ми харесва — смотолевих. Затворих очи. — Данте?

— Той е добре — каза майка ми.

Отворих очи.

Чух гласа на баща ми:

— Уплашен е. Много е уплашен.

— Но е добре?

— Да. Добре е. Чакаше те да се събудиш. — Майка ми и баща ми се спогледаха. Тя каза: — Тук е.

Той беше жив. Данте. Усетих как започвам да дишам.

— Какво стана с птицата, която държеше?

Татко стисна ръката ми.

— Луди момчета — прошепна. — Луди, луди момчета. — Загледах го как излиза от стаята.

Мама все така се взираше в мен.

— Къде отиде татко?

— Да доведе Данте. Не си е тръгнал. Тук е през последните трийсет и шест часа — чакаше те да…

— Трийсет и шест часа ли?

— Претърпя операция.

— Операция?

— Трябваше да ти наместят костите.

— Добре.

— Ще ти останат белези.

— Добре.

— Дойде в съзнание за малко след операцията.

— Не помня.

— Болеше те. Дадоха ти нещо. После отново изгуби съзнание.

— Не си спомням.

— Докторът каза, че вероятно няма да помниш.

— Казах ли нещо?

— Само стенеше. Попита за Данте. Той отказваше да си тръгне. Много упорит млад човек.

Това ме накара да се усмихна:

— Да, той печели всичките ни спорове. Като онези, които водя с теб.

— Обичам те — прошепна тя. — Знаеш ли колко много те обичам?

Беше мило. Не ми го беше казвала отдавна.

— Аз теб повече. — Като бях малък, често ѝ го казвах.

Помислих си, че пак ще заплаче. Но тя не го направи. Е, имаше сълзи, но не и истински плач. Тя ми подаде чаша вода и отпих малко през сламка.

— Краката ти — прошепна тя. — Колата е прегазила краката ти.

— Не беше виновен шофьорът — казах аз.

Тя кимна.

— Попадна на много, много добър хирург. Всички фрактури са под коленете. Господи… — Тя млъкна. — Мислеха, че може да си изгубиш краката… — Отново замълча и избърса сълзите си. — Никога няма да те пусна да излезеш от къщи, никога повече.

— Фашистка — прошепнах.

Тя ме целуна.

— Ти, сладко, прекрасно хлапе.

— Не съм толкова сладък, мамо.

— Недей да спориш с мен.

— Добре де — съгласих се. — Сладък съм.

Тя започна да плаче отново.

— Всичко е наред — казах. — Всичко е наред.

Данте и татко влязоха в стаята.

Спогледахме се и се усмихнахме. Той беше с няколко шева над лявото око, а лявата страна на лицето му бе ожулена. Имаше синини около двете очи и гипс на дясната ръка.

— Здрасти — рече той.

— Здрасти — казах аз.

— Донякъде сме в тон — отбеляза той.

— Аз водя по точки — прошепнах.

— Най-сетне и ти да спечелиш спор.

— Да, най-накрая — казах. — Изглеждаш ужасно.

Той стоеше точно до мен.

— И ти.

Просто се гледахме.

— Звучиш уморено — каза той.

— Да.

— Радвам се, че се събуди.

— Да, събудих се. Но ме боли по-малко, когато спя.

— Ти ми спаси живота, Ари.

— Героят на Данте. Какъвто винаги съм искал да бъда.

— Не прави така, Ари. Не обръщай нещата на смях. Едвам не загина.

— Не го направих нарочно.

Той започна да плаче. Данте и неговите сълзи. Данте и неговите сълзи.

— Ти ме бутна. Бутна ме и ми спаси живота.

— Май съм те бутнал и съм ти направил лицето на нищо.

— Сега имам характер — каза той.

— Виновна е оная проклета птица — казах. — Можем да хвърлим цялата вина върху нея. За всичко.

— Приключих с птиците.

— Не, не си.

Той заплака отново.

— Престани — казах. — Мама плаче, а сега и ти — и даже татко има вид, сякаш му идва да заплаче. Правила. Имам си правила. Никакви сълзи.

— Добре — каза той. — Никакви сълзи повече. Момчетата не плачат.

— Момчетата не плачат — повторих. — Сълзите наистина ме изморяват. Данте се засмя. А после стана много сериозен.

— Гмурна се, все едно беше в плувен басейн.

— Не е нужно да говорим за това.

Но той продължи да говори.

— Хвърли се към мен като футболист, който се хвърля към играча, у когото е топката, и ме избута от пътя. Всичко стана толкова бързо… но ти просто знаеше как да действаш. Можеше да загинеш. — Гледах как сълзите се стичат по лицето му. — И всичко — защото съм идиот, застанал насред пътя, опитвайки се да спася някаква тъпа птица.

— Пак нарушаваш правилото „плачът — забранен“ — казах. — А птиците не са тъпи.

— Едвам не загина заради мен.

— Не си направил нищо. Просто си беше себе си.

— Повече никакви птици за мен.

— Харесвам птиците — заявих.

— Отказах се от тях. Ти ми спаси живота.

— Казах ти. Не го направих нарочно.

Това накара всички да се засмеят. Господи, бях уморен. И ме болеше толкова много, и помня как Данте стискаше ръката ми и повтаряше отново и отново: „Съжалявам, съжалявам, Ари, Ари, Ари, прости ми, прости ми“.

Предполагам, че заради упойката от операцията и от морфина се чувствах малко надрусан.

Помня, че си тананиках „Ла Бамба“. Мама, татко и Данте бяха още в стаята, но не можех да остана буден.

Помня как Данте стискаше ръката ми. Помня и че си помислих: да ти простя ли? За какво, Данте? Какво има за прощаване?

Не зная защо, но в сънищата ми имаше дъжд.

Данте и аз бяхме боси. Дъждът не спираше.

И се страхувах.

Две

Не знам колко време останах в болницата. Няколко дни. Четири дни.

Може би пет. Шест. По дяволите, не знам. Струваше ми се като цяла вечност.

Правиха изследвания. Това им е работата в болницата. Искаха да се уверят, че нямам други вътрешни травми. Особено мозъчни. Дойде да ме прегледа невролог. Не го харесах. Имаше тъмна коса и много дълбоки зелени очи, които не обичаха да гледат хората. Сякаш не му пукаше. Или пък му пукаше твърде много. Но не го биваше много с хората. Не говореше много с мен. Водеше си бележки.

Научих, че сестрите обичат да бъбрят за дреболии и обожават да проверяват жизнените показатели на пациентите. Това им е работата. Дават ти хапче, за да ти помогне да заспиш, а после постоянно те будят през нощта. Да му се не види. Исках да спя. Исках да заспя и като се събудя, да видя, че гипсът е свален. Това казах на една от сестрите:

— Не можете ли просто да ме приспите и да ме събудите, като ми свалят гипсовите превръзки?

— Глупчо — каза сестрата.

Да, така си е. Глупчо.

Спомням си това — стаята ми бе пълна с цветя. Цветя от всичките приятелки на мама от църквата. Цветя от майката и бащата на Данте. Цветя от сестрите ми. Цветя от съседите. Цветя от градината на майка ми. Цветя. Мамка му. Дотогава не бях имал определено отношение към цветята. Реших, че не ги харесвам.

Може да се каже, че харесвах хирурга си. Все говореше за спортни травми. Бе младичък и се досещах, че е запален спортист: един такъв едър гринго[15], с големи ръце и дълги пръсти. Имаше ръце на пианист. Помислих си го, но не знаех нищичко за ръцете на пианистите или на хирурзите. Помня как ги сънувах. Ръцете му. В съня ми той излекува птицата на Данте и я пусна на свобода в лятното небе. Беше хубав сън. Такива не ми се присънваха много често.

Д-р Чарлс — така се казваше. Знаеше си работата. Свестен тип. Да, това си мислех. Отговаряше на всичките ми въпроси. А аз имах много.

— Имам ли пирони в краката?

— Да.

— За постоянно ли?

— Да.

— И няма да се налага да ме оперирате отново?

— Надявам се, че не.

— Голям си бъбривец, а, док?

Той се засмя:

— Корав тип си, а?

— Не мисля, че съм толкова корав.

— Е, аз пък мисля, че си. Адски корав и издръжлив.

— Така ли?

— Не съм вчерашен.

— Сериозно?

— Да. Сериозно, Аристотел. Може ли да ти кажа нещо?

— Казвайте ми Ари.

— Ари. — Той се усмихна. — Изненадан съм колко добре понесе операцията. И колко добре се справяш сега. Направо е удивително.

— Късмет и гени — казах. — Гените съм получил от мама и татко. А късмета… не знам той откъде се е взел. Вероятно от Бог.

— Религиозен ли си?

— Не съвсем. Мама е по тази част.

— Да, майките и Бог обикновено се спогаждат доста добре.

— Предполагам — казах. — Кога ще спре да ми е гадно?

— Много скоро.

— Много скоро? Цели осем седмици ли ще имам болки и сърбежи?

— Състоянието ти ще се подобри.

— Ама разбира се. А защо, щом краката ми са били счупени под коленете, гипсовите ми превръзки са над коленете?

— Искам да стоиш неподвижно две-три седмици, а не да си сгъваш краката. Може пак да се нараниш. Коравите типове се пресилват. След няколко седмици ще ти сменя гипса. Тогава ще можеш да си сгъваш краката.

— Мамка му.

— Мамка му?

— Няколко седмици?

— Три седмици, да речем.

— Три седмици, без да си сгъвам краката?

— Не е толкова много.

— Лято е.

— А после ще те изпратя при физиотерапевт.

Поех си дъх.

— Мамка му. А това? — попитах, като насочих гипса на ръката си към него. Наистина започвах да се сдухвам.

— Тази фрактура не беше толкова тежка. Ще свалим гипса след месец.

— Месец? Мамка му.

— Харесваш тези думи, нали?

— Бих предпочел да използвам други.

Той се усмихна:

— „Мамка му“ ще свърши чудесна работа.

Доплака ми се. Най-вече защото се чувствах ядосан и безсилен. Знаех си, че ще ми каже да бъда търпелив. И той го каза.

— Просто трябва да си търпелив. Ще станеш като нов. Ти си млад. Силен си. Имаш страхотни, здрави кости. Имам всички основания да вярвам, че костите ти ще зараснат хубаво.

Много хубаво. Търпелив. Мамка му.

Той провери чувствителността на пръстите на краката ми, накара ме да дишам, да следя пръстите на ръката му с лявото си око, после с дясното.

— Знаеш ли — каза, — това, което си направил за своя приятел, Данте, е невероятно.

— Вижте, ще ми се хората да престанат да говорят за това.

Той ме погледна. Имаше особено изражение.

— Можеше да свършиш с парализа на двата крака. Или по-лошо.

— По-лошо ли?

— Млади човече, можеше да загинеш.

Да загина. Добре де.

— Хората все това повтарят. Виж, док, жив съм.

— Не ти харесва много да си герой, а?

— Казах на Данте, че не съм го направил нарочно. Всички мислеха, че това е забавно. Не беше шега. Даже не помня да съм се хвърлял към него. Не е като да съм си казал: Ще спася приятеля си Данте. Не беше така. Просто рефлекс, нали знаете, както когато някой ви удари под коляното. Кракът ви просто подскача. Така беше. Просто се случи.

— Просто рефлекс? Просто се случи?

— Именно.

— И нямаш заслуга за това?

— Беше просто едно от онези неща.

— Просто едно от онези неща ли?

— Аха.

— Аз имам различна теория.

— Разбира се, че имате — вие сте възрастен.

Той се засмя.

— Какво знаеш за възрастните?

— Те също имат много идеи за това кои сме. Или какви е редно да бъдем.

— Това ни е работата.

— Хубаво — казах.

— Хубаво — повтори той. — Слушай, синко, знам, че не се смяташ за смел или храбър, или каквото и да е от тези неща. Разбира се, че не се смяташ.

— Просто съм си обикновено момче.

— Да, така се възприемаш ти. Но си изблъскал приятеля си от пътя на идваща кола. Направил си го, Ари, и не си мислел за себе си. Направил си го, защото това е същността ти. Така бих разсъждавал, ако бях на твое място.

— Че защо?

— Просто си помисли за това.

— Не съм сигурен, че искам да мисля за това.

— Добре. Само за сведение, Ари: мисля, че млади хора като теб рядко се срещат. Това е.

— Казах ти, док, беше просто рефлекс.

Той ми се ухили и сложи ръка на рамото ми.

— Познавам такива като теб, Ари. Ясен си ми. — Не знаех какво искаше да каже с това. Но се усмихваше.

След разговора с него майката и бащата на Данте ми дойдоха на свиждане. Господин Кинтана ме целуна по бузата. Сякаш това бе нещо нормално. Предполагам, че за него беше. Всъщност си мислех, че този жест е донякъде мил, но ме смути малко. Не бях свикнал. И той постоянно ме засипваше с благодарности. Щеше ми се да му кажа да престане. Но го оставих да ми благодари отново и отново, защото знаех колко много обича своя Данте и бе толкова щастлив — а аз се радвах, че той е щастлив. Така че всичко беше наред.

Исках да сменя темата, но не знаех какво да говоря. Чувствах се отвратително. Те бяха дошли да ме видят и трябваше да кажа нещо — можех да обработвам информацията, макар че умът ми още бе малко замъглен. Казах:

— Значи ще бъдете в Чикаго една година?

— Да — отвърна той. — Данте още не ми е простил.

Аз само го гледах.

— Още е сърдит. Казва, че не сме се допитали до него.

Това ме накара да се усмихна.

— Не иска да пропусне плуването за една година. Каза ми, че би могъл да живее при теб през това време.

Това ме изненада. Данте пазеше повече тайни, отколкото си мислех. Затворих очи.

— Добре ли си, Ари?

— Понякога сърбежът ме влудява. Затова просто затварям очи.

Погледна ме наистина мило.

Не му казах, че новата ми тактика за разсейване бе всеки път, когато не можех да търпя болките в краката си, да си представям как изглежда брат ми.

— Както и да е, хубаво е да говоря — казах. — Това отклонява ума ми от разни други неща. — Отворих очи. — Значи Данте ви е сърдит.

— Казах му, че няма начин да го оставя тук за една година.

Представих си как Данте поглежда баща си сърдито и се инати.

— Данте е упорит.

Госпожа Кинтана каза:

— На мен се е метнал.

Усмихнах се. Знаех, че е вярно.

— Знаеш ли какво си мисля? — каза тя. — На Данте ще му е мъчно за теб. Според мен това е истинската причина да не иска да замине.

— И той ще ми липсва — промълвих. Съжалих, че го казах. Беше вярно, да, но не бе нужно да го казвам.

Баща му ме погледна:

— Данте няма много приятели.

— Винаги съм мислил, че всички го харесват.

— Вярно е. Всички харесват Данте. Но винаги си е бил малко саможив. Изглежда, не се чувства удобно сред много хора. Такъв си е. — Той ми се усмихна. — Като теб.

— Може и така да е — казах.

— Ти си най-добрият приятел, когото някога е имал. Мисля, че е редно да го знаеш.

Не, не исках — не знам защо. Усмихнах му се. Той беше добър човек. И говореше с мен. С мен. С Ари. И макар да нямах особено желание да водя този разговор, знаех, че трябва. На света нямаше чак толкова много добри хора.

— Знаете ли, аз съм доста скучен тип, като се замислите. Не знам какво намира в мен Данте. — Не мога да повярвам, че казах това.

Госпожа Кинтана бе далече. Но сега се приближи и застана точно до съпруга си.

— Защо си мислиш това, Ари?

— Кое?

— Защо мислиш, че си скучен?

Боже, помислих си, терапевтът излезе на сцената. Просто свих рамене. Затворих очи. Добре де, знаех, че когато ги отворех, те още щяха да са там. Данте и аз бяхме орисани с родители, които ги беше грижа. Защо не можеха просто да ни оставят на мира? Какво, да му се не види, стана с родителите, които бяха прекалено заети или себични, или просто не им пукаше какво правят синовете им?

Реших да отворя отново очи.

Усетих, че господин Кинтана се кани да каже нещо друго. Но може би долови нещо у мен. Не знам. Нищо не каза.

Заговорихме за Чикаго. Радвах се, че сменихме темата. Господин Кинтана каза, че от университета са им намерили малко жилище. Госпожа Кинтана щяла да си вземе осеммесечен отпуск от практиката си. Всъщност нямаше да отсъстват цяла година. Само една учебна година. Не беше чак толкова много.

Не помня всичко, за което говориха семейство Кинтана. Толкова се стараеха — отчасти бях щастлив, че са там, но отчасти не ми пукаше. И разбира се, разговорът отново се насочи към мен и Данте. Госпожа Кинтана каза, че смятала да заведе Данте на психолог. „Чувства се толкова зле“, сподели тя. Може би било добре и аз да се консултирам с психолог. Да, типичен съвет за един терапевт.

— Тревожа се и за двама ви — каза тя.

— Трябва да пиете кафе с мама — казах. — Можете да се притеснявате заедно.

На господин Кинтана това му се стори забавно, но аз всъщност не вложих нищо смешно.

Госпожа Кинтана ми се ухили:

— Аристотел Мендоса, ти въобще не си скучен.

Скоро почувствах голяма умора и спрях да се съсредоточавам.

Не знам защо, но не можех да понеса благодарността в очите на господин Кинтана, когато се сбогува. Но госпожа Кинтана бе тази, която ме трогна истински. За разлика от съпруга си, тя не беше от хората, които показват чувствата си. Не че не беше мила и вежлива. Разбира се, че беше. Сега разбрах какво имаше предвид Данте, когато каза, че майка му е непроницаема.

Преди да си тръгне, госпожа Кинтана хвана лицето ми с двете си ръце, погледна ме право в очите и прошепна: „Аристотел Мендоса, винаги ще те обичам“. Гласът ѝ бе тих, уверен и настоятелен, а и в очите ѝ нямаше сълзи. Говореше спокойно и трезво и гледаше право в мен — искаше да ме увери, че мисли напълно това, което говори.

Ето какво разбрах: жена като госпожа Кинтана не използваше думата „обич“ много често. Но когато я казваше, бе искрена. И още едно нещо: тя обичаше Данте повече, отколкото той някога щеше да разбере. Нямах представа какво да правя с тази информация. Затова просто я задържах в себе си. Така правех с всичко — задържах го в себе си.

Три

Данте ми се обади.

— Съжалявам, че не дойдох да те видя — каза той.

— Няма нищо — отвърнах. — Всъщност не съм в настроение да разговарям с хора.

— И аз — каза той. — Мама и татко изтощиха ли те?

— Не. Мили са.

— Мама каза, че трябва да отида на психолог.

— Да, спомена нещо такова.

— Ти ще отидеш ли?

— Никъде няма да ходя.

— Майките ни са си поговорили.

— Бас държа, че са. Значи ще идеш?

— Щом мама смята, че е добра идея, няма измъкване. Най-добре да се предадеш без бой.

Това ме разсмя. Прииска ми се да го питам какво ще каже на психолога. Всъщност не исках да знам.

— Как ти е лицето? — попитах.

— Харесва ми да го зяпам.

— Ти наистина си странна птица. Може би е добра идея да се срещнеш с психолог.

Харесваше ми да чувам смеха му. Това правеше нещата да изглеждат нормални. Отчасти ми се струваше, че те никога повече няма да бъдат нормални.

— Още ли те боли много, Ари?

— Не знам. Сякаш краката ми са ме завладели. Не мога да мисля за нищо друго. Направо ми идва да изтръгна гипсовите превръзки, мамка му.

— Аз съм виновен за всичко. — Ненавиждах онази нотка в гласа му.

— Слушай — казах. — Може ли да наложим някои правила?

— Правила ли? Още правила. Като „плачът — забранен“?

— Точно.

— Да не са ти спрели морфина?

— Да.

— Просто си в лошо настроение.

— Не става дума за настроението ми. А за правилата. Не знам какъв е проблемът. — Ти обичаш правилата.

— Мразя ги. Обичам главно да ги нарушавам.

— Не, Данте, обичаш да създаваш собствени правила. Харесваш ги, стига да са твои.

— О, значи сега ме анализираш, така ли?

— Виждаш ли, не е нужно да ходиш при психолог. Имаш мен.

— Ще кажа на мама.

— Предай ми реакцията ѝ. — Мисля, че и двамата се усмихвахме. — Виж, Данте, трябва да установим някои правила.

— Постоперативни правила?

— Можеш и така да ги наричаш, ако искаш.

— Е, добре, какви са те?

— Правило номер едно: няма да говорим за злополуката. Никога. Правило номер две: престани да ми благодариш. Правило номер три: вината за цялата тази история не е твоя. Правило номер четири: нека просто да караме нататък.

— Не съм сигурен, че правилата ми харесват, Ари.

— Отнеси въпроса към психолога си. Но това са правилата.

— Звучиш като луд.

— Не съм луд.

Данте беше наясно, че говоря сериозно.

— Съгласен — каза той. — Няма абсолютно никога да говорим за злополуката. Това е глупаво правило, но добре. И може ли просто да кажа „Съжалявам“ само още веднъж? Както и „благодаря“?

— Току-що го направи. Стига вече, става ли?

— Въртиш ли очи?

— Да.

— Добре, няма вече.

Онзи следобед той взе автобуса и дойде да ме види. Не изглеждаше добре. Престори се, че не му е мъчително да ме гледа, но не му се получи — никога не успяваше да скрие чувствата си.

— Не ме съжалявай — заявих. — Докторът каза, че костите ми ще заздравеят много хубаво.

— Много хубаво ли?

— Точно това каза. Дай ми осем до дванайсет седмици и отново ще съм си аз. Не че това е кой знае колко страхотно.

Данте се засмя. После ме погледна.

— Ще въведеш ли правило за забрана на смеха?

— Смехът винаги е хубаво нещо. Той върши работа.

— Хубаво — каза той. Седна и извади няколко книги от раницата си. — Донесох ти книги. Гроздовете на гнева и Война и мир.

— Страхотно — зарадвах се аз.

Той ме погледна:

— Можех да ти донеса още цветя.

— Мразя ги.

— Досетих се. — Той ми се ухили.

Загледах се в книгите.

— Адски са дълги — казах.

— Това е идеята.

— Предполагам, че имам време.

— Именно.

— Чел ли си ги?

— Естествено, че съм.

— Естествено, че си.

Той плъзна книгите на поставката до леглото ми.

Поклатих глава. Да. Време. Мамка му.

Той извади скицника си.

— Ще ме скицираш с гипса?

— Не. Помислих си, че би искал да погледнеш някои от скиците ми.

— Добре — казах.

— Не бързай да се вълнуваш.

— Не е това. Болката е на приливи и отливи.

— В момента боли ли те?

— Да.

— Взимаш ли нещо?

— Опитвам се да не взимам. Мразя начина, по който ме кара да се чувствам онова, което ми дават, по дяволите. — Натиснах бутона на леглото си, за да мога да се надигна до седнало положение. Искаше ми се да кажа: „Мразя това“, но не го направих. Идваше ми да запищя.

Данте ми подаде скицника.

Понечих да го отворя.

— Можеш да го разгледаш, след като си тръгна.

Явно съм го погледнал учудено.

— Ти имаш правила. Аз също имам.

Засмях се, беше ми приятно. Исках да се смея пак, и пак, и пак, докато от толкова смях се превърна в някой друг. Смехът ме накара да забравя странното и ужасно чувство в краката си. Макар и само за минута.

— Разкажи ми за хората в автобуса — помолих го аз.

Той се усмихна.

— В автобуса имаше един мъж, който ми разказа за извънземните в Розуел. Каза, че… — Не съм сигурен дали наистина слушах историята. Предполагам, че бе достатъчно да чувам само гласа на Данте. Все едно слушах песен. Постоянно се сещах за птицата със счупеното крило. Никой не ми каза какво е станало с нея. А не можех дори да попитам, защото щях да наруша собственото си правило: да не говоря за злополуката. Данте продължаваше да разказва историята за мъжа в автобуса и извънземните в Розуел — как някои избягали в Ел Пасо и планирали да превземат транспортната система.

Докато го гледах, в ума ми за секунда изникна една мисъл — че го мразя.

Той ми прочете няколко стихотворения. Предполагам, че бяха хубави. Не бях в подходящото настроение.

Когато той най-накрая си тръгна, се загледах в скицника му. Данте никога не бе позволявал на някого да погледне скиците му. А сега ги показваше на мен. На мен. Ари.

Знам, че го правеше само защото ми беше признателен.

Ненавиждах цялата тази благодарност.

Данте смяташе, че ми дължи нещо. Не исках това. Не и това.

Взех скицника му и го хвърлих.

Четири

Такъв ми бил късметът — майка ми тъкмо влизаше в стаята, когато скицникът на Данте се удари в стената.

— Имаш ли да ми кажеш нещо?

Поклатих глава.

Майка ми вдигна скицника. Седна. Канеше се да го отвори.

— Не прави това — казах.

— Какво?

— Не го гледай.

— Защо?

— Данте не обича хората да разглеждат скиците му.

— Само ти?

— Предполагам.

— Тогава защо го хвърли през стаята?

— Не знам.

— Знам, че не искаш да говориш за това, Ари, но мисля…

— Не искам да знам какво мислиш, мамо. Просто не искам да говоря.

— Не е добре за теб да задържаш всичко в себе си. Знам, че е тежко. А следващите два-три месеца ще бъдат много трудни. Да таиш в себе си, няма да ти помогне да оздравееш.

— Е, може би ще трябва да ме заведеш при някой психолог и да ме накараш да поговоря за трудностите си.

— Разпознавам сарказма, когато го чуя. И не мисля, че консултацията с психолог е чак толкова лоша идея.

— Двете с госпожа Кинтана да не сключвате задкулисни сделки?

— Умник си ти.

Завъртях очи.

— Ще сключа сделка с теб, мамо. — Кълна се, че почти можех да усетя вкуса на гнева върху езика си. — Разкажи за брат ми, а аз ще говоря за това, което чувствам.

Погледнах я. Изглеждаше изненадана и наранена. И ядосана.

— Брат ти няма нищо общо с цялата тази работа.

— Мислиш, че с татко сте единствените, които могат да държат нещата вътре в себе си? Татко държи в себе си цяла война. На мен също ми е позволено да тая разни неща.

— Едното няма нищо общо с другото.

— Не е вярно. Ти иди при психолог. Татко да отиде при психолог. И може би чак след това идва моят ред.

— Отивам за чаша кафе — заяви тя.

— Не бързай. — Затворих очи. Явно това щеше да е новият ми начин за справяне с каквото и да е. Едва ли можех да изхвърча гневно от стаята. Просто щях да затварям очи и да се изключвам за света.

Пет

Татко ме посещаваше всяка вечер.

Исках да си отиде.

Той се опитваше да говори с мен, но не се получаваше. През повечето време просто седеше там. Това ме влудяваше. Хрумна ми една идея.

— Данте остави две книги — казах. — Коя искаш да прочетеш? Аз ще прочета другата.

Той избра Война и мир.

Гроздовете на гнева ме устройваше.

Не беше толкова лошо: аз и татко, седнали в болнична стая. Четем. Краката ме сърбяха лудешки.

Понякога едвам дишах.

Четенето помагаше.

Знаех, че понякога татко ме изучава.

Попита ме дали още имам сънища.

— Да — казах. — Сега си търся краката.

— Ще ги намериш — каза той.

Мама никога повече не спомена разговора за брат ми. Преструваше, че той не се е състоял. Не бях сигурен какво да мисля за това. Хубавото бе, че не ме насилваше да говоря. Просто се въртеше наоколо, опитвайки се да се увери, че съм добре. Не бях добре. Кой, по дяволите, може да се чувства удобно с два гипсирани крака? Имах нужда от помощ за всичко. И ми бе втръснало от подлогата и да се разкарвам наоколо в инвалидна количка. Моят най-добър приятел — инвалидната количка. И най-добрата ми приятелка — мама. Побъркваше ме.

— Мамо, постоянно кръжиш около мен. Ще ме накараш да кажа думата с „м“. Наистина ще ме принудиш.

— Не смей да изричаш тази дума пред мен.

— Кълна се, че ще го направя, мамо, ако не спреш.

— Каква е тази роля на нахакан тип, дето я играеш?

— Не е роля, мамо. Не участвам в пиеса. — Бях отчаян. — Мамо, краката ме болят, а когато не ме болят, ме сърбят. Спряха ми морфина…

— Което е хубаво — прекъсна ме тя.

— Да, o’кей, мамо. Не можем да допуснем един малък наркоман, дето търчи наоколо, нали така? — Сякаш можех да търча наоколо. — По дяволите. Мамо, просто искам да бъда сам. Това устройва ли те? Че искам да бъда сам?

— Добре — каза тя.

След този разговор тя вече спазваше правото ми на лично пространство.

Данте не дойде повече на свиждане. Обаждаше се два пъти на ден — просто да каже „здрасти“. Беше се разболял. Грип. Съчувствах му. Звучеше ужасно. Каза, че имал сънища. Споделих му, че и аз имам. Един ден той се обади и каза:

— Искам да ти кажа нещо, Ари.

— О’кей.

Но той не продължи.

— Какво? — попитах.

— Нищо — каза той. — Няма значение.

Вероятно имаше голямо значение.

— О’кей — повторих.

— Ще ми се да можехме отново да плуваме.

— И на мен — казах.

Радвах се, че се обади. Но се радвах и че не можеше да дойде да ме види. Не знам защо. По някаква причина си мислех: сега животът ми ще бъде различен. Постоянно си го повтарях. Питах се какво ли щеше да бъде да си изгубя краката. В известен смисъл ги бях изгубил. Не завинаги. Но за известно време.

Опитах се да използвам патерици. Просто нямаше да стане. Не че сестрите и мама не ме предупредиха. Но трябваше да се уверя сам. Бе напълно невъзможно, при положение че двата ми крака бяха напълно изпънати, а лявата ми ръка — в гипс.

Беше ми трудно да правя каквото и да било. Но най-ужасното бе, че трябваше да използвам подлога. Намирах го за унизително. Това беше думата. Не можех дори да си взема истински душ. Поне можех да използвам всичките си пръсти. И това беше нещо.

Започнах да се упражнявам да използвам инвалидна количка, като държах краката си изпънати. Кръстих я Фидел.

Д-р Чарлс дойде да ме посети за последно.

— Помисли ли си за онова, което ти казах?

— Аха — смотолевих.

— И?

— И мисля, че решението ви да станете хирург е било много добро. От вас щеше да излезе кофти терапевт.

— Значи винаги си бил нахакан умник, а?

— Винаги.

— Е, можеш да се прибереш у дома и да се правиш на отворко там. Как ти звучи?

Идеше ми да го прегърна. Бях щастлив. Бях щастлив за около десет секунди. А после започнах да изпитвам истинско безпокойство.

Дръпнах на мама една лекция.

— Когато се приберем, не ти е позволено да се суетиш около мен.

— Какво те прихваща, Ари? Всички тези правила…

— Никакво суетене. Това е всичко.

— Ще ти трябва помощ — каза тя.

— Ще трябва да ме оставиш и на спокойствие.

Тя ми се усмихна.

— Големият брат те наблюдава.

Усмихнах ѝ се в отговор.

Дори когато ми се искаше да я мразя, пак я обичах. Питах се дали е нормално петнайсетгодишните момчета да обичат майките си. Може би. А може би не.

Помня как се качих в колата. Трябваше да се изтегна на задната седалка. Беше много досадна и пипкава работа да ме вкарат вътре. Добре че татко беше силен. Всичко бе дяволски трудно, а родителите ми се страхуваха да не ме наранят.

В колата никой не каза нищо.

Докато се взирах навън, търсех птици.

Исках да затворя очи и тишината да ме погълне.

Шест

На сутринта, след като се прибрах у дома, мама ми изми косата.

— Имаш прекрасна коса — каза тя.

— Май ще я пусна дълга — отвърнах. Сякаш имах избор. Едно посещение във фризьорски салон щеше да е истински кошмар.

Тя ме изкъпа с гъба.

Затворих очи и внимавах да не мърдам.

Обръсна ме.

Когато излезе от стаята, рухнах и започнах да плача. Никога не съм бил толкова тъжен. Никога не съм бил толкова тъжен. Никога не съм бил толкова тъжен.

Сърцето ме болеше дори повече от краката.

Знам, че мама ме чу. Но ме остави да се наплача.

През по-голямата част от деня се взирах през прозореца. Упражнявах се да се движа с инвалидната количка из къщата. Мама постоянно преподреждаше, за да ме улесни.

Усмихвахме се един на друг.

— Можеш да гледаш телевизия — каза тя.

— Съсипия за мозъка — отвърнах. — Имам си книга.

— Харесва ли ти?

— Да. Донякъде е трудна. Не думите, а това, за което се разправя. Предполагам, че мексиканците не са единствените бедни хора на света.

Погледнахме се. Не се усмихвахме наистина, а някак отвътре.

Сестрите ми се отбиха за вечеря. Племенниците и племенничките ми се подписаха на гипса ми. Говорихме и се смеехме — и всичко ми се струваше толкова нормално. Радвах се за мама и татко, защото ми се струва, че в къщата бе тъжно заради мен.

Когато сестрите ми си тръгнаха, помолих татко да седнем на верандата отпред.

Седнах върху Фидел. Мама и татко се разположиха върху външните люлеещи се столове.

Пихме кафе.

Те се държаха за ръце. Какво ли беше усещането? Обзалагам се, че понякога можеш да откриеш всички загадки на Вселената в нечия ръка.

Седем

Беше дъждовно лято. Всеки следобед облаците се събираха като ято врани и заваляваше дъжд. Влюбих се в гръмотевиците. Дочетох Гроздовете на гнева. После и Война и мир. Реших, че искам да прочета всички книги на Ърнест Хемингуей. А татко реши, че ще чете всичко, което и аз. Може би това бе нашият начин да разговаряме.

Данте се отбиваше всеки ден.

В повечето случаи той говореше, а аз слушах. Той реши, че трябва да ми чете на глас И изгрява слънце. Не исках да споря с него. Никога нямаше да надвия по упорство Данте Кинтана. Така че той всеки ден четеше по една глава от книгата. А после я обсъждахме.

— Тъжна книга — отбелязах.

— Да. Затова ти харесва.

— Да — съгласих се аз. — Точно така е.

Никога не ме попита как са ми се сторили скиците му. Радвах се. Бях сложил скицника му под леглото си и отказвах да го погледна. Струва ми се, че наказвах Данте. Той ми бе дал частица от себе си, която не бе давал на друг. А аз дори не я бях погледнал. Защо правех това?

Един ден той неочаквано ми съобщи, че най-сетне отишъл при психолог.

Надявах се, че няма да ми разкаже нищо за сеанса си. Не ми каза. Зарадвах се. После пък се ядосах, че нищо не ми сподели. Добре, значи бях мрачен. И непостоянен. Да, ето какъв бях.

Данте продължаваше да ме гледа.

— Какво?

— Ти ще отидеш ли?

— Къде?

— На сеанс при психолог, тъпчо.

— Не.

— Не?

Погледнах краката си.

Видях, че му се искаше пак да каже „съжалявам“. Но не го направи.

— Помогна — каза той. — Посещението при психолога. Не беше толкова лошо. Наистина помогна.

— Ще отидеш ли пак?

— Може би.

Кимнах.

— Говоренето не помага на всички.

Данте се усмихна:

— Не че точно ти знаеш.

Усмихнах се в отговор.

— Да. Не че точно аз знам.

Осем

Не знам как се случи, но една сутрин Данте се отби и реши, че именно той ще ме изкъпе с гъбата.

— Става ли? — попита.

— Ами… това е работа на мама — смотолевих.

— Тя каза, че няма проблем — рече той.

— Пита ли я?

-Да.

— О — казах. — И все пак, това наистина е нейна работа.

— Баща ти? Никога ли не те е къпал?

— Не.

— Не те е бръснал?

— Не. Не искам да го прави.

— Защо?

— Просто не искам.

Той замълча.

— Няма да ти причиня болка.

Вече ми причини. Това ми се искаше да кажа. Това бяха думите, които ми дойдоха наум, с които исках да го зашлевя. Думите бяха подли. Аз бях подъл.

— Позволи ми — каза той.

Вместо да му кажа да върви на майната си, се съгласих.

Бях се научил да се държа безучастно, когато майка ми ме къпеше и бръснеше. Затварях очи и си мислех за персонажите в книгата, която четях. Това някак ми помагаше да се справя.

Затворих очи.

Почувствах ръцете на Данте върху раменете си, топлата вода, сапуна, кесията за баня.

Ръцете на Данте бяха по-големи от тези на мама. И по-меки. Беше бавен, методичен, внимателен. Накара ме да се почувствам крехък и чуплив като порцелан.

Нито веднъж не отворих очи.

Не казахме и дума.

Чувствах ръцете му върху голите си гърди. Върху голия си гръб.

Позволих му да ме обръсне.

Когато свърши, отворих очи. По лицето му се стичаха сълзи. Очаквах го. Идваше ми да му се разкрещя. Да му кажа, че аз би трябвало да се разплача, не той.

Данте имаше особено изражение. Приличаше на ангел. Исках да го фрасна с юмрук в челюстта. Не можех да понасям собствената си жестокост.

Девет

Три седмици и два дни след злополуката отидох в лекарския кабинет за нов гипс и рентгенови снимки. Баща ми си взе свободен ден. По пътя към кабинета на лекаря татко се разприказва — което бе чудно.

— Трийсети август — каза той.

Добре, тогава беше рожденият ми ден.

— Помислих си, че може би ще искаш кола.

Кола. Мамка му.

— Хубаво — отвърнах. — Ама аз не шофирам.

— Можеш да се научиш.

— Ти каза, че не искаш да карам.

— Никога не съм казвал това. Тези думи бяха на майка ти.

От задната седалка не виждах лицето на мама. А не можех да се надвеся през облегалката.

— И какво мисли тя?

— Имаш предвид майка ти, фашистката?

— Да, същата — потвърдих.

Всички избухнахме в смях.

— Е, какво ще кажеш, Ари?

Татко звучеше като момче.

— Бих искал някоя от онези коли с хидравлично окачване.

Мама заяви без миг колебание:

— Само през трупа ми.

Изгубих контрол. Май се смях пет минути без прекъсване. Баща ми се присъедини към веселието.

— Добре — казах най-накрая. — Сериозно ли?

— Сериозно.

— Искам стар пикап.

Мама и татко се спогледаха.

— Можем да се справим — каза майка ми.

— Имам само два въпроса. Първо: защо ми взимате кола — понеже ви е криво, че съм инвалид ли?

Майка ми само това чакаше:

— Не. Ти ще си инвалид още три-четири седмици. После ще преминеш период на терапия. Ще се оправиш. И няма да си инвалид. Отново ще си станеш истински трън в задника.

Мама никога не ругаеше. Работата беше сериозна.

— Какъв е вторият ти въпрос?

— Кой от вас ще ме учи да шофирам?

Двамата отговориха едновременно:

— Аз.

Реших да ги оставя да се разберат.

Десет

Ненавиждах тясната и клаустрофобична атмосфера на къщата си. Веч ми създаваше усещането за дом. Чувствах се като нежелан гост. Никак не ми беше приятно постоянно да ме обслужват. Мразех това, че родителите ми са толкова търпеливи с мен. Това е истината. Не правеха нищо лошо. Просто се опитваха да ми помагат. Но аз ги мразех. Мразех и Данте.

Мразех и себе си, задето мразя тях. Ето го — моя собствен порочен кръг. Моята лична вселена на омразата.

Мислех си, че никога няма да свърши.

Че животът ми никога няма да стане по-добър. Но с новия ми гипс той наистина стана по-добър. Можех да си сгъвам коленете. Използвах Фидел още една седмица. После ми свалиха гипса на ръката и успявах да си служа с патериците. Помолих татко да прибере Фидел в мазето, за да не ми се налага да поглеждам тази глупава инвалидна количка никога повече.

Успях и да се изкъпя! Извадих дневника си и написах: ВЗЕХ СИ ДУШ! Всъщност бях почти щастлив. Аз, Ари, почти щастлив.

— Усмивката ти се е върнала — каза Данте.

— Усмивките са си такива. Идват и си отиват.

Ръката ме наболяваше. Физиотерапевтът ми предписа упражнения. Вижте ме, мога да си движа ръката. Вижте ме.

Един ден се събудих, отидох до банята и се взрях в огледалото. Кой си ти? Отидох в кухнята. Мама беше там, пиеше кафе и преглеждаше учебните си планове за новата учебна година.

— Бъдещето ли планираш, мамо?

— Обичам да съм подготвена.

Настаних се срещу нея.

— Ти си добър бойскаут в женски вариант.

— Мразиш това у мен, нали?

— Защо казваш това?

— Мразеше цялата онази работа със скаутите.

— Татко ме караше да ходя.

— Готов ли си да се върнеш на училище?

Погледнах краката си.

— Да. Ще нося къси панталони всеки ден.

Тя ми наля чаша кафе и разреса косата ми с пръсти.

— Искаш ли да се подстрижеш?

— Не. Харесва ми така.

Тя се усмихна.

— И на мен.

Пихме кафе заедно. Не говорихме много. Наблюдавах я как си преглежда папките. Утринната светлина винаги влизаше първо през кухнята. И мама изглеждаше млада. Стори ми се много красива. Беше красива. Завиждах ѝ. Винаги бе познавала себе си.

Исках да я попитам: мамо, кога ще узная кой съм? Но не го направих. Влязох с патериците в стаята си и извадих дневника. Напоследък избягвах да пиша в него. Страхувах се гневът ми да не се излее върху страниците. Нямах нужда от цялата тази ярост. Това бе различен вид болка. Болка, която не можех да понеса. Опитвах се да не мисля. Просто започнах да пиша:

Училището започва след пет дни. Третата година в гимназията. Предполагам, че ще трябва да ходя на училище с патерици. Всички ще ме забележат. Мамка му.

Виждам се как пътувам с пикап по пустинен път, наоколо няма никой друг. Слушам „Лос Лобос“. Виждам се как лежа в каросерията на пикапа и се взирам нагоре към всички звезди. Няма светлинно замърсяване.

Физиотерапията наближава. Докторът казва, че плуването ще е много полезно. То ще ме подсеща за Данте. Мамка му.

Когато се оправя, ще започна да вдигам тежести. Татко държи старите си тежести в мазето.

Данте заминава след седмица. Радвам се. Имам нужда да си отдъхна от него. Омръзна ми да идва всеки ден само защото има угризения. Не знам дали някога отново ще бъдем приятели.

Искам куче. Искам да го разхождам всеки ден.

Да ходя всеки ден? Влюбен съм в тази мисъл.

Не зная кой съм.

Това, което наистина искам за рождения си ден: някой да поговори за брат ми. Искам да видя снимката му на някоя от стените у дома.

По някакъв начин се бях надявал, че това ще е лятото, в което ще открия, че съм жив. Светът, за който мама и татко казваха, че ме очаква там навън… Този свят всъщност не съществува.

Данте се отби същата вечер. Седнахме на стъпалата на верандата отпред.

Той изпъна ръка — онази, която бе счупил при катастрофата.

Аз изпънах ръка — онази, която бях счупил при катастрофата.

— Всичко се оправи — каза той.

И двамата се усмихнахме.

— Когато нещо се счупи, може да бъде поправено. — Той отново изпъна ръка. — Като нова е.

— Може би не съвсем като нова — казах. — Но все пак здрава.

Лицето му също се бе оправило. Във вечерната светлина отново беше съвършен.

— Днес ходих да плувам — каза той.

— Как беше?

— Обожавам да плувам.

— Знам — казах.

— Обожавам да плувам — повтори той. Известно време мълча. А после каза: — Обичам плуването — и теб.

Не отвърнах.

— Плуването и теб, Ари. Това са двете неща, които обичам най-много.

— Не бива да казваш това — смотолевих.

— Ама то е истина.

— Не съм казал, че не е вярно. Отбелязах само, че не бива да го казваш.

— Защо не?

— Данте, аз не…

— Не е нужно да казваш нищо. Зная, че сме различни. Не сме еднакви.

— Не, не сме еднакви.

Знаех какво искаше да каже. От все сърце ми се искаше той да е някой друг — някой, който не изрича нещата на глас. Просто кимах ли, кимах.

— Мразиш ли ме?

Не знам какво стана точно тогава. От катастрофата насам бях сърдит на всички, мразех ги, мразех Данте, мразех мама и татко, мразех себе си. Всички. Но точно тогава разбрах, че всъщност не мразя всички. Не и наистина. Изобщо не мразех Данте. Не знаех как да му бъда приятел. Не знаех как да бъда приятел на когото и да е. Но това не означаваше, че го мразя.

— Не — казах. — Не те мразя, Данте.

Просто седяхме там и си мълчахме.

— Ще бъдем ли приятели, когато се върна от Чикаго?

— Да — казах.

— Наистина ли?

— Да.

— Обещаваш ли?

Погледнах съвършеното му лице.

— Обещавам.

Той се усмихна. Не плачеше.

Единайсет

Данте и родителите му се отбиха вкъщи в деня, преди да заминат за Чикаго. Майките ни готвиха заедно. Не се учудих, че се разбират толкова добре. Приличаха си в някои отношения. Изненада ме обаче колко добре се разбираха господин Кинтана и татко. Седяха в дневната, пиеха бира и си говореха за политика. Искам да кажа, до голяма степен се разбираха.

С Данте се мотаехме на верандата отпред.

По някаква причина и двамата си падахме по предните веранди. Всъщност не говорехме много. Май не знаехме какво да си кажем. А после ми хрумна нещо. Играех си с патериците.

— Скицникът ти е под леглото ми. Ще ми го донесеш ли?

Данте се поколеба. Но после кимна.

Влезе в къщата, а аз зачаках.

Когато се върна, ми подаде скицника.

— Имам да ти призная нещо — казах.

— Какво?

— Не съм го поглеждал.

Той не отвърна.

— Може ли да го разгледаме заедно? — помолих.

Той не каза нищо, така че просто отворих скицника. Първата скица бе автопортрет — Данте четеше книга. На втората скица бе баща му — той също четеше книга. А после — още един автопортрет. Само лицето му.

— На този изглеждаш тъжен.

— Може би тогава съм бил тъжен…

— Сега тъжен ли си?

Той не отговори.

Обърнах страницата и се взрях в една скица — това бях аз. Нищо не казах. Имаше пет-шест скици, които ми бе направил в деня, когато се отби. Разглеждах ги внимателно. В рисунките му нямаше и следа от небрежност. Абсолютно нищо небрежно. Бяха точни, задълбочени и отразяваха всичко, което той изпитваше. Въпреки всичко ми се струваха толкова спонтанни.

Данте не каза нито дума, докато разглеждах скиците му.

— Откровени са — отбелязах.

— Откровени?

— Откровени и верни. Някой ден ще станеш велик художник.

— Някой ден — каза той. — Слушай, не си длъжен да задържиш скицника.

— Ти ми го даде. Мой е.

Само това си казахме. После просто си седяхме и си мълчахме.

Онази вечер всъщност не се сбогувахме. Не и наистина. Господин Кинтана ме целуна по бузата — типично за него. Госпожа Кинтана сложи длан върху брадичката ми и повдигна главата ми. Вгледа се в очите ми, сякаш искаше да ми напомни онова, което ми бе казала в болницата.

Данте ме прегърна.

Аз отвърнах на прегръдката му.

— Ще се видим след няколко месеца — каза той.

— Да — потвърдих аз.

— Ще пиша — обеща той.

Знаех, че ще го прави.

Не бях толкова сигурен, че ще отговарям.

С мама и татко останахме на верандата, след като те си отидоха. Заваля дъжд, а ние просто си седяхме там. Седяхме и гледахме мълчаливо дъжда. Все виждах Данте, застанал в дъжда, държи птица със счупено крило. Не можех да разбера дали се усмихва. Ами ако си беше изгубил усмивката?

Прехапах устна, за да не заплача.

— Обичам дъжда — прошепна майка ми.

И аз го обичам. И аз го обичам.

Струваше ми се, че съм най-тъжното момче във Вселената.

Лятото бе дошло и си бе отишло. Лятото бе дошло и си бе отишло.

А светът свършваше.

Букви върху една страница

Има някои думи, които никога няма да се науча да пиша правилно.

Едно

Първият учебен ден, гимназия „Остин“, 1987 г.

— Какво ти се е случило, Ари?

Имах един-единствен отговор на този въпрос:

— Злополука.

Джина Наваро ме заговори по време на обяда:

— Злополука ли?

— Аха — отвърнах.

— Това не е отговор.

Джина Наваро. Явно смяташе, че има право да ми досажда, понеже ме познава от първи клас. Поне едно нещо знаех със сигурност за Джина: тя не обичаше простите отговори. Животът е сложен. Това бе девизът ѝ. Какво да кажа? Какво да кажа? Така че не казах нищо. Само я гледах.

— Никога няма да се промениш, нали, Ари?

— Промяната е силно надценена.

— Не че точно ти знаеш това.

— Да, не че точно аз го знам.

— Не съм сигурна дали те харесвам, Ари.

— И аз не съм сигурен дали те харесвам, Джина.

— Е, не всички връзки се основават на харесването.

— Предполагам, че не.

— Слушай, аз съм най-близкото подобие на продължителна връзка, което си имал.

— Адски ме депресиращ Джина.

— Не обвинявай мен за меланхолията си.

— Меланхолия ли?

— Провери го в речника. Никой не ти е виновен за тъжните ти вкиснати настроения, ти си си виновен. Защо просто не вземеш да се погледнеш? Не си наред.

— Аз не съм наред? Я се разкарай, Джина. Остави ме на мира.

— Това ти е проблемът. Прекалено се усамотяваш. Твърде много време имаш за себе си. Говори.

— Не искам. — Знаех, че няма да се откаже.

— Виж, просто ми кажи какво се е случило.

— Вече ти казах. Беше злополука.

— Каква злополука?

— Сложно е.

— Вземаш ме на подбив.

— А, значи забеляза.

— Ти си тъпак.

— Разбира се, че съм.

— Разбира се, че си.

— Вбесяваш ме.

— Би трябвало да ми благодариш. Поне говоря с теб. Ти си най-непопулярният тип в цялото училище.

Посочих към Чарли Ескобедо, който излизаше от кафетерията:

— Не, това е най-непопулярният тип в цялото училище. Аз не съм дори претендент за второто място.

Тъкмо тогава мина Сузи Бърд. Седна до Джина. Втренчи се в патериците ми:

— Какво е станало?

— Злополука.

— Злополука ли?

— Той така твърди.

— Каква злополука?

— Не иска да каже.

— Предполагам, че всъщност не ви трябвам за този разговор, нали? Джина започваше да се ядосва. Последния път, когато бях виждал това изражение на лицето ѝ, ме беше замерила с камък.

— Кажи ни — настоя тя.

— Добре — казах. — Беше след една дъждовна буря. Помните ли следобеда, когато валя град?

Двете кимнаха.

— Тогава се случи. Насред улицата бе застанал някакъв тип и се задаваше кола. И аз се хвърлих и го изблъсках от пътя. Спасих му живота. Колата прегази краката ми. И това е цялата история.

— Такъв си лайнар — каза Джина.

— Вярно е — отвърнах.

— Наистина ли очакваш да повярвам, че си някакъв герой?

— Пак ли ще ме замериш с камък?

— Наистина си лайнар — каза Сузи. — Кой беше — онзи тип, дето уж си го спасил?

— Не знам. Някой си.

— Как му беше името?

Изчаках малко, преди да отговоря:

— Мисля, че се казваше Данте.

— Данте? Така ли му беше името? Да знаеш само пък как ще ти повярваме. — Джина и Сузи се спогледаха многозначително. Мамка му, този тип дрънка пълни небивалици. Онзи многозначителен поглед. Двете станаха от масата и си тръгнаха.

До края на деня се усмихвах. Понякога всичко, което трябва да направите, е да кажете истината на хората. А те да не ви повярват. След това ще ви оставят на мира.

Две

Последният ми час за деня беше по английски при г-н Блокър.

Съвсем нов учител, току-що завършил Педагогическия факултет, вечно усмихнат и пълен с ентусиазъм. Още си мислеше, че гимназистите са свестни. Данте щеше да се влюби в него.

Искаше да ни опознае. Естествено, че искаше. Беше ми жал за тези нови учители. Престараваха се. Това ме смущаваше.

Първата работа на г-н Блокър бе да ни помоли да поговорим за едно интересно нещо, което ни се е случило през лятото. Винаги съм мразил тия глупости с „разтопяването на ледовете“. Наумих си да попитам мама за учителите и упражненията за „разтапяне на леда“.

Джина Наваро, Сузи Бърд и Чарли Ескобедо бяха в същия клас. Това не ми хареса. Тези тримата вечно ми задаваха сума ти въпроси. Въпроси, на които не исках да отговарям. Искаха да ме опознаят. Да, ама аз не исках да ме опознават. Идваше ми да си купя тениска с надпис аз съм непознаваем. Но това щеше само да накара Джина Наваро да задава още въпроси.

Така че, ето ме, закотвен в един клас с Джина, Сузи и Чарли — и нов учител, който обича да задава въпроси. Слушах с половин ухо представите на всички за онова, което се броеше за интересно. Джони Алварес каза, че се бил научил да шофира. Фелипе Калдерон рече, че ходил в Ел Ей да види братовчед си. Сузи Бърд сподели, че посещавала занятия по програмата „Гърлс Стейт“[16] в Остин. Карлос Еалинар заяви, че бил изгубил целомъдрието си. Всички се засмяха. Коя беше? Коя беше? След това се наложи г-н Блокър да установи някои правила. Аз реших просто да „изключа“. Много ме биваше да се унасям в мечтания. Взех да си мисля за пикапа, който се надявах да получа за рождения си ден. Представях си се как карам надолу по черен път, с облаци в дъждовното небе и U2 за фон. Точно тогава чух гласа на г-н Блокър.

— Г-н Мендоса? — Поне ми каза правилно името. Вдигнах поглед към него. — В час ли сте?

— Да, сър — казах.

Тогава чух Джина да се провиква:

— На него никога нищо интересно не му се случва. — Всички се засмяха.

— Вярно е — потвърдих.

Помислих си, че може би г-н Блокър ще се прехвърли на някой друг, но той не го направи. Просто ме чакаше да кажа нещо.

— Едно интересно нещо, а? Джина е права — казах. — Нищо наистина интересно не ми се случи това лято.

— Нищо ли?

— Счупих си краката при злополука. Предполагам, че това може да мине за интересно. — Кимнах, но се чувствах много неудобно, така че реших да се направя на остроумен като всички останали. — О — подхвърлих, — никога преди не бях опитвал морфин. Това бе интересно. — Всички се засмяха. Особено Чарли Ексобедо, който беше посветил живота си на експериментиране с променящи настроението субстанции.

Г-н Блокър се усмихна:

— Сигурно наистина много те е боляло.

— Да — казах.

— Ще се оправиш ли, Ари?

— Да. — Този разговор ми беше неприятен.

— Още ли те боли?

— Не — отвърнах. Това бе малка лъжа. Истинският отговор бе дълъг и по-сложен. Джина Наваро имаше право. Животът наистина беше сложен.

Три

Взех дневника си и го прелистих. Огледах почерка си. Беше ужасен.

Никой освен мен не можеше да го разчете. Това бе добрата новина. Не че някой би поискал да го чете. Реших да напиша нещо. Ето какво:

Това лято се научих да плувам. Не, не е вярно. Някой ме научи. Данте.

Откъснах листа.

Четири

— Провеждаш ли предразполагащи разговори с учениците си в първия учебен ден?

— Разбира се.

— Защо?

— Обичам да опознавам учениците си.

— Защо?

— Защото съм учителка.

— Плащат ти да преподаваш държавно устройство. Първата, втората и третата поправка към Конституцията. Такива работи. Защо направо не минеш към същността?

— Преподавам на ученици. Учениците са хора, Ари.

— Не сме толкова интересни.

— По-интересни сте, отколкото си мислите.

— Трудни сме.

— Това е част от чара ви. — Имаше интересно изражение. Разпознах го. Мама понякога се намираше на границата между иронията и искреността. Това бе част от чара ѝ.

Пет

Вторият учебен ден. Нормален, ако не броим факта, че след училище, докато чаках мама, това момиче, Илеана, се приближи до мен. Извади маркер и си написа името върху гипса ми.

Погледна ме в очите. Исках да отместя поглед. Но не го направих.

Очите ѝ приличаха на нощното небе в пустинята.

Сякаш вътре в нея живееше цял един свят, за който не знаех нищичко.

Шест

Пикап „шеви модел 1957“. вишневочервен, с хромирани брони, хромирани тасове и гуми с бели декоративни рингове от вътрешната страна. Беше най-прекрасният пикап на света. И бе мой. Помня как се вгледах в тъмните очи на татко и прошепнах:

— Благодаря.

Почувствах се глупаво и неудобно и го прегърнах. Неубедителна постъпка. Но бях искрен: с благодарността и прегръдката. Бяхискрен. Истински пикап. Истински пикап за Ари.

Какво не получих: снимка на брат ми на някоя от стените вкъщи. Човек не може да има всичко.

Седях в пикапа и трябваше да се насиля да се върна на партито. Мразех партита — даже и онези, организирани в моя чест. Точно тогава щеше да ми хареса да изкарам пикапа на пътя, с брат ми, седнал до мен. А също и Данте. Брат ми и Данте. Това щеше да е празник за мен.

Предполагам, че Данте все пак ми липсваше — макар че упорито се стараех да не мисля за него. Проблемът е полагането на усилия да не мислиш за нещо бе, че започваш да мислиш за него още повече.

Данте.

По някаква причина се сетих за Илеана.

Седем

Всеки ден ставах много рано и изкуцуквах до пикапа си, който стоеше в гаража. Изкарвах го на заден ход на автомобилната алея. В един пикап има цяла вселена, която чака да бъде открита. Докато седях на шофьорското място, всичко ми се струваше възможно. Странни мигове на оптимизъм. Странно и прекрасно.

Да включвам радиото и просто да си седя там — моето разбиране за молитва.

Една сутрин мама излезе и ме снима.

— Къде смяташ да ходиш? — попита тя.

— На училище — казах.

— Не — отвърна тя. — Нямах това предвид. Когато за пръв път подкараш това нещо, къде ще отидеш с него?

— В пустинята — казах. Не ѝ споделих, че искам да изляза и да гледам звездите.

— Сам ли?

— Аха — рекох.

Знаех, че иска да ме попита дали си създавам нови приятелства в училище. Но не го направи. А после погледна гипса ми:

— Коя е Илеана?

— Едно момиче.

— Хубава ли е?

— Твърде хубава за мен, мамо.

— Елупчо.

— Да, глупчо.

Онази нощ сънувах лош сън. Карах пикапа надолу по една улица. Илеана седеше до мен. Хвърлих поглед към нея и ѝ се усмихнах. Не го видях — Данте, застанал насред пътя. Не можех да спра. Не можех да спра. Когато се събудих, бях подгизнал от пот.

На сутринта, докато седях в пикапа си и пиех кафе, мама излезе от къщата. Седна на стъпалата на верандата. Потупа стъпалото до себе си. Еледаше ме, докато слизах тромаво от пикапа си. Бе престанала да се суети около мен.

Седнах до нея на стъпалата.

— Другата седмица ще ти свалят гипса — каза тя.

Усмихнах се.

— Да.

— После — терапия — каза тя.

— После — уроци по кормуване — отвърнах аз.

— Баща ти очаква с нетърпение да те учи.

— Значи ти загуби жребия?

Тя се засмя.

— Бъди търпелив с него, става ли?

— Няма проблем, мамо. — Усещах, че иска да поговори с мен за нещо. Винаги се досещах.

— Липсва ли ти Данте?

Погледнах я.

— Не знам.

— Как може да не знаеш?

— Виж, мамо, това е, ами… Данте: той е същият като теб. Понякога се суети твърде много около мен.

Тя не отвърна.

— Харесва ми да съм сам, мамо. Знам, че не разбираш тази моя склонност, но ми харесва.

Тя кимна и май наистина слушаше.

— Тази нощ крещеше името му — каза тя.

— О — казах. — Беше просто сън.

— Лош ли?

-Да.

— Искаш ли да поговорим за това?

— Всъщност не.

Тя ме смушка по онзи начин: хайде де, угоди на майка си.

— Мамо? Ти имаш ли понякога лоши сънища?

— Не често.

— Не като мен и татко.

— Вие с баща ти… всеки от вас води своя лична война.

— Може и така да е. Мразя сънищата си. — Усещах, че мама ме слуша. Винаги беше на разположение. Мразех я за това. И я обичах. — Карах пикапа си и валеше дъжд. Не го видях да стои насред пътя. Не можах да спра. Не можах.

— Данте ли?

— Да.

Тя стисна ръката ми.

— Мамо, понякога ми се иска да пушех.

— Ще ти взема пикапа.

— Е, поне знам какво ще ми се случи, когато наруша правилата.

— Мислиш ли, че съм подла?

— Мисля, че си строга. Прекалено строга понякога.

— Съжалявам.

— Не, не съжаляваш. — Стиснах патериците си. — Някой ден ще трябва да наруша някои от правилата ти, мамо.

— Знам — каза тя. — Гледай да го направиш зад гърба ми, става ли?

— Можеш да си сигурна, мамо.

Двамата седяхме там и се смеехме. Както правехме двамата с Данте.

— Съжалявам за лошите ти сънища, Ари.

— Татко чу ли?

— Да.

— Съжалявам.

— Не можеш да предотвратиш сънищата.

— Знам. Не го прегазих нарочно.

— Не си. Било е само сън.

Не ѝ казах, че не бях внимавал. Бях гледал момиче, когато трябваше да карам. И затова прегазих Данте. Не ѝ казах това.

Осем

Две писма от Данте в един ден. Бяха на леглото ми, когато се прибрах от училище. Никак не ми беше приятно, че мама знае за писмата. Глупаво. Защо се чувствах така? Лично пространство. Това беше. Човек нямаше лично пространство.

Драги Ари,

Е, добре, наистина може да се каже, че съм влюбен в Чикаго. Понякога се возя на бързия градски влак и си измислям истории за хората. Тук има повече чернокожи, отколкото в Ел Пасо. И това ми харесва. Има много ирландци, източноевропейци и разбира се, мексиканци. Те са навсякъде. Ние сме като врабчетата. Знаеш ли, все още не съм истински сигурен дали съм мексиканец. Не мисля, че съм. Какъв съм, Ари?

НЕ МИ ПОЗВОЛЯВАТ ДА ПЪТУВАМ С ГРАДСКИЯ ВЛАК ВЕЧЕР. ПОВТАРЯМ: НЕ МИ ПОЗВОЛЯВАТ.

Мама и татко все мислят, че ще ми се случи нещо лошо. Не знам дали бяха такива преди злополуката. Казах на татко: „Татко, в градски влак не може да ме прегази кола“. Той е доста либерален за повечето неща, но сега просто ми отправи онзи поглед: „Никакво пътуване с градския влак вечер“.

Татко харесва временното си назначение тук. Преподава само на един курс и подготвя лекция по някаква тема. Мисля, че пише за поемата след модернизма, или нещо от този род. С мама ще присъстваме на лекцията. Обичам татко, но не си падам по всички тези академични работи. Твърде много анализ. Какво стана с това да четеш книга само защото ти харесва?

Мама се възползва от възможността да напише книга за зависимостите и младите хора. Повечето ѝ клиенти са тийнейджъри наркомани. Не че наистина говори чак толкова много за работата си. Напоследък прекарва много време в библиотеката и мисля, че това наистина ѝ доставя удоволствие. Родителите ми… ами те и двамата са си интелектуалци. И аз харесвам това.

Имам няколко приятели. Свестни са. Различни, предполагам. Разбираш ли, групата хора, от които се интересувам, са все разни типове, дето се носят в стил „готик“. Ходих на купон и изпих първата си бира. Е, всъщност три бири. Почувствах се леко приповдигнат. Не много, само мъничко. Не мога да реша дали обичам бира, или не. Мисля, че когато стана по-голям, ще предпочитам виното. И нямам предвид евтиното вино. Не мисля, че съм сноб. Но мама казва, че страдам от синдрома на единственото дете. Това май си го измисли. А и чия е вината за това, във всеки случай? Кой ги спира да имат още едно дете?

На купона ми предложиха джойнт. Дръпнах си един-два пъти. О’кей, всъщност не ми се говори за това.

Мама щеше да ме убие, ако знаеше, че експериментирам с променящи настроението субстанции. Бира и марихуана. Не е толкова лошо. Но мама щеше да има различно мнение по въпроса. Говорила ми е за онова, което нарича „зарибяващи упойващи вещества“. Погледът ми става безизразен, когато тя ми изнася поредната лекция за наркотиците, и тя ми отправя един от своите погледи.

Марихуаната и бирата просто са онези неща, които се случват по време на купон. Не е кой знае какво, когато се замислиш. Не че ще ми се наложи да водя тази дискусия с мама. Или с татко.

Пил ли си бира? Пробвал ли си марихуана? Пиши ми, ако си.

Чух мама и татко да си говорят. Вече са решили, че ако татко получи предложение за работа тук, ще го откаже. „Това не е подходящо място за Данте.“ Вече са го решили. Разбира се, не ме питат. Разбира се, че не. Какво ще кажете и Данте да сподели мнение? Той обича да говори от свое име. Да, обича.

Не искам родителите ми да организират света си около мен. Някой ден ще ги разочаровам. И тогава какво?

Истината е, Ари, че ми е мъчно за Ел Пасо. Когато най-напред се преместихме там, го мразех. Но сега мисля за него през цялото време.

И си мисля за теб.

Винаги,

Данте

P.S. Ходя да плувам почти всеки ден след училище. Отрязах си косата. Много е къса. Но късата коса е подходяща за плуване. Дългата коса е кофти, когато плуваш всеки ден. Не знам защо изобщо някога съм я носил дълга.

Драги Ари,

Тук всички правят купони. Татко мисли, че е страхотно, дето ме канят. Мама… ами, трудно е да предположа какво мисли тя. Ясно ми е, че е нащрек. След последния купон ми каза, че дрехите ми миришели на цигари. „Някои хора пушат“, казах. „Не мога да го избегна.“ Тя ме погледна по онзи начин.

Та значи, в петък вечер отидох на този купон. И естествено, имаше алкохол. Изпих една бира и вече реших, че бирата не е за мен. Харесах обаче водката с портокалов сок. Ари, там имаше толкова много народ. Невероятно. Бяхме цели пълчища, като хлебарки! Не можеше да мръднеш, без да се блъснеш в някого. Така че просто се разхождах наоколо и си приказвах с хората. Прекарах си добре.

И някак се заприказвах с това момиче. Името ѝ е Ема и е умна, мила и красива. Бяхме в кухнята и си говорехме. Тя каза, че е влюбена в името ми. И ей така, изведнъж, се наведе към мен и ме целуна. Може да се каже, че отвърнах на целувката ѝ. Тя имаше вкус на мента и цигари и беше, ами, Ари, беше хубаво.

Целувахме се дълго време.

Изпуших с нея една цигара и се поцелувахме още.

Харесваше ѝ да докосва лицето ми. Каза ми, че съм красив. Никой досега не ми е казвал, че съм красив. Майките и татковците не се броят.

А после излязохме навън.

Тя изпуши още една цигара. Попита ме дали искам една. Казах ѝ, че една ми е достатъчна, защото съм плувец.

Още мисля за онази целувка.

Тя ми даде номера си.

Не съм сигурен какво да мисля за всичко това.

Твой приятел, Данте

Девет

Опитах се да си представя Данте с къса коса. Опитах се да си го представя как целува момиче. Данте бе сложна личност. Джина щеше да го хареса. Не че някога щях да ги запозная.

Лежах на леглото и се чудех дали да не му отговоря. Вместо това седнах да пиша в дневника си.

Какво ли би било усещането да целуна момиче? По-точно Илеана. Тя няма да има вкус на цигари. На какво има вкус едно момиче, когато го целуваш?

Спрях да пиша и се опитах да се сетя за нещо друго. Помислих си за глупавото есе върху Голямата депресия, което не исках да пиша. Както и за Чарли Ескобедо, който ми предложи да взимам наркотици заедно с него. Отново започнах да си представям как Данте целува момиче и тогава си помислих за Илеана. Може би тя наистина щеше да лъха на цигари. Може би пушеше. Не знаех нищичко за нея.

Седнах на леглото си. Не, не, не. Никакво мислене за целувки. А после, незнайно защо, се почувствах тъжен. И започнах да си мисля за брат си. Всеки път, когато ми станеше тъжно, си мислех за него.

Може би някаква част от мен винаги мислеше за него. Понякога се улавях, че произнасям името му по букви. Б-Е-Р-Н-А-Р-Д-О. Откъде накъде мозъкът ми произнасяше по букви името му без мое позволение?

Невинаги успявам да формулирам мислите си. Това не звучи особено смислено, но за мен си има смисъл. Струва ми се, че причината да сънуваме с, че си мислим за разни неща, без всъщност да осъзнаваме, че го правим — и тези неща, ами, те се измъкват тайно от нас в сънищата ни. Може би сме като автомобилни гуми с твърде много въздух в тях. Въздухът трябва да излезе. Ето това са сънищата.

А сега, като се замисля, сънувал съм брат си. Бях на четири, а той беше на петнайсет и се разхождахме. Той ме държеше за ръка, а аз бях вдигнал поглед към него. Бях щастлив. Беше прекрасен сън. Небето бе синьо, ведро и чисто.

Може би сънят бе породен от спомен. Сънищата не идват ей така, от нищото. Това е факт. Може би искам да изучвам сънищата, когато стана достатъчно голям, за да избера наистина какво желая да следвам. Сигурен съм, че не искам да изучавам Алекзандър Хамилтън, а сънищата и техния произход. Фройд. Може би това ще направя — ще напиша курсова работа за Зигмунд Фройд.

И ще помагам на хора, които сънуват лоши сънища. За да не ги сънуват повече. Това бих искал да правя.

Десет

Реших, че ще намеря начин да целуна Илеана Телес. Но кога? Къде? Тя не посещаваше нито един от моите часове. Почти не я виждах.

Да намеря шкафчето ѝ. Това бе планът.

Единайсет

На връщане от лекарския кабинет мама ме попита дали съм отговорил на Данте.

— Не още.

— Мисля, че е добре да му пишеш.

— Мамо, аз съм ти син, не кутия за листчета с предложения.

Тя ме стрелна с поглед.

— Гледай си пътя — казах.

Когато се върнах у дома, взех дневника си и ето какво написах:

Ако сънищата не идват от нищото, тогава какво значи това, че в съня си прегазих Данте? Какво значи, че този сън отново ми се присъни? И двата пъти зяпах Илеана, когато прегазих Данте. О’кей, това не е хубаво.

Въздухът изтича.

Не искам да мисля за това.

Мога да мисля или за сънищата, свързани с брат ми, или за сънищата, в които ми се присънва Данте.

Това ли са вариантите?

Трябва да си намеря различно занимание.

Дванайсет

Когато се сещам за онзи сън с брат ми, осъзнавам, че бях на четири години, когато го видях за последно. Значи има пряка връзка между съня и живота ми. Предполагам, че именно тогава се е случило всичко. Бях на четири, а той беше на петнайсет. Тогава е направил… каквото там е направил. Затова сега е в затвора. Не просто на някое от онези места за временно задържане. В истински затвор. Има разлика. Чичо ми понякога се напива и го затварят в градския арест. Това много разстройва мама. Обаче го пускат бързо, защото не кара, когато е пил — просто попада на разни глупави места и започва да се държи малко войнствено с хората. Ако думата войнствено не бе измислена, щяха да я измислят, за да опишат чичо ми, когато пие. Но някой винаги го измъква под гаранция. В затвора няма такова нещо като измъкване под гаранция. Оттам не излизаш бързо. Затворът е място, където те прибират за дълго време.

Там е брат ми. В затвора.

Не знам в какъв затвор е — федерален или щатски. Не съм наясно кога пращат човек в единия или в другия. Не ни учат на това в училище.

Смятам да открия защо брат ми е в затвора. Това е изследователски проект. Мислех за това. Мислех отново и отново за това.

Вестници. Не пазят ли стари вестници някъде?

Ако Данте беше тук, щеше да ми помогне. Той е находчив. Щеше да знае точно какво да направи.

Не ми трябва Данте.

Мога сам да се справя с това.

Тринайсет

Драги Ари,

Надявам се, че получаваш писмата ми. Добре де, това е неискрено начало. Разбира се, че получаваш писмата ми; нямам намерение да анализирам причините, поради които не ми отговаряш. Добре де, не е съвсем вярно. Анализирал съм причините да не ме очаква писмо, когато се връщам от плуване. Няма да прахосвам качествена хартия за теориите, които си съчинявам, когато не мога да заспя през нощта. Ето каква е сделката, Ари: няма да те тормозя да ми отговаряш. Обещавам. Ако искам да ти пиша, ще ти пиша. А пък ако ти не искаш да ми пишеш, не си длъжен. Трябва да си бъдеш който си. И аз трябва да бъда себе си. Така стоят нещата. А и бездруго обикновено аз бях този, който говореше повече.

Имам още едно любимо занимание освен пътуването с градския влак: да ходя в Чикагския институт по изкуствата. Леле, Ари. Трябва да видиш какво изкуство има на това място. Невероятно е. Ще ми се да беше тук и да можехме да видим заедно всички тези произведения на изкуството. Направо щеше да се побъркаш. Кълна се. Всякакво изкуство, съвременно и не чак толкова съвременно и… ами, мога да продължа още, но няма. Харесваш ли Анди Уорхол?

Има една прочута картина, „Нощни птици“, от Едуард Хопър. Влюбен съм в нея. Понякога си мисля, че всички са като хората на онази картина, всички — изгубени в свои собствени съкровени вселени на болка, скръб или вина, всички — далечни и непознаваеми. Картината ми напомня за теб. Къса ми сърцето.

Но „Нощни птици“ не е любимата ми картина. Ни най-малко. Някога казвал ли съм ти коя е любимата ми картина? „Салът на Медуза“ от Жерико. Зад нея стои цяла история — истинска история за корабокрушение. Тя е направила Жерико известен. Художниците разказват истории, Ари. Искам да кажа, някои картини са като думи.

Някой ден ще замина за Париж, ще отида в Лувъра и цял ден ще гледам онази картина.

Изчислих, че вече са ти свалили гипса. Да, според правилото не можем да говорим за злополуката, но ще ти кажа следното, Ари. Това е невероятно безсмислено правило. От никой разумен човек не би могло да се очаква да го спазва — не че аз минавам за разумен човек. Та надявам се, че терапията ти върви добре и че отново си нормален. Не че ти си нормален де. Определено не си.

Липсваш ми. Може ли да напиша това? Или има някое правило? Знаеш ли, интересно е, че имаш толкова много правила. Защо така, Ари? Предполагам, че всеки си има правила за разни неща. Може би усвояваме това от родителите си. Те установяват правила. Може би са ни дали твърде много правила, Ари. Мислил ли си някога за това?

Трябва да направим нещо по този въпрос.

Вече няма да ти казвам, че ми липсваш.

Твой приятел, Данте

Четиринайсет

Открих шкафчето на Илеана с помощта на Сузи Бърд.

— Не казвай на Джина за това.

— Няма — отвърна тя. — Обещавам. — Моментално наруши обещанието си.

— Ще си вземеш белята с нея — каза Джина.

— Да, и освен това е на осемнайсет — добави Сузи.

— Е, и?

— Ти си още момче. Тя е жена.

— Истинска беля — повтори Джина.

Оставих бележка на Илеана. „Здрасти“, написах ѝ. Добавих и името си. Такъв съм смотаняк. „Здрасти.“ Що за бележка е това?

Петнайсет

Прекарах вечерта в обществената библиотека, като преглеждах микрофилми с броеве на „Ел Пасо Таймс“. Търсех статия за брат ми. Не знаех дали разполагам с вярната година и след около час и половина се отказах. Сигурно имаше по-добър начин да правя подобно проучване.

Чудех се дали да напиша писмо на Данте. Вместо това намерих албум с репродукции на творбите на Едуард Хопър. Данте бе прав за „Нощни птици“. Картината беше страхотна. И онова, което Хопър казваше, бе вярно. Имах чувството, че гледам в огледало. Но гледката не ми разби сърцето.

Шестнайсет

Знаете ли как изглежда мъртвата кожа, когато ви свалят гипса?

Това бе животът ми: всичката тази мъртва кожа.

Чувствах се като предишния Ари. Само дето не бе вярно. Онзи Ари, който бях преди, вече не съществуваше.

А този Ари, в когото се превръщах? Той още не съществуваше.

Открих, че се взирам в мястото, където бях видял Данте да държи птицата. Не знам защо бях там.

Улових се, че се разхождам пред къщата на Данте.

От другата страна на улицата, в парка, едно куче ме гледаше.

И аз го гледах.

То се тръшна на тревата.

Прекосих улицата, а кучето не помръдна. Само размаха опашка. Това ме накара да се усмихна. Седнах на тревата до него и си събух обувките. Кучето се примъкна до мен и сложи глава на скута ми.

Просто си седях там и го галех. Забелязах, че няма нашийник. След като го поразгледах още малко, установих, че той всъщност е тя.

— Как се казваш?

Хората приказват на кучетата. Не че кучетата разбират. Но може би схващат достатъчно. Сетих се за последното писмо на Данте. Беше ми се наложило да погледна в речника думата безсъдържателен. Станах и отидох в библиотеката, която се намира досами парка.

Намерих един албум, в който имаше репродукция на „Салът на Медуза“.

Прибрах се у дома: Ари, момчето, което можеше да ходи отново без помощта на патерици. Исках да кажа на Данте, че изчисленията му са малко погрешни. Свалиха ми гипса днес, Данте. Днес.

Докато вървях към къщи, си мислех за злополуката, за Данте и за брат ми. Чудех се дали брат ми е можел да плува. Мислех си за татко и как никога не говореше за Виетнам. Макар да имаше окачена на стената в дневната снимка с няколко от другарите си от войната, никога не говореше за тази снимка или за имената на приятелите си. Попитах го веднъж — той сякаш не чу въпроса. Никога повече не попитах. Може би това бе проблемът между мен и баща ми — и двамата бяхме еднакви.

Когато стигнах до дома, забелязах, че кучето ме бе последвало. Седнах на стъпалата на предната веранда, то легна на тротоара и ме погледна.

Татко излезе навън:

— Стъпваш си отново на краката?

— Да — казах.

Той погледна кучето.

— Тя ме последва до къщи от парка.

— Проявяваш ли интерес към него?

— Не е той, а тя.

И двамата се усмихнахме.

— Да — рекох. — Проявявам голям интерес.

— Помниш ли Чарли?

— Да. Обичах това куче.

— И аз.

— Плаках, когато умря.

— И аз, Ари. — Погледнахме се. — Изглежда хубаво куче. Няма ли нашийник?

— Няма нашийник, татко. Прекрасно!

— Прекрасно, Ари. — Той се засмя. — Майка ти не обича кучета в къщата.

Седемнайсет

Драги Данте,

Съжалявам, чене писах. Наистина съжалявам.

Вече мога да ходя кажи-речи нормално. Казвам го просто за да не се чувстваш повече виновен, о’кей? Рентгеновите снимки изглеждат добри. Здрав съм, Данте. Докторът казва, че много неща са можели да се объркат, на първо място — с операцията. Но всъщност нищо не се е объркало. Представи си, Данте: нищо не се е объркало. Добре, наруших собственото си правило, така че стига толкова по тази тема.

Имам си ново куче! Казва се Легс[17], защото я намерих в деня, когато отново си стъпих на краката без патерици. Тя ме последва до къщи от парка. С татко я изкъпахме в задния двор. Тя наистина е страхотна. Просто си стоеше кротко и ни позволи да я изкъпем. Много кротко и послушно куче. Не знам точно каква порода е. Най-точното предположение на ветеринаря е, че тя е отчасти питбул, отчасти лабрадор и отчасти Бог-знае-какво-друго. Бяла е, средно едра, има кафяви кръгове около очите. Наистина е симпатична. Единствената реакция на мама беше: „Кучето ще стои в двора“.

Това правило не продължи дълго. Вечер пускам кучето в спалнята си. Спи в краката ми. На леглото ми. Мама мрази това. Обаче се предаде доста лесно. „Е, поне си имаш приятел“, каза.

Мама мисли, че нямам приятели. Това донякъде е вярно. Не ме бива да се сприятелявам. Това не ме смущава.

Няма кой знае какво друго за разправяне, освен за кучето. Не, чакай малко: познай какво? Получих пикап „Шеви“, модел 1957, за рождения си ден! С много хром. Обичам го. Истински мексикански пикап, Данте! Трябва ми само хидравлично окачване, та да се разкарвам наоколо с него. Все едно пък това някога ще стане. Хидравлика. Мама само ме погледна: „Кой ще плати за това?“.

„Ще си намеря работа“, казах.

Татко ми предаде първия урок по кормуване. Излязохме на някакъв пуст селски път в горния край на долината. Справих се доста добре. Трябва да овладея това нещо със смяната на скоростите. Не умея да ги превключвам много плавно и на два пъти двигателят на пикапа угасна, докато се опитвах да превключа на втора. Всичко е в разчитането на времето. Натискаш съединителя, освобождаваш скоростния лост, включваш на скорост, даваш газ, отпускаш съединителя, сменяш скоростите, даваш газ, тръгваш. Някой ден ще се науча да правя всички тези неща с едно плавно движение. Ще бъде като ходенето. Никога няма да ми се налага да се замислям за това.

След първия урок паркирахме пикапа и татко изпуши една цигара.

Понякога пуши. Но никога в къщата. От време на време пуши в задния двор, но не много често. Попитах го дали някога ще ги откаже. „Помага ми за сънищата.“ Знам, че сънищата му са свързани с войната. Понякога се опитвам да си го представя в джунглите на Виетнам. Не го питам за войната. Явно това е нещо, за което не иска да споделя. Сигурно е ужасно да пазиш за себе си цяла война. Но може би така трябва да бъде. Така че, вместо да го питам за войната, го попитах дали понякога сънува Бернардо. Брат ми. „Понякога.“ Само това каза. Подкара пикапа обратно към къщи и не каза нищо повече.

Мисля, че го разстроих, като споменах брат си. Не искам да го разстройвам, но го правя. Винаги го разстройвам. Него, а също и други хора. Явно това ми е работата. И разстройвам и теб. Знам това. И съжалявам. Правя най-доброто, което мога, о’кей? Не се разстройващ ако не пиша често. Не го правя, за да те разстроя, ясно? Това ми е проблемът. Искам другите хора да споделят чувствата си. Но не съм сигурен, че искам да направя същото в замяна.

Май ще отида да поседя в пикапа си и да помисля за това.

Ари

Осемнайсет

Този списък обобщава какво представлява животът ми сега:

Учене, за да взема шофьорска книжка, и усърдно учене, за да постъпя в колеж (това прави мама щастлива).

Вдигане на тежести в мазето.

Тичане с Легс, която е не само страхотно куче, а и прекрасна бегачка.

Четене на писмата от Данте (понякога получавам по две на седмица).

Спорене с Джина Наваро и Сузи Бърд (за какво ли не).

Опити да се натъкна на Илеана в училище.

Преглеждане на микрофилми със стари броеве на „Eл Пасо Таймс“ в библиотеката в опити да открия нещо за брат си.

Писане в дневника.

Миене на пикапа веднъж седмично.

Сънуване на лоши сънища (все така прегазвам Данте на онази мокра от дъжда улица).

Работа по около двайсет часа на седмица във „Въглищаря“. Обръщането на бургери не е толкова лоша работа. По четири часа в четвъртък след училище, по шест часа в петъчните вечери и по осем часа в събота (татко неми дава да поемам допълнителни смени).

Този списък в общи линии покриваше целия ми живот. Може би той не е чак толкова интересен, но поне съм зает „Зает“ не означава „щастлив“, знам това. Но поне не скучая. Най-лошото е да скучаеш.

Харесва ми, че имам пари и че не ми остава време да се само съжалявам.

Канят ме на купони, но аз не ходя.

Е, все пак отидох на един — само за да видя дали Илеана е там. Тръгнах си тъкмо когато Джина и Сузи пристигаха. Джина ме обвини, че съм мизантроп. Каза, че съм единственото момче в цялото проклето училище, което никога не е целувало момиче.

— И никога няма и да целунеш, ако си тръгваш от купоните тъкмо когато започват да стават хубави.

— Сериозно? — учудих се аз. — Никога не съм целувал момиче? И как успя да се добереш до тази информация?

— Предчувствие — заяви тя.

— Опитваш се да ме накараш да ти споделя разни неща за живота си — казах. — Няма да се получи.

— Коя си целувал?

— Престани, Джина.

— Илеана? Не мисля. Тя само те разиграва.

Просто си продължих по пътя и ѝ показах среден пръст.

Що за момиче бе тази Джина? Седем сестри и никакви братя — това ѝ беше проблемът. Мислеше си, че може просто да ме „вземе назаем“.

Можех да бъда братът, с когото да се заяжда. Двете със Сузи Бърд имаха навика да наминават покрай „Въглищаря“ в петъчните вечери, когато наближеше времето за затваряне. Само за да продължат да се заяждат с мен. Само за да ме раздразнят. Поръчваха си бургери, картофки и чери кола, паркираха и натискаха клаксоните и ме чакаха да затворя и просто да се заяждат, заяждат и заяждат до безкрайност е мен и да ме вбесяват. Джина се учеше да пуши и размахваше цигарата си наоколо, все едно бе Мадона.

Веднъж пиха бира. Предложиха ми. Е, хубаво, изпих няколко бири с тях. Беше хубаво. Ставаше.

Само дето Джина постоянно ме питаше коя съм целувал.

После обаче ми хрумна идея, която щеше да я накара да спре да ми досажда.

— Знаеш ли какво си мисля — казах. — Че искаш да се притисна към теб и да те даря с най-хубавата целувка в живота ти.

— Това е отвратително — отвърна тя.

— Защо е този интерес тогава? — попитах. — Ще ти хареса да разбереш какъв съм на вкус.

— Ти си идиот — рече тя. — По-скоро бих предпочела някоя птица да ми се изцвъка в устата.

— Със сигурност би предпочела — казах.

Сузи Бърд каза, че се държа подло. Тази Сузи Бърд — човек вечно трябваше да се държи мило, когато бе около нея. Ако кажеше не каквото трябва, се разплакваше, а аз не харесвах това. Тя бе свястно момиче. Но не си помагаше с целия този плач.

Джина никога повече не повдигна темата за целуването. Това беше хубавото.

Илеана ме намираше понякога. Усмихваше ми се и аз се влюбвах по малко в усмивката ѝ. Не че знаех каквото и да е за любовта.

В училище всичко си беше наред. Г-н Блокър още си падаше по споделянето. Но бе добър учител. Караше ни да пишем много, а това ми харесваше. По някаква причина наистина ми харесваше да пиша. Единственият предмет, който ме затрудняваше, бе свободно избираемият курс по изобразително изкуство. Хич не ме биваше в рисуването. Биваше ме с дърветата. Бях пълна скръб, ако трябваше да рисувам лица. Но в часа по изобразително изкуство всичко, което човек трябваше да прави, бе да опитва. Получавах отличен за усърдие. Но не за талант. Колко типично.

Но не бях чак за окайване. Имах си куче, шофьорска книжка и две хобита: да търся името на брат си на микрофилм и да търся начин да целуна Илеана.

Деветнайсет

С татко си създадохме рутина, в съботите и неделите ставахме много рано за уроците ми по кормуване. Мислех си… не знам какво си мислех. Че може би е татко ще си говорим за разни неща. Но това не се случваше. Говорехме само за шофиране. Съвсем делово.

Той бе търпелив с мен. Умееше да обяснява тънкостите в карането на пикап — вниманието и умението да си нащрек за другия шофьор бяха важни. Всъщност бе много добър учител, никога не се ядосваше (с изключение на онзи път, когато споменах брат си). Веднъж каза нещо, което наистина ме накара да се усмихна. „Не можеш да очакваш да се движиш в две посоки, когато караш по еднопосочна улица.“ Разсмя ме, а това невинаги му се удаваше.

Но никога не ми задаваше въпроси за живота ми. За разлика от мама, ми оставяше лично пространство. Татко и аз: ние бяхме като онази картина на Едуард Хопър. Е, почти, но не съвсем. Той сякаш бе поотпуснат и спокоен, когато излизахме в онези сутрини, сякаш си бе у дома. Макар да не говореше много, не ми се струваше толкова далечен. Понякога си подсвиркваше, сякаш му беше хубаво да е с мен. Може би той просто нямаше нужда от думи, за да се справя с живота. Аз не бях такъв. Е, външно бях: преструвах се, че нямам нужда от думи. Но отвътре бях различен.

Бях проумял нещо за себе си: отвътре изобщо не бях като татко. А повече като Данте. Това наистина ме плашеше.

Двайсет

Трябваше да повозя мама, преди да ме пусне да карам сам.

— Караш малко бързо — отбеляза тя.

— Аз съм на шестнайсет — казах. — И съм момче.

Тя не отвърна нищо. После обаче заяви:

— Ако усетя, че си карал пикапа дори след една глътка алкохол, ще го продам.

Странно, но това ме накара да се усмихна.

— Не е честно. Защо трябва аз да плащам за факта, че ти си мнителна? Сякаш аз съм виновен.

Тя само ме погледна:

— Фашистите са такива.

Усмихнахме се един на друг.

— Никакво каране, ако си пил.

— А ходене, ако съм пил?

— И тия да ги нямаме.

— Знаех си.

— Просто се уверявам.

— Не ме е страх от теб, мамо. Само за сведение.

Това я разсмя.

В общи линии животът ми си беше простичък. Получавах писма от Данте и невинаги отговарях. А като го правех, пишех кратко. Неговите писма никога не бяха кратки. Все още експериментираше с редуването на момичета, макар да пишеше, че би предпочел да целува момчета. Точно това пишеше. Не знаех точно какво да мисля, но Данте щеше да си бъде Данте — и ако смятах да съм му приятел, трябваше да приема това. И понеже той бе в Чикаго, а аз — в Ел Пасо, не ми беше трудно да го направя. Животът на Данте бе далеч по-сложен от моя — поне що се отнасяше до редуването на момчета или момичета. От друга страна, на него не му се налагаше да се чуди за брат, който бе в затвора, брат, за когото родителите му се преструваха, че не съществува.

Май се опитвах да опростя живота си, защото всичко в мен ми се струваше смущаващо. И си имах лошите сънища за доказателство. Една нощ сънувах, че изобщо нямам крака. Просто бяха изчезнали. И не можех да се измъкна от леглото. Събудих се с писъци.

Татко влезе в стаята и прошепна: Това е само сън, Ари. Само лош сън.

— Да — прошепнах и аз. — Само лош сън.

Знаете ли, бях свикнал с лошите сънища. Но защо някои хора никога не помнят сънищата си? И защо не съм един от тях?

Двайсет и едно

Скъпи Данте!

Взех шофьорска книжка! Возих мама и татко. Закарах ги до Месила, Ню Мексико. Обядвахме. Докарах ги обратно у дома — струва ми се, че в общи линии одобриха шофирането ми. Най-хубавото обаче бе следното: излязох през нощта, отидох в пустинята и паркирах. Слушах радио, лежах отзад в пикапа и гледах звездите. Никакво светлинно замърсяване, Данте. Беше наистина прекрасно.

Ари

Двайсет и две

Една вечер родителите ми отидоха на някакви сватбени танци.

Мексиканци. Обожаваха сватбените танци. Искаха да ме замъкнат с тях, обаче аз им казах: не, благодаря, без мен. Да гледам как родителите ми танцуват на музика, която е смесица от тексаски и мексикански стил — така си представях ада. Казах им, че съм уморен от печенето на бургери и че просто ще си остана вкъщи и ще се отпусна.

— Е, ако ти се прииска да излезеш — каза татко, — просто остави бележка.

Нямах планове.

Разположих се удобно и тъкмо се канех да си приготвя една кесадия, когато Чарли Ескобедо почука на вратата ми и ме попита:

— Вечеряш ли?

— Нищо особено. Приготвям си кесадия.

— Яко.

Не смятах да го питам дали иска да му направя една, въпреки че имаше вид на адски гладен човек. Но той така си изглеждаше по принцип. Имаше едно такова гладно излъчване. Беше от ония, кльощавите типове — като койот насред най-голямата суша. А аз си падах по койотите.

Спогледахме се и го попитах:

— Гладен ли си?

Не можех да повярвам, че го попитах.

Той отвърна:

— Не.

А после попита:

— Някога боцкал ли си се?

— Не.

— Искаш ли?

— Не.

— Би трябвало да пробваш. Фантастично е. Може да си вземем малко, да излезем в пустинята с твоя пикап и да се надрусаме. Сладко е. Толкова е сладко, пич.

— Всъщност си падам по шоколада — казах аз.

— За какво говориш, мамка му? — учуди се той.

— Сладко. Ти каза сладко. Предпочитам да си набавям сладост от шоколада.

И тогава той пощуря и ме нарече как ли не. Каза, че щял да ми нарита задника чак до границата. И за кого съм се мислел, мамка му? Бил съм си въобразявал, че съм твърде добър, за да се боцкам или дори да пуша цигари. Не съм ли знаел, че никой не ме харесва, защото се мисля за шибан префърцунен бял, който няма нищо общо с латиносите?

Някакъв префърцунен бял.

Това никак не ми хареса. Бях мексиканец толкова, колкото и той. И освен това бях по-едър от него. Не може да се каже, че ме беше страх от малкото копеленце. И казах:

— Защо не си намериш някой друг, който да взима наркотици заедно с теб, vato[18].

Предполагах, че е доста самотен. Но това не го оправдаваше да се държи като задник.

А той каза:

— Ти си гей, vato, това известно ли ти е?

За какво, по дяволите, говореше тоя тип? Бях гей, понеже не исках да си инжектирам хероин, така ли?

Отвърнах:

— Аха, да, гей съм и искам да те целуна.

И тогава на лицето му се появи онова истински отвратено изражение и той каза:

— Ще ти наритам задника.

— Хайде де, давай — рекох.

А той просто ми показа среден пръст и след това се разкара — което ме устройваше. Всъщност донякъде го харесвах, преди да затъне в цялото това нещо със злоупотребата с променящите настроението субстанции. Честно да си призная, наистина ми бе любопитно това с хероина, но просто не бях готов.

Човек трябва да е готов за важните неща. Така смятах.

Замислих се за Данте — как бе изпил няколко бири, сетих се и за двете бири, които бях обърнал с Джина и Сузи. Какво ли щеше да е да се напия? Да се напия наистина. Дали усещането е хубаво? Данте даже бе пробвал марихуана. Замислих се отново за брат си. Може би се беше забъркал с наркотици и затова бе в пандиза.

Наистина го обичах, когато бях малък. Може би затова се чувствах тъжен и празен — защото бях усещал липсата му цял живот.

Не знам защо направих това. Излязох и открих един стар пияница, който се мотаеше около „Съркъл К“ в Сънсет Хайтс и просеше пари. Изглеждаше кошмарно и смърдеше ужасно. Но целта ми не беше да се сприятелявам с него. Помолих го да ми купи опаковка с шест бири. Обещах едната да е за него. Той се нави. Паркирах пикапа си зад ъгъла. Когато излезе и ми подаде бирите, той ми се усмихна и попита:

— На колко си години?

— Шестнайсет — казах. — А ти?

— Аз пък съм на четиресет и пет. — Изглеждаше много по-стар. А после ми докривя — задето се възползвах от него. Обаче и той се възползваше от мен, така че всичко бе наред.

Понечих да изляза с пикапа в пустинята, където да си изпия бирите. После обаче си дадох сметка, че идеята не е чак толкова добра. Постоянно чувах в главата си гласа на мама, а това ме вбесяваше. В крайна сметка реших да се прибера. Нашите дълго нямаше да ги има. Нощта беше пред мен.

Паркирах пикапа си в алеята за коли и просто си седях там. И си пиех бирата. Пуснах Легс в пикапа, тя се опита да ближе от бирата, та се наложи да ѝ обясня, че тя не е полезна за кучетата. Вероятно не бе особено полезна и за момчетата. Но аз експериментирах — откривах тайните на Вселената. Не че си въобразявах, че мога да ги открия в кенче „Будвайзер“.

Наумих си, че ако изгълтам на един дъх първите две-три бири, ще се замая хубавичко. Така и направих. И се получи. Беше някак приятно.

Замислих се за разни неща.

Брат ми.

Данте.

Лошите сънища на татко.

Илеана.

След като изгълтах набързо три бири, вече не чувствах никаква болка. Малко като след морфина. Обаче различно. А после си отворих още една бира. Легс облегна глава на скута ми.

— Обичам те, Легс. — Така си беше. Обичах това куче. А животът не ми се струваше толкова лош, докато си седях там, в пикапа, с кучето и с една бира.

На света имаше много момчета, готови на убийство, за да притежават това, което имах аз. Защо не бях по-благодарен? Бях неблашдарник, ето защо. Така казваше Джина Наваро за мен. Тя бе умно момиче. Преценката ѝ за мен бе правилна.

Бях спуснал стъклото на прозореца и почувствах студа. Времето се бе променило — идваше зимата. Лятото не ми беше донесло каквото исках. Не мислех, че зимата ще е кой знае колко по-добра. Защо изобщо съществуваха сезони? Цикълът на живота. Зима, пролет, лято, есен. И после започваше отново.

Какво искаш, Ари? Ето това се питах постоянно. Може би беше от бирата. Какво искаш, Ари?

А после си отговорих: „Живот“.

„Какво е живот, Ари?“

„Че откъде да зная отговора?“

„Дълбоко в себе си знаеш, Ари.“

„Не, не знам.“

„Млъквай, Ари.“ Наистина млъкнах. А после в главата ми се прокрадна мисълта, че искам да целуна някого. Нямаше значение кого. Когото и да е. Илеана.

Изпих всичките бири и отидох да си легна, препъвайки се.

Онази нощ не сънувах нищо. Нищичко.

Двайсет и три

По време на коледната ваканция опаковах коледни подаръци за племенниците си. Трябваше ми ножица. Знаех, че мама държи разни дреболии в едно чекмедже на скрина в спалнята. И тя си беше там — ножицата — точно върху един огромен кафяв пощенски плик, на който бе написано името на брат ми: бернардо.

Знаех, че този плик съдържа всичко за живота на брат ми.

Цял живот в един пощенски плик.

И знаех, че вътре има и негови снимки.

Исках да го разкъсам, но не го направих. Оставих ножицата там и се престорих, че не съм видял плика.

— Мамо — попитах. — Къде е ножицата?

Тя ми я донесе.

Онази вечер писах в дневника си. Написах името му пак, и пак, и пак:

Бернардо

Бернардо

Бернардо

Бернардо

Бернардо

Бернардо

Двайсет и четири

Скъпи Ари,

Представям си те как лежиш в каросерията на пикапа си и гледаш нагоре към всички звезди. Скицирам мислено гледката. Изпращам ти моя снимка, на която стоя до коледната ни елха. Изпращам ти и подарък. Надявам се да ти хареса.

Весела Коледа, Ари!

Данте

Когато отворих подаръка, се усмихнах.

А после се засмях.

Чифт миниатюрни кецове. Знаех точно какво се очакваше да направя с тях. Да ги окача на огледалото си за задно виждане. Това и сторих.

Двайсет и пет

В деня след коледа карах осемчасова смяна във „Въглищаря“. Татко ми позволи да поема няколко допълнителни смени, тъй като бяхме във ваканция. Нямах нищо против да работя. Добре де, имаше един тип, с когото работех — истински негодник. Обаче аз просто го оставях да си приказва и през повечето време той даже не се усещаше, че не го слушам. Искаше да се помотаем заедно след смяната, а аз заявих:

— Имам планове.

— Среща? — попита той.

— Аха — казах.

— Имаш ли си приятелка?

— Аха — отвърнах.

— Как се казва?

— Шер.

— Начукай си го, Ари — рече той.

Някои типове хич не носят на майтап.

Когато се прибрах, мама бе вкъщи и топлеше тамалес за вечеря. Обожавах домашни тамалес. Обичах да си ги затоплям във фурната, което е странно, защото това не бе стандартният начин за затопляне на тамалес. Харесваше ми как фурната ги изсушаваше, така че ставаха малко хрупкави — можеше да усетиш как царевичните листа горят. Миришеше направо страхотно, затова мама сложи няколко във фурната за мен.

— Данте се обади — каза тя.

— Наистина ли?

— Да.

— Ще се обади пак след малко. Казах му, че работиш.

Кимнах.

— Той не знаеше, че работиш. Каза, че никога не си споменавал нищо за това в писмата си.

— Какво значение има?

Тя поклати глава.

— Предполагам, че няма. — Знаех, че мислено пресмята нещо по въпроса, но не сподели разсъжденията си. Това ме устройваше. Точно тогава телефонът звънна отново. — Сигурно е Данте — каза тя.

Наистина беше Данте.

— Здрасти.

— Здрасти.

— Честита Коледа.

— В Чикаго валя ли сняг?

— Не. Само беше студено. И сиво. Искам да кажа, много студено.

— Звучи добре.

— Донякъде ми харесва. Но ми омръзнаха сивите дни. Казват, че през януари ще е по-лошо. Вероятно и през февруари.

— Кофти.

— Да, наистина е кофти.

Настъпи кратко мълчание.

— Значи работиш?

— Да, пека бургери във „Въглищаря“. Опитвам се да спестя малко пари.

— Не ми писа за това.

— Да, не е важно. Просто някаква скапана работа.

— Е, няма да спестиш много пари, като купуваш хубави албуми с репродукции за приятелите си. — Долових, че се усмихваше.

— Значи получи книгата?

— Държа я в скута си. „Салът на Медуза“ на Жерико от Лоренц Е. Айтнер. Прекрасна книга, Ари.

Стори ми се, че ще се разплаче. И прошепнах в ума си: не плачи, не плачи. И той сякаш ме чу — и не заплака. А после каза:

— Колко бургера опече, за да купиш книгата?

— Това е много дантевски въпрос — отбелязах аз.

— Това е много Ариевски отговор — отбеляза той.

А после започнахме да се смеем, без да можем да спрем. И той ми липсваше толкова много.

Когато затворих телефона, се почувствах малко тъжен. И малко щастлив. За няколко минути ми се прииска Данте и аз да живеем във Вселената на момчетата вместо в тази на почти мъжете.

Излязох за едно бавно тичане. Легс и аз. Вярно е това, дето го казват — че всяко момче трябва да си има куче. Джина смята, че всички момчета са кучета. Тази Джина. Бе същата като майка ми. Чувах гласа ѝ в главата си.

Докато тичах, заваля дъжд. Сцената със злополуката се завъртя като филм в ума ми. За няколко секунди усещах болка в краката.

Двайсет и шест

На трийсет и първи декември вечерта ме повикаха на работа във „Въглищаря“. Това ме устройваше. Нямах никакви планове, а и нямах желание да се ровя в ума си.

— Отиваш на работа? — Мама никак не се зарадва.

— Социални контакти — казах.

Тя ме стрелна с поглед:

— Всички ще дойдат.

Да, тая работа със семейното събиране. Чичовци. Братовчеди. Маминото менудо и още тамалес. Беше ми втръснало от тамалес. Бира. Вино за мама и сестрите ми. Не си падах по семейните събирания. Твърде много непознати, които се държаха свойски. Усмихвах се много, но всъщност никога не знаех какво да кажа.

Усмихнах се на мама:

— 1987 година. Радвам се, че свърши.

Тя отново ме стрелна с поглед:

— Беше добра година, Ари.

— Е, случи се онази малка злополука в дъжда.

Тя се усмихна:

— Защо ти е толкова трудно да имаш малко вяра в себе си?

— Защото съм същият като баща си. — Вдигнах чашата си с кафе към нея за наздравица. — Наздраве за 1988 година. И за татко.

Майка ми се пресегна и разреса косата ми с пръсти. Не беше правила това от известно време.

— Заприличваш все повече на мъж — каза тя.

Вдигнах отново чашата си с кафе:

— Е, наздраве за мъжеството.

На работа не беше много оживено. Дъждът караше хората да си стоят у дома, така че ние, четиримата, които бяхме на смяна, се редувахме в опитите си да пеем любимите си песни от 1987. Версията на „Ла Бамба“ на „Лос Лобос“ безспорно ми бе любимата. Хич не ме биваше в пеенето, така че я пеех нарочно, защото знаех, че всички ще ми кажат: недей да пееш, недей да пееш, и те точно това направиха. И после ме оставиха на мира. Алма постоянно пееше Faith. Хич не ме кефеше Джордж Майкъл. Луси все се правеше на Мадона — имаше добър глас, но аз не си падах по Мадона. Някъде към края на смяната всички почнахме да пеем песни на U2. I Still Haven’t Found What Fm Looking For. Е, това беше хубава песен. Можеше да бъде лайтмотивът на живота ми. Всъщност мислех, че тази песен е лайтмотивът на живота на всички хора.

В пет без десет чух на гишето за автомобили един глас да поръчва бургер и картофки. Джина Наваро. Бих познал този глас навсякъде. Не можех да реша дали наистина я харесвах, или просто бях свикнал с нея. Когато поръчката ѝ бе готова, я изнесох до очукания ѝ фолксваген бръмбар, където седяха тя и Сузи Бърд.

— Вие двете да не би да излизате заедно?

— Ха-ха, много смешно, задник такъв.

— Честита Нова година и на теб.

— Свършваш ли вече?

— Ще почистим, преди да си тръгна.

Сузи Бърд се усмихна. Трябва да призная, че имаше сладка усмивка.

— Дойдохме да те поканим на купон.

— Купон. Не мисля — казах.

— Има бира — каза Джина.

— И момичета, които може да ти се прииска да целунеш — добави Сузи.

Личната ми служба за уреждане на срещи. Точно каквото исках за Нова година.

— Може би — казах.

— Никакво може би — заяви Джина. — Отпусни му края.

Не знам защо, но казах да.

— Само ми Данте адреса и ще се срещнем там. Трябва да си ида до къщи да кажа на нашите.

Надявах се мама и татко да кажат: „И дума да не става“. Обаче не стана така.

— Наистина ли ще ходиш на купон? — попита майка ми.

— Изненадана си, че съм поканен ли, мамо?

— Не. Просто съм изненадана, че искаш да отидеш.

— Нова година е.

— Ще има ли пиене?

— Не знам, мамо.

— Няма да ходиш там с пикапа. Точка.

— Предполагам, че не мога да отида.

— Къде е купонът?

— Ъгълът на „Силвър“ и „Елм“.

— Това е малко по-надолу по улицата. Можеш да идеш пеша.

— Вали дъжд.

— Спря.

Мама на практика ме изхвърляше от къщата.

— Върви. Приятно прекарване.

Мамка му. Приятно прекарване.

И познайте какво? Наистина си прекарах добре.

Целунах момиче. Не, тя ме целуна. Илеана. Тя беше там. Илеана. Просто дойде при мен и каза:

— Нова година е. Честита Нова година. — А после просто се наклони към мен и ме целуна.

Целувахме се. Дълго. А после тя прошепна: „Ти си най-добрият целуван на света“.

— Не — възразих, — не съм.

— Недей да спориш с мен. Разбирам от тия неща.

— Добре — съгласих се, — няма да споря с теб. — А после се целунахме отново.

А след това тя каза: „Трябва да вървя“. И просто си тръгна.

Дори нямах време да осъзная какво изобщо се случи, когато Джина застана пред мен.

— Това го видях — рече тя.

— И какво от това, мамка му?

— Как беше?

Просто я погледнах.

— Честита Нова година. — А после я прегърнах. — Имам едно новогодишно решение за теб.

Това я разсмя.

— Аз имам цял списък за теб, Ари.

Стояхме там и се смеехме като обезумели.

Прекарвах си добре, а това беше странно.

Двайсет и седем

Един ден, когато бях сам вкъщи, отворих чекмеджето. Чекмеджето с големия кафяв плик с надпис „Бернардо“. Исках да го отворя. Да узная всички тайни, които съдържаше.

Може би щях да се освободя. Но защо не бях свободен? Не бях в затвор, нали?

Прибрах плика обратно.

Не исках да го правя по този начин. Исках мама да ми го подаде с думите: „Това е историята на брат ти“.

Може би исках твърде много.

Двайсет и осем

Данте ми написа кратко писмо.

Ари,

Мастурбираш ли? Сигурно си мислиш, че това е странен въпрос. Въпросът обаче си е много сериозен. Искам да кажа, ти си съвсем нормален. Най-малкото, по-нормален си от мен.

Така че може би мастурбираш, а може би не. Може би съм малко обсебен от тази тема напоследък. Може би това е просто някаква фаза. Но, Ари, ако наистина мастурбираш, за какво си мислиш?

Зная, че би трябвало да питам татко за това, но не ми се ще. Обичам татко — но трябва ли да му казвам всичко?

Шестнайсет годишните мастурбират, нали така? Колко пъти на седмица е нормално?

Данте

Наистина се ядосах, че бе изпратил това писмо. Не че го е написал, а че го е изпратил. Наистина бях смутен. Не проявявам интерес да разговарям по въпроса за мастурбирането с Данте.

Нямам желание да разговарям за мастурбация с когото и да било.

Какво, по дяволите, не му беше наред на тоя човек?

Двайсет и девет

Януари, февруари, март, април. Месеците някак се сливаха. Всичко в училище беше наред. Учех. Тренирах. Тичах с Легс. Работех във „Въглищаря“. Играех си на криеница с Илеана. Или по-скоро тя си играеше на криеница с мен. Просто не я разбирах.

В някои петъчни вечери излизах с пикапа в пустинята след работа. Лежах в каросерията и гледах звездите.

Един ден без заобикалки поканих Илеана да излезем на среща. Бях се уморил от тая работа с флиртуването. Вече не действаше.

— Хайде просто да идем на някой филм — предложих ѝ аз. — Нали се сещаш, може да си подържим ръцете.

— Не мога — каза тя.

— Не можеш ли?

— Никога.

— Тогава защо ме целуна?

— Защото си привлекателен.

— Само затова ли?

— И си мил.

— Тогава какъв е проблемът? — Започвах да вдявам, че Илеана играе някаква игра, която просто не ми харесваше.

Понякога тя се отбиваше във „Въглищаря“ в петък вечер, когато затварях, седяхме в пикапа и си говорехме. Но всъщност не обсъждахме нищо важно. Тя бе дори по-сдържана от мен.

Наближаваше училищната танцова забава и ми мина през ума да я поканя да отидем. Няма значение, че вече ми бе отказала. Нали тъкмо тя идваше да ме вижда във „Въглищаря“? Две седмици преди училищните танци тя се появи, докато затварях. Седнахме в пикапа.

— Е, искаш ли да дойдеш на училищните танци с мен? — попитах. Опитвах се да звуча уверено, но май не ми се получи съвсем.

— Не мога — каза тя.

— Добре — отвърнах.

— Добре ли?

— Да, всичко е наред.

— Не искаш ли да разбереш защо, Ари?

— Ако искаше, щеше да ми кажеш.

— Добре, ще ти кажа защо не мога да дойда.

— Не си длъжна.

— Имам си приятел, Ари.

— О — казах. Казах го ей така, все едно не беше нищо. — Значи аз съм този… е, какъв съм, Илеана?

— Ти си някой, когото харесвам.

— Хубаво — казах. Чух гласа на Джина в главата си. Тя просто си играе с теб.

— Той е в банда, Ари.

— Гаджето ти ли?

— Да. И ако знае, че съм тук, ще ти се случи нещо лошо.

— Не ме е страх.

— А би трябвало.

— Защо просто не скъсаш с него?

— Не е толкова лесно.

— Защо?

— Ти си добро момче, знаеш ли, Ари?

— Да, това е кофти, Илеана. Не искам да бъда добро момче.

— Е, такъв си. Обичам това у теб.

— Е, ето как стоят нещата — казах. — На мен се пада да съм доброто момче. А пък на гангстера му се полага да вземе момичето. Тоя филм не ми харесва.

— Ядосан си. Не се ядосвай.

— Не ми казвай да не се ядосвам.

— Ари, моля те, не се сърди.

— Защо ме целуна? Защо ме целуна, Илеана?

— Не биваше. Съжалявам. — Тя просто ме гледаше. Преди да успея да кажа нещо друго, излезе от пикапа ми.

В понеделник я потърсих в училище, но така и не можах да я намеря. Запознах Джина и Сузи със случая. Биваше ги за детективи. Джина се върна и съобщи:

— Илеана е напуснала училище.

— Защо?

— Просто го е направила, Ари.

— Може ли да направи това? Не е ли незаконно или нещо от този род?

— Тя е в горния курс, Ари. На осемнайсет е. Възрастна е. Може да прави каквото иска.

— Тя не знае какво иска.

Открих адреса ѝ. Номерът на баща ѝ бе в указателя. Отидох до тях и почуках на вратата ѝ. Излезе брат ѝ.

— Да? — Той просто ме гледаше.

— Търся Илеана.

— За какво ти трябва?

— Тя ми е приятелка. От училище.

— Приятелка? — Той кимаше постоянно. — Виж, тя се омъжи.

— Какво?

— Наду корема. И се омъжи за оня тип.

Не знаех какво да отвърна. Затова не казах абсолютно нищо.

Онази вечер останах да седя в пикапа си с Легс. Струваше ми се, че приемам това целуване твърде сериозно. Обещах си, че ще стана най-небрежният целуван на света.

Целуването не означаваше нищо. По дяволите, нищичко.

Трийсет

Драги Ари,

Седем на едно. Това е съотношението в броя на Писма от Данте и Писма от Ари. Просто за сведение. Когато се върна това лято, ще те заведа да плуваме и ще те удавя. Почти ще те удавя. После ще ти направя дишане уста в уста и ще те свестя. Как ти звучи? На мен ми звучи добре. Изкарвам ли ти вече акъла?

Та за тая работа с целуването. Това момиче, с което експериментирам. Имам предвид, с целувките. Тя се целува добре. Научи ме на много по тая част. Накрая обаче ми каза: „Данте, мисля, че когато ме целуваш, всъщност целуваш някой друг“.

„Да“, отвърнах. „Предполагам.“

„Друго момиче ли целуваш? Или целуваш момче?“

Доста интересен и дързък въпрос.

„Момче“, казах.

„Някой, когото познавам?“, попита тя.

„Не“, отвърнах. „Май просто си измислям някакво момче.“

„Някакво случайно момче?“

„Да, привлекателно момче.“

„Е, да“, каза тя. „Привлекателно като теб ли?“

Свих рамене. Мило е, дето тя ме мислеше за привлекателен. Сега сме приятели. И е хубаво, защото вече нямам чувството, че я подвеждам. А и във всеки случай тя ми призна, че единствената причина, поради която обичала да ме целува на всичките онези купони, била, защото се опитвала да предизвика ревността на онзи тип, когото много харесва. Това ме разсмя. Тя каза, че не действало. „Той сигурно би предпочел да целува теб, а не мен“, каза тя. „Ха-ха“, засмях се аз. Не знаех за кого говореше, но да ти кажа правичката, Ари, макар да е наистина готино да се мотая с разни привилегировани чикагски хлапета, които могат да си позволят сума ти бира и марихуана, всъщност изобщо не ги мисля за толкова интересни. Поне не и за мен.

Искам да се върна у дома.

Това казах на мама и татко. „Може ли да си вървим вече? Приключихме ли тук?“ Разбира се, татко, който може да се прави на голям отворко, ме погледна право в очите и каза: „Мислех, че мразиш Ел Пасо? Не каза ли тъкмо това, когато ти съобщих, че се местим в Ел Пасо? Каза: «Просто ме застреляй, татко»“.

Знам какво целеше. Искаше да кажа, че съм сбъркал. Е, в отговор аз го погледнах право в очите и рекох: „Сбърках, тате. Сега доволен ли си?“.

На лицето му се появи онази усмивка:

„Доволен за какво, Данте?“

„Доволен, че сгреших?“

Той ме целуна по бузата и рече: „Да, доволен съм, Данте“.

Въпросът е там, че обичам татко. И мама. И все се питам какво ще кажат, когато им съобщя, че някой ден искам да сключа брак с момче. Чудя се как ли ще мине този разговор? Аз съм единственият син. Какво ще стане стая работа с внуците? Омразно ми е, че ще ги разочаровам, Ари. Знам, че разочаровах и теб.

Малко се тревожа, че няма да бъдем приятели, когато се върна. Предполагам, че трябва да се справя с тези неща. Мразя да лъжа хората, Ари. Особено мие неприятно да лъжа родителите си. Знаеш какво изпитвам към тях.

Просто ще кажа на татко. Приготвил съм си малка реч. Започва горе-долу така: „Татко, имам да ти кажа нещо. Харесвам момчета. Не ме мрази. Моля те, не ме мрази. Искам да кажа, татко, ти също си момче“. Речта всъщност не я бива много. Трябва да се редактира. Звучи твърде жаловито, а това не ми харесва. Не искам да се отчайвам. Само защото играя за другия отбор, не означава, че съм някаква жалка човешка отрепка, която си проси да бъде обичана. Имам по-голямо самоуважение.

Да, знам, само опявам ли, опявам. Още три седмици и ще си бъда у дома. У дома. Още едно лято, Ари. Мислиш ли, че сме твърде големи, за да играем по улиците? Вероятно. Може би не. Виж, не искам да се чувстваш длъжен да ми бъдеш приятел, когато се върна. Не ставам за най-добър приятел, нали?

Твой приятел,

Данте

P.S. Ще е много особено да не си приятел с човека, който ти е спасил живота, не мислиш ли? Нарушавам ли правилата?

Трийсет и едно

В последния учебен ден Джина всъщност ми направи комплимент.

— Знаеш ли, цялото това трениране те е превърнало в истински заякнал хубавец!

Усмихнах ѝ се.

— Това е най-милото нещо, което си ми казвала някога.

— Е, как ще отпразнуваш началото на лятото?

— Довечера ще работя.

Тя се усмихна.

— Толкова сериозно.

— Вие със Сузи на купон ли ще ходите?

— Да.

— Не ви ли писва от толкова купони?

— Не ставай глупав. На седемнайсет съм, идиот такъв. Разбира се, че не ми писва от купони. Знаеш ли какво, ти си старец, затворен в тялото на седемнайсетгодишно момче.

— Навършвам седемнайсет чак през август.

— Става по-лошо.

И двамата се засмяхме.

— Искаш ли да ми направиш една услуга? — попитах.

— Каква?

— Ако изляза в пустинята тази вечер и се гипсирам, със Сузи ще ме откарате ли обратно вкъщи? — Даже не знаех, че се каня да кажа това.

Тя се усмихна. Имаше страхотна усмивка. Наистина страхотна усмивка.

— Разбира се — отвърна.

— Ами купонът ти?

— Да те гледам как се отпускаш, Ари. Това е купон. Даже ще ти осигурим бирата — каза тя. — За да отбележим края на училището.

Джина и Сузи ме чакаха на предните стъпала, когато се прибрах от работа. Говореха с мама и татко. Разбира се, че говореха. Ядосах се, задето им казах да се срещнем у нас. Какво си въобразявах, по дяволите? А даже нямах обяснение. Да, мамо, отиваме в пустинята и възнамерявам да се натряскам.

Джина и Сузи обаче бяха страхотни. Никакъв намек за бирата, която обещаха, че ще осигурят. Играеха го добри момичета пред родителите ми. Не че не бяха такива: добри момичета, които се преструваха на лоши, но не им се получаваше, защото бяха твърде свестни.

Когато подкарах, мама изпадна в екстаз. Не го показа, но аз разпознах това изражение. Най-сетне приятели! Отиваш на купон! Да, добре де, наистина обичах мама. Мама. Мама, която познаваше родителите на Джина, която познаваше родителите на Сузи, която познаваше всички. Разбира се, че ги познаваше.

Помня как се преоблякох в стаята си и се измих. Как се взирах в отражението си в огледалото. Как прошепнах: Ти си красиво момче. Не го вярвах — но исках да го повярвам.

Първите, които влязоха в пикапа ми, освен Легс и нашите, бяха Джина Наваро и Сузи Бърд.

— Нарушавате девствените предели на пикапа ми — казах. Те завъртяха очи, а после взеха да се смеят като побъркани.

Спряхме до къщата на братовчеда на Джина и взехме един портативен хладилник, пълен с бира и кока-кола. Оставих Джина да кара, за да се уверя, че знае как да управлява кола с ръчни скорости. Беше съвършена. Караше по-добре от мен. Обаче не ѝ го казах. Нощта бе съвършена, пустинният ветрец носеше хлад: до настъпването на лятната жега оставаше още мъничко.

Аз, Сузи и Джина седнахме в каросерията на пикапа. Пиех бира и гледах звездите. И се улових, че прошепвам:

— Мислите ли, че някога ще открием всички тайни на Вселената?

Изненадах се, когато Сузи ми отговори:

— Това би било прекрасно, нали, Ари?

— Да — казах тихичко. — Наистина прекрасно.

— Ари, мислиш ли, че любовта има нещо общо с тайните на Вселената?

— Не знам. Може би.

Сузи се усмихна.

— Обичаше ли Илеана?

— Не. Може би мъничко.

— Тя разби ли ти сърцето?

— Не. Дори не я познавах.

— Някога бил ли си влюбен?

— Женското ми куче брои ли се?

— Е, все се брои за нещо. — Всички се засмяхме.

Сузи едва-едва отпиваше от една кока-кола, докато аз пиех бира след бира.

— Пиян ли си вече?

— Така да се каже.

— Е, защо искаш да се напиеш?

— За да почувствам нещо.

— Ти си идиот — каза тя. — Добро момче си, Ари, но определено си идиот.

Всички лежахме отзад в пикапа — аз, Джина и Сузи — и просто гледахме ли, гледахме нощното небе. Всъщност не се напих чак толкова. Просто се оставих да се отпусна. Слушах как Джина и Сузи си говорят и си мислех, че е хубаво, дето знаят как да говорят, да се смеят и в крайна сметка — как да живеят. Може би за момичетата бе по-лесно.

— Хубаво, че сте донесли одеяло — казах. — Добра идея.

Джина се засмя.

— Това правят момичетата: мислят разумно.

Запитах се какво ли щеше да е чувството: да обичам момиче, да разбера как мисли то, да видя света през неговите очи. Може би те знаеха повече от момчетата. Може би разбираха неща, които ние никога не бихме могли да разберем.

— Много жалко, че не можем да си лежим тук завинаги.

— Твърде жалко — потвърди Сузи.

— Твърде жалко — повтори Джина.

Твърде жалко.

Помнѝ дъжда

Обръщайки страниците бавно, в търсене на смисъл.

У. С. Мървин

Едно

Лятото отново беше тук. Лято, лято, лято. Обичах и мразех летата. Те си имаха своя логика и винаги успяваха да извадят нещо скрито в мен. Лятото е олицетворение на свободата и на младостта, на дните без училище и на възможности, приключения, скитане и изследване на непознатото. Лятото е книга на надеждата. Затова обичах и мразех летата — те ме караха да искам да вярвам.

В главата ми звучеше онази песен на Алис Купър.

Наумих си, че това ще е моето лято. Ако лятото бе книга, щях да напиша в нея нещо прекрасно. Със собствения си почерк. Но нямах представа какво. А други вече създаваха книгата вместо мен. Вече не бе толкова обещаваща. Сега ставаше дума за повече работа и задължения.

Бях минал на пълно работно време във „Въглищаря“. Никога не бях работил по четиресет часа седмично. Обаче часовете ми харесваха: от единайсет сутринта до седем и трийсет вечерта, от понеделник до четвъртък. Това означаваше, че винаги можех да спя до късно, а ако исках — да излизам. Не че знаех къде да отида. В петъците ходех на работа късно и затварях в десет. Не лош график — и имах свободни уикенди. Така че — беше добре. Но това бе лято! А за съботните следобедни мама ме записа да помагам за хранителната банка. Не спорих с нея.

Животът ми все още бе нечия чужда идея.

Първата събота, след като ни разпуснаха от училище, станах рано. Седях по шорти за джогинг в кухнята и пиех портокалов сок. Хвърлих поглед към мама, която четеше вестника.

— Трябва да работя довечера.

— Мислех, че не работиш в съботите?

— Просто замествам Майк за два часа.

— Той приятел ли ти е?

— Всъщност не.

— Много почтено от твоя страна да го заместиш.

— Не го правя безплатно, ще ми платят. А и вие ме възпитахте да бъда почтен.

— Не звучиш твърде въодушевено.

— Какво му е въодушевяващото да си почтен? Искам да бъда лошо момче, ако искаш да знаеш истината.

— Лошо момче?

— Нали се сещаш. Че Гевара. Джеймс Дийн.

— Че кой те спира?

— Гледам я в момента.

— Да, обвинявай за всичко майка си. — Тя се засмя.

Аз пък се опитвах да реша дали се шегувам, или не.

— Знаеш ли, Ари, ако наистина искаше да бъдеш лошо момче, просто щеше да го направиш. Лошите момчета нямат нужда от одобрението на майка си.

— Мислиш, че ми трябва одобрението ти?

— Не знам как да ти отговоря.

Погледнахме се. Винаги се прецаквах да влизам в такива разговори с майка ми, които не исках да водя.

— Ами ако напусна работа?

Тя просто ме гледаше.

— Ами… хубаво.

Познавах този тон. „Хубаво“ означаваше, че съм пълен смотаняк. Знаех кода. Гледахме се в продължение на около пет секунди — което ми се стори цяла вечност.

— Твърде голям си за джобни пари — каза тя.

— Може би просто ще кося ливади.

— Колко изобретателно.

— Твърде мексиканско за теб, мамо?

— Не. Просто твърде ненадеждно.

— Да пека бургери. Ето на това се казва надеждна работа. Не съвсем изобретателно, но надеждно. Като се замисля, това е идеалната работа за мен. Аз съм надежден и лишен от въображение.

Тя поклати глава:

— Цял живот ли ще се самокритикуваш?

— Права си. Може би ще си взема почивка през лятото.

— Ти си в гимназията, Ари. Не търсиш професия, а начин да изкараш малко пари. В период на преход си.

— В период на преход ли? Що за мексиканска майка си ти?

— Аз съм образована жена. Това не ме превръща в немексиканка, Ари.

Звучеше малко ядосана. Обичах гнева ѝ и ми се искаше да го усещам по-често. Той беше различен от моя или от този на татко. Нейният гняв не я парализираше.

— Добре, схващам какво имаш предвид, мамо.

— Наистина ли?

— По някакъв начин, мамо, в близост до теб винаги се чувствам като случай, който изучаваш.

— Съжалявам — каза тя. Въпреки че не съжаляваше. Погледна ме. — Ари, знаеш ли какво е екотон?

— Теренът, на който се срещат две различни екосистеми. В един екотон пейзажът съдържа елементи от двете различни екосистеми. Нещо като естествено образувана граница.

— Умно момче. В период на преход. Не е нужно да казвам нещо повече, нали?

— Не, мамо, не е. Живея в екотон. Работата трябва да съществува съвместно с размотаването. А отговорността — съвместно с безотговорността.

— Нещо такова.

— Получавам ли отличен по „101 урока как да бъдеш добър син“?

— Не ми се сърди, Ари.

— Не съм сърдит.

— Разбира се, че си.

— Такава си даскалица.

— Виж, Ари, не е моя вината, че си почти на седемнайсет.

— И на двайсет и пет да стана, ти пак ще си даскалица.

— Е, това беше подло.

— Съжалявам.

Тя ме гледаше изпитателно.

— Наистина, мамо. Съжалявам.

— Винаги започваме всяко лято със спор, нали?

— Това е традиция — казах. — Излизам да тичам.

Докато се обръщах, тя ме хвана за ръката.

— Ари, и аз съжалявам.

— Всичко е наред, мамо.

— Познавам те, Ари — каза тя.

Искаше ми се да ѝ кажа същото, което исках да заявя на Джина Наваро. Никой не ме познава.

После тя направи онова, което усетих, че ще направи — разреса косата ми с пръсти.

— Не си длъжен да работиш, ако не искаш. Баща ти и аз с радост ще ти даваме пари.

Знаех, че е искрена.

Но не това исках. Не знаех какво искам.

— Въпросът не е в парите, мамо.

За момент тя не каза нищо.

— Просто направи това лято хубаво, Ари.

Начинът, по който го изрече. Начинът, по който ме гледаше. Понякога в гласа ѝ имаше толкова много обич, че просто не можех да я понеса.

— Добре, мамо — казах. — Може би ще се влюбя.

— Защо не? — рече тя.

Понякога родителите обичаха синовете си толкова много, че превръщаха живота им в романс. Мислеха, че младостта може да ни помогне да преодолеем всичко. Може би майките и татковците забравяха този едничък дребен факт: да бъдеш на прага на седемнайсетте, може да бъде сурово, болезнено и объркващо. Да бъдеш на прага на седемнайсетте, може да е наистина кофти.

Две

Не беше точно случайност, че с Легс приличахме край къщата на Данте. Знаех, че ще си дойде, но не знаех кога. Беше изпратил пощенска картичка в деня, когато тръгваше от Чикаго. Днес подкарваме обратно през Вашингтон, окръг Колумбия. Татко иска да провери нещо в библиотеката на Конгреса. Доскоро. С обич, Данте.

Когато стигнах в парка, махнах каишката на Легс, въпреки че не биваше. Обичах да я гледам как тича наоколо. Бях влюбен в невинността на кучетата, в чистотата на привързаността им. Не знаеха достатъчно, за да крият чувствата си. Съществуваха. Едно куче си бе куче. Имаше такава семпла елегантност в това да си куче, че им завиждах. Повиках я обратно, сложих ѝ каишката и отново започнах да тичам.

— Ари!

Спрях и се обърнах. И той беше там: Данте Кинтана, застанал на верандата си, махайки ми с онази своя открита и искрена усмивка — същата, която бе изписана на лицето му, когато ме попита дали искам да се науча да плувам.

Помахах в отговор и тръгнах към къщата му. Стояхме там и се гледахме в продължение на минута. Беше странно, че мълчахме. А после той просто скочи от верандата и ме прегърна.

— Ари! Я се виж само! Дълга коса! Приличаш на Че Гевара без мустаците.

— Хубаво — казах.

Легс излая към него.

— Трябва да я погалиш — казах. — Мрази да не ѝ обръщат внимание. Данте се смъкна на колене и я помилва. После я целуна. Легс го близна по лицето. Трудно бе да се каже кой от двамата се държеше помило.

— Легс, Легс, толкова се радвам, че се срещаме. — Изглеждаше толкова щастлив и се зачудих на тази негова способност да изпитва щастие. Откъде идваше тя? Носех ли и аз същото това щастие в себе си? Дали просто се страхувах от него?

— Откъде се сдоби с тези мускули, Ари?

Погледнах го: той и невъздържаните му въпроси.

— Старите тежести на татко в мазето — казах. А после осъзнах, че сега той е по-висок от мен. — Как порасна толкова много? — попитах.

— Сигурно е от студа — каза той. — Метър и седемдесет и осем. Висок съм точно колкото татко. — Огледа ме изпитателно. — Ти си по-нисък — обаче косата ти те прави да изглеждаш по-висок.

Това ме разсмя, макар че не знаех защо. Той ме прегърна отново и прошепна:

— Толкова много ми липсваше, Ари Мендоса.

Типично за мен, не знаех какво да кажа, така че замълчах.

— Ще бъдем ли приятели?

— Не се прави на луд, Данте. Ние сме приятели.

— Ще бъдем ли приятели винаги?

— Винаги.

— Никога няма да те лъжа за нищо — каза той.

— Аз може да те излъжа — казах. А после се засмяхме. И си помислих: Може би това ще бъде лятото на смеха. Може би това ще бъде лятото.

— Ела да поздравиш мама и татко — каза той. — Искат да те видят.

— Може ли те да излязат? С Легс съм.

— Легс може да влезе.

— Не мисля, че майка ти ще одобри това.

— Щом кучето е твое, може да влезе. Довери ми се. — Той снижи гласа си до шепот. — Мама никога няма да забрави онзи инцидент в дъжда.

— Това е ужасно стара история.

— Мама има слонска памет.

Не се наложи обаче да проверяваме какво мисли майката на Данте за влизането на кучета в къщата, защото тъкмо тогава господин Кинтана се показа на входната врата и викна на жена си:

— Познай кой е тук, Соледад!

Хвърлиха се върху мен и взеха да ме прегръщат и да говорят разни мили неща, а на мен ми идеше да заплача. Защото тяхната привързаност бе толкова истинска, че имах чувството, че не я заслужавам. Може би прегръщаха човека, който бе спасил живота на сина им. А аз исках да ме прегръщат заради мен самия. Но се бях научил да крия онова, което чувствам. Не, не е вярно. Не ставаше дума за научаване. Бях роден научен да тая усещанията си.

Те бяха толкова щастливи да ме видят Впрочем аз също.

Помня как казах на господин Кинтана, че работя във „Въглищаря“. Той се ухили на Данте:

— Работа, Данте, ето за какво да мислиш.

— Ще си намеря работа, тате. Наистина ще си намеря.

Госпожа Кинтана изглеждаше различно. Не знам, сякаш държеше слънцето в себе си. Никога не бях виждал по-красива жена. Изглеждаше по-млада от последния път, когато я видях. По-млада, не по-стара. Не че беше стара. Беше родила Данте на двайсет години. Значи бе на трийсет и осем, там някъде. Но на утринната светлина изглеждаше по-млада. Може би това бе причината — утринната светлина.

Чух гласа на Данте, докато слушах как родителите му говорят за годината, която бяха прекарали в Чикаго.

— Кога ще ме повозиш в пикапа?

— Какво ще кажеш след работа? — предложих. — Свършвам в седем и трийсет.

— Трябва да ме научиш да карам, Ари.

Видях изражението на майка му.

— Не се ли предполага, че това е работа на татковците? — попитах.

— Татко е най-лошият шофьор във Вселената — отвърна той.

— Не е вярно — възрази господин Кинтана. — Само най-лошият шофьор в Ел Пасо. Той бе единственият сред всичките ми познати мъже, който си признаваше, че е лош шофьор. Преди да си тръгна, майката на Данте успя да ме дръпне настрана.

— Знам, че рано или късно ще дадеш на Данте да кара пикапа ти.

— Няма — казах.

— Данте е много убедителен. Просто ми обещай, че ще внимавате.

— Обещавам. — Усмихнах ѝ се. Нещо у нея ме накара да се почувствам напълно уверен и спокоен. Не бяха много хората, в близост до които се чувствах така. — Виждам, че ще трябва да се справя с две майки това лято.

— Ти си част от това семейство — каза тя. — Няма смисъл да се съпротивляваш.

— Сигурен съм, че някой ден ще ви разочаровам, госпожо Кинтана.

— Не — каза тя. И въпреки че гласът ѝ можеше да бъде много твърд, точно в този момент бе почти толкова мил, колкото този на мама. — Толкова си суров към себе си, Ари.

Свих рамене.

— Може би просто съм си такъв.

Тя ми се усмихна.

— Данте не е единственият, на когото му бе мъчно за теб. Най-прекрасното нещо, което някой възрастен, с изключение на мама или татко, ми бе казвал някога! Разбрах, че у мен има нещо, което госпожа Кинтана вижда и обича. И макар да чувствах, че това е прекрасно, го усещах и като бреме. Не че тя искаше да ми стовари това бреме. Но любовта винаги бе нещо тежко за мен — нещо, което трябваше да нося.

Три

С Легс отидохме да вземем Данте около осем часа. Още имаше слънце, но се спускаше бързо зад хоризонта и бе горещо. Натиснах клаксона и Данте застана на вратата.

— Това ли е пикапът ти? Невероятен е! Прекрасен е, Ари!

Да, на лицето ми сигурно се е изписала глупава усмивка. Човек, който обича пикапа си, има нужда другите хора да се възхищават на возилото му. Да, нуждае се от това. Това е истината. Не знам защо, но така са собствениците на пикапи.

Той извика назад към къщата:

— Мамо! Татко! Елате да видите пикапа на Ари!

Изтича надолу по стълбите като дете. Винаги толкова невъздържан. Легс и аз изскочихме от пикапа и загледах как Данте обикаля около пикапа и му се възхищава.

— Нито драскотина — отбеляза.

— Защото не ходя с него на училище.

Данте се усмихна.

— Истински хромирани тасове — каза. — Ти си истински мексиканец, Ари.

Това ме разсмя.

— Ти също, смотаняк такъв.

— Не, аз никога няма да съм истински мексиканец.

Защо това бе толкова важно за него? Всъщност то имаше значение и за мен. Той се канеше да каже нещо, но забеляза родителите си да слизат по предните стъпала на къщата.

— Страхотен пикап, Ари! На това се казва класика. — Господин Кинтана реагира точно като Данте с онзи не сдържан ентусиазъм.

Госпожа Кинтана само се усмихна. Двамата обиколиха пикапа и го огледаха, усмихвайки се, сякаш се бяха натъкнали на стар приятел.

— Прекрасен пикап, Ари.

Не бях очаквал това от госпожа Кинтана. Данте вече бе насочил вниманието си обратно към Легс, която го ближеше по лицето. Не знам какво ме прихвана, но подхвърлих ключовете си на господин Кинтана.

— Можете да изведете приятелката си за едно кръгче, ако искате — казах.

В усмивката му нямаше колебание. Усещах, че госпожа Кинтана се опитва да потисне момичето, което още живееше вътре в нея. Но дори без усмивката на съпруга ѝ онова, което тя таеше в себе си, ми се стори далеч по-дълбоко. Сякаш започвах да разбирам майката на Данте. Знаех, че това е важно. Запитах се защо.

Харесваше ми да ги гледам: тримата, събрани около пикапа ми. Исках времето да спре, защото всичко изглеждаше толкова просто. Данте и Легс, влюбващи се един в друг, майката и бащата на Данте, спомнящи си младостта, докато разглеждаха пикапа ми, и аз, гордият собственик. Притежавах нещо ценно — та дори то да бе просто един пикап, който будеше сладка носталгия у хората. Сякаш очите ми бяха фотоапарат, който заснема този момент. Щях да запазя тази снимка завинаги.

С Данте седяхме на стъпалата и гледахме как баща му пали двигателя на пикапа ми, а майка му се сгушва в него като момиче на първа среща.

— Купи ѝ млечен шейк! — извика Данте. — На момичетата им харесва, когато им купуваш нещо!

Видяхме ги как се смеят, докато потегляха.

— Родителите ти — казах, — понякога са като деца.

— Щастливи са — каза той. — А твоите родители? Щастливи ли са?

— Мама и татко… те изобщо не приличат на вашите. Но мама обожава татко. Зная това. И мисля, че и тате обожава мама. Просто не го показва демонстративно.

— Демонстративно. Това не е дума, типична за Ари.

— Вземаш ме на подбив. Обогатих си речника. — Сръчках го. — Готвя се за колежа.

— По колко нови думи на ден?

— Знаеш ли, доста. Повече харесвам старите думи. Те са като старите приятели.

Данте ме сръчка в отговор.

— Демонстративно. Тази дума ще бъде ли някога стар приятел?

— Може би не.

— Ти си като баща си, нали?

— Да, предполагам, че съм.

— Мама също се бори с това, знаеш ли? Не ѝ е в природата да показва чувствата си. Затова се е омъжила за татко. Така мисля. Той успява да измъкне от нея всички чувства, които тя притежава.

— Тогава значи си пасват добре.

— Да, така е. Странното е, че понякога си мисля, че мама обича татко повече, отколкото той нея. Това звучи ли смислено?

— Да, предполагам. Може би. Любовта състезание ли е?

— Какво значи това?

— Може би всеки обича по различен начин. Това е всичко, което има значение.

— Даваш си сметка, че изричаш на глас това, нали? Искам да кажа, наистина говориш.

— Говоря, Данте. Не се дръж като идиот.

— Понякога говориш. Друг път избягваш да го правиш.

— Правя най-доброто, на което съм способен.

— Знам. Ще си имаме ли правила, Ари?

— Правила ли?

— Знаеш за какво говоря.

— Да, май знам.

— И така, какви са правилата?

— Не целувам момчета.

— Добре, значи първото правило е: никакви опити да целуна Ари.

— Да, това е.

— И аз имам едно правило за теб.

— Да, така е честно.

— Никакво бягане от Данте.

— Какво значи това?

— Мисля, че знаеш. Един ден някой ще дойде при теб и ще те пита: „Защо се мотаеш с този педал?“. Ако не можеш да останеш до мен като приятел, Ари, ако не можеш да направиш това, тогава може би е по-добре просто да… нали разбираш… това ще ме убие. Ще бъда съкрушен, ако ти…

— Тогава е въпрос на лоялност.

— Да.

Засмях се.

— На мен ми се налага да спазвам по-трудно правило.

Той също се засмя.

Докосна ме по рамото, после се усмихна.

— Глупости, Ари. Трябва да спазваш по-трудно правило? Бизонски фъшкии. Койотски фъшкии. От теб се изисква просто да бъдеш верен на най-гениалния тип, когото си срещал — което е все едно да вървиш бос из парка. Аз, от друга страна, трябва да се въздържа да не целуна най-страхотното момче във Вселената — което е все едно да ходя бос по горещи въглени.

— Виждам, че още си падаш по ходенето бос.

— Винаги ще мразя обувките.

— Ще играем онази игра — казах. — Онази игра, която измисли: да разкажеш играта на кецовете си.

— Беше забавно, нали?

Как го каза… Все едно бе наясно, че няма да играем тази игра никога повече. Вече бяхме твърде големи, бяхме изгубили нещо: и двамата го знаехме.

Дълго време мълчахме.

Просто си седяхме там — на предните стъпала на къщата му. И чакахме. Хвърлих поглед през рамо и видях как Легс отпуска глава на скута на Данте.

Четири

Онази вечер данте, аз и Легс подкарахме към пустинята. Към любимото ми място. Тъкмо се бе здрачило и звездите се показваха… оттам, откъдето се криеха през деня.

— Следващия път ще донесем телескопа ми.

— Добра идея — казах.

Легнахме в каросерията на пикапа и се взряхме в току-що настъпилата нощ. Легс изследваше пустинята и се наложи да я повикам обратно. Тя скочи в пикапа и се намести между мен и Данте.

— Обичам Легс — каза Данте.

— И тя те обича.

Той посочи небето.

— Виждаш ли Голямата мечка?

— Не.

— Ето там.

Огледах небето.

— Да, виждам я.

— Удивителна е.

— Да, удивителна е.

Мълчахме. Просто си лежахме там.

— Ари?

— Да?

— Познай какво?

— Какво?

— Майка ми е бременна.

— Какво?

— Мама ще има бебе. Можеш ли да повярваш?

— Стига, бе!

— В Чикаго бе студено и родителите ми измислиха начин да се топлят. — Това наистина ме разсмя.

— Мислиш ли, че родителите някога надрастват секса?

— Не знам. Това май не е нещо, което се надраства, нали? Но какво знам аз, тепърва навлизам в тази територия.

— И аз.

Отново се умълчахме.

— Леле, Данте — прошепнах. — Ще ставаш голям брат.

— Да, много голям брат. — Хвърли поглед към мен. — Това кара ли те да си спомняш за — как се казваше брат ти?

— Бернардо.

— Това подсеща ли те за него?

— Всичко ме подсеща за него. Понякога, когато пътувам в пикапа, си мисля за него и се питам дали е харесвал пикапи. Чудя се какъв е и ми се ще да го познавах, просто не мога да се освободя от тази мисъл. Не е като да съм го познавал истински. Защо ми е толкова важно?

— Ако е важно, значи е важно.

Не казах нищо.

— Въртиш ли очи?

— Да.

— Мисля, че би трябвало да говориш откровено с родителите си. Да ги заставиш да ти кажат и да се държат като възрастни хора.

— Не можеш да накараш някого да се държи като голям човек. Особено един голям човек. — Това разсмя Данте. Започнахме да се смеем толкова силно, че Легс почна да лае по нас.

— Знаеш ли — каза Данте, — трябва да последвам собствения си съвет. — Той направи пауза. — От цялата си душа се надявам майка ми да роди момче. И дано той да харесва момичета. Защото в противен случай ще го убия.

Това също ни разсмя, а Легс отново започна да лае.

Когато най-сетне се укротихме, чух гласа на Данте — стори ми се толкова тих в пустинната нощ.

— Трябва да им кажа, Ари.

— Защо?

— Защото съм длъжен.

— Но какво ще се случи, ако се влюбиш в момиче?

— Това няма да се случи, Ари.

— Те винаги ще те обичат, Данте.

Той не отвърна. А после се разплака. Оставих го да плаче. Нищо не можех да направя, освен да изслушам болката му. Едва понасях това, но го слушах…

— Данте — прошепнах. — Не усещаш ли колко много те обичат?

— Ще ги разочаровам. Точно както разочаровах теб.

— Не си ме разочаровал, Данте.

— Казваш го само защото плача.

— Не, Данте. — Станах от мястото, където лежах, и седнах на ръба на отворената задна врата на пикапа. Той седна и се взряхме един в друг. — Не плачи, Данте. Не съм разочарован.

По обратния път към града се отбихме в една крайпътна закусвалня за хамбургери и си взехме коренова бира.

— Та какво ще правиш това лято? — попитах.

— Ще тренирам с плувния отбор на „Катедрал“, ще поработя по някои картини и ще си намеря работа.

— Сериозно? Ще се хванеш на работа?

— Боже, звучиш като татко.

— Е, защо искаш да работиш?

— За да науча нещо за живота.

— Живот — казах. — Работа. Дивотии. Екотон.

— Екотон ли?

Пет

Една вечер с Данте се мотаехме в стаята му. Беше завършил курс по рисуване върху платно. Работеше по голяма маслена картина върху статив. Бе покрита.

— Може ли да я видя?

— Не.

— А когато я завършиш?

— Да. Когато я завърша.

— Добре — съгласих се.

Той лежеше на леглото си, а аз седях на стола му.

— Да си чел хубава поезия напоследък? — попитах.

— Не, всъщност не. — Стори ми се малко разсеян.

— Къде си, Данте?

— Тук — каза той. Седна на леглото си. — Мислех си за онова с целуването — каза.

— О — изненадах се аз.

— Чудя се откъде човек знае, че не обича да целува момчета, ако никога не го е правил?

— Човек просто знае, Данте.

— Е, ти някога целувал ли си?

— Знаещ че не съм. Ами ти?

— Не.

— Може би всъщност не обичаш да целуваш момчета, а само така си мислиш.

— Може би трябва да направим експеримент.

— Знам какво се готвиш да кажеш. Отговорът е не.

— Ти си ми най-добрият приятел, нали?

— Да. В този момент обаче наистина съжалявам за това.

— Дай само да опитаме.

— Не.

— На никого няма да кажа. Хайде де.

— Не.

— Виж, това е само една целувка. И тогава и двамата ще знаем.

— Ние всъщност вече знаем.

— Няма да сме сигурни, докато не го направим наистина.

— Не.

— Ари, моля те.

— Данте.

— Стани.

Не знам защо, но го направих. Изправих се.

А после той застана пред мен.

— Затвори си очите — каза.

Затворих ги.

И той ме целуна. А аз отвърнах на целувката му.

А после той започна да ме целува истински. И аз се отдръпнах.

— Е? — каза той.

— Не ми подейства — казах.

— Нищо?

— Нищичко.

— Добре. При мен определено се получи.

— Да. Мисля, че разбирам това, Данте.

— Е, значи приключихме с това, нали?

— Да.

— Сърдиш ли ми се?

— Малко.

Той отново седна на леглото си. Изглеждаше тъжен. Не ми харесваше да го виждам така.

— Повече се сърдя на себе си — казах. — Вечно те оставям да ме придумаш за разни неща. Не си виновен ти.

— Да — прошепна той.

— Не плачи.

— Добре — каза той.

— Плачеш.

— Не плача.

— Добре.

— Добре.

Шест

Не се обадих на Данте няколко дни.

Той също не ми звънна.

Усещах, че се цупи. Беше му криво — на мен също. Така че, след като минаха няколко дни, му се обадих.

— Искаш ли да излезем да тичаме сутринта? — предложих.

— В колко часа? — попита той.

— Шест и трийсет.

— Добре — съгласи се той.

За човек, който не е бегач, наистина тичаше добре. Бягах много по-бавно, когато Данте бе е мен, но това ме устройваше. Поговорихме малко и се смяхме. А след това играхме на фрисби с Легс в парка и ни беше добре. А аз имах нужда всичко да е наред — той също. И затова се разбирахме.

— Благодаря, че звънна — каза той. — Мислех, че няма да се обадиш повече.

За известно време животът ми се струваше нормален. Не че исках лятото ми да е нормално. Но това ме устройваше. Можех да се задоволя с нормалното. Излизах да тичам сутрин и тренирах. Ходех на работа.

Понякога Данте ми се обаждаше и си говорехме. Не за нещо определено. Той работеше по една картина и се бе хванал на работа в дрогерията в Кърн Плейс. Казваше, че му харесва да работи там, защото когато приключвал, можел да ходи в университета и да прекарва известно време в библиотеката. Да бъде син на професор, си имало предимства. Каза също:

— Няма да повярваш кой си купува кондоми.

Не знам дали го каза, за да ме разсмее. Но проработи.

— А мама ме учи да шофирам — каза той. — Главно се караме.

— Ще ти давам да караш пикапа — казах.

— Кошмарът на майка ми — рече той.

Пак се засмяхме. И това беше хубаво. Без смеха на Данте лятото нямаше да е хубаво. Говорехме си много по телефона, но не се виждахме често през тези първи седмици на лятото.

И двамата бяхме заети.

Бяхме заети главно с това да се избягваме. Макар да не мислехме, че онази целувка е нещо значимо, се бе оказало обратното. Отне известно време, докато призракът ѝ изчезне.

Една сутрин, когато се върнах от бягане, мама я нямаше. Бе оставила бележка, в която ми съобщаваше, че ще прекара деня в реорганизиране на хранителната банка. „Кога ще започнеш съботната си следобедна смяна? Обеща.“

Не знам защо, но реших да се обадя на Данте.

— Майка ми ме записа да работя като доброволец в хранителната банка в съботните следобеди. Искаш ли да помагаш заедно с мен?

— Разбира се. Какво трябва да правим?

— Мама ще ни обучи — казах.

Радвах се, че попитах. Той ми липсваше — повече сега, когато се бе върнал, отколкото когато го нямаше.

Нямах представа защо.

Взех си душ и погледнах часовника. Имах време за губене. Хванах се, че отварям чекмеджето в спалнята и че държа плика с надпис „Бернардо“. Исках да го отворя. Може би, ако го разкъсах, щях да разкъсам и разтворя и живота си.

Но просто не можех. Хвърлих го обратно в чекмеджето.

Цял ден мислих за брат си. Дори не помнех как изглежда. На работа постоянно се дънех с поръчките. Управителят ми каза да внимавам.

— Не ти плащам заради хубостта ти.

Дойде ми наум една ругатня. Но не я изрекох.

След работа минах с пикапа покрай къщата на Данте.

— Искаш ли да се напием? — предложих.

Той се вгледа внимателно в мен.

— Разбира се. — Не ме попита какво не е наред.

Върнах се у дома и си взех душ, отмивайки от кожата си мириса на пържени картофи и лучени кръгчета. Татко четеше. Къщата ми се стори тиха.

— Къде е мама?

— Тя и сестрите ти са в Тусон на гости на леля ти Офелия.

— О, вярно. Забравих.

— Само ти и аз сме.

Кимнах.

— Звучи забавно. — Не възнамерявах да съм саркастичен. Досетих се, че ме гледа изпитателно.

— Станало ли е нещо, Ари?

— Не. Излизам. С Данте ще се повозим.

Той кимна. Продължаваше да ме гледа.

— Струваш ми се различен, Ари.

— Различен по какъв начин?

— Гневен.

Ето какво щях да кажа, ако бях по-смел: Гневен ли? За какво да се гневя? Знаеш ли нещо, татко? Всъщност не ми пука, че не можеш да ми разкажеш за Виетнам. Макар да знам, че войната те е обсебила, не ми пука, щом не искаш да говориш за това. Пука ми обаче, че не искаш да говориш за брат ми. Дяволите да го вземат, татко, непоносимо ми е да живея с цялото това мълчание.

Представих си отговора му: Цялото това мълчание ме спаси, Ари. Нима не знаеш това? А каква е тази твоя мания по брат ти?

Представих си довода си: Мания ли, татко? Знаеш ли какво научих от теб и мама? Научих се да не говоря. Научих се как да държа всичко, което чувствам, погребано дълбоко в мен. И ви мразя за това.

— Ари?

Усетих, че ще се разплача, а знаех, че татко вижда това. Не исках да му позволя да види цялата тъга вътре в мен.

Той протегна ръка към мен.

— Ари…

— Не ме докосвай, татко. Просто не ме докосвай.

Не помня да съм шофирал до дома на Данте. Сещам се само как седях в пикапа си, паркиран пред къщата му.

Родителите му седяха на предните стъпала. Помахаха ми. Аз помахах в отговор. А после те се озоваха до мен. И чух гласа на господин Кинтана:

— Ари, ти плачеш.

— Да, случва се понякога — отвърнах.

— По-добре ела вътре — каза госпожа Кинтана.

— Не.

Данте се появи и ми се усмихна. После се усмихна и на родителите си.

— Да тръгваме — каза.

Техните не попитаха нищо.

Просто карах. Можех да шофирам вечно. Не знам как, но успях да намеря своето местенце в пустинята. Сякаш имах в себе си скрит компас. Една от тайните на Вселената: инстинктите ни понякога са по-силни от умовете ни. Когато спрях пикапа, излязох, затръшвайки вратата.

— Мамка му! Забравих бирата.

— Не ни трябва бира — прошепна Данте.

— Напротив! Трябва ни шибаната бира, Данте! — Крещях, без да знам защо. Крясъците се превърнаха в ридания. Рухнах в прегръдките на Данте и заплаках.

Той ме прегръщаше, без да каже и дума.

Още една тайна на Вселената: понякога болката е като буря, която връхлита изневиделица. И най-ясната лятна утрин може да завърши в порой и с гръм и мълнии.

Седем

Беше странно мама да не е наоколо.

Не бях свикнал да правя кафето.

Татко остави бележка: Добре ли си?

Да, тате.

Зарадвах се, че Легс наруши тишината на къщата, когато започна да лае. Нейният начин да ми каже, че е време да излезем да тичаме.

С Легс бягахме по-бързо тази сутрин. Опитвах се да не мисля за нищо, докато тичах, но не се получаваше. Мислех си за татко, за брат ми и за Данте. Вечно мислех за Данте, вечно се опитвах да го разгадая, вечно се питах как така бяхме приятели, и защо това бе толкова важно. За двама ни. Мразех да мисля за неща и хора — особено когато бяха мистерии, които не можех да разгадая. Смених темата в ума си и се замислих за леля Офелия в Тусон. Питах се защо така и не ѝ отидох на гости. Не че не я обичах. Тя живееше сама и можех да направя усилие. Но не го направих. Наистина ѝ се обаждах понякога. Беше странно, но можех да говоря с нея. Винаги ме караше да се чувствам обичан. Как ли го правеше?

Когато се подсушавах след душа, погледнах голото си тяло в огледалото. Изучавах го. Понякога ми се струваше странно, че човек има тяло. Странно. Спомних си какво ми сподели веднъж леля: „Тялото е нещо прекрасно“. Никой възрастен не ми бе казвал това. Чудех се дали някога щях да почувствам, че тялото ми е прекрасно. Леля Офелия бе разрешила някои от многото загадки на Вселената. Аз се чувствах така, сякаш не бях разгадал нито една.

Не бях разгадал дори мистерията на собственото си тяло.

Осем

Точно преди да отида на работа, се отбих в дрогерията, където работеше Данте. Май просто исках да се уверя, че той наистина има работа. Когато влязох, той бе зад тезгяха и подреждаше цигари на един рафт.

— С обувки ли си? — попитах.

Той се усмихна. Загледах се в табелката с името му. Данте К.

— Тъкмо си мислех за теб — каза той.

— Така ли?

— Едни момичета се отбиха преди малко.

— Момичета ли?

— Познаваха те. Заприказвахме се.

Досетих се кои са, преди да ми каже.

— Джина и Сузи — рекох.

— Аха. Свестни са. Пък и хубави. Ходят на училище с теб.

— Да, свестни са и са хубави. А и нахакани.

— Погледнаха табелката с името ми. А после се спогледаха. Едната от тях ме попита дали те познавам. Помислих си, че е странно да ми задават такъв въпрос.

— Какво им отговори?

— Казах им да. И че си най-добрият ми приятел.

— Каза им това?

— Ти си ми най-добрият приятел.

— Питаха ли те нещо друго?

— Да, дали знам нещо за някаква катастрофа и за това, че си си счупил краката.

— Не мога да повярвам. Не мога да повярвам!

— Какво?

— Каза ли им?

— Разбира се.

— Каза им?

— Защо се ядосваш?

— Разказа им за станалото?

— Разбира се, че им разказах.

— Има правило, Данте.

— Сърдиш ли ми се?

— Правилото гласи, че не бива никога да говорим за катастрофата.

— Грешно. Правилото гласи, че не бива да говорим за катастрофата помежду си. То не важи за никой друг.

Зад мен се образуваше опашка.

— Трябва да се връщам на работа — каза Данте.

По-късно същия следобед Данте ми се обади в работата.

— Защо се сърдиш?

— Просто не искам другите хора да знаят.

— Не те разбирам, Ари. — Той затвори телефона.

Знаех си, че ще последва това. Джина и Сузи цъфнаха във „Въглищаря“ тъкмо когато приключвах работа.

— Казал си ни истината — рече Джина.

— Е, и какво? — попитах.

— „Е, и какво?“ ли? Спасил си живота на Данте.

— Да не говорим за това, Джина.

— Разстроен си, Ари.

— Не обичам да говоря за това.

— Защо не, Ари? Ти си герой. — В гласа на Сузи Бърд имаше една такава особена нотка.

— И как така — рече Джина, — ние не знаем нищо за най-добрия ти приятел?

— Да, как така?

Погледнах и двете.

— Толкова е сладък. И аз бих се хвърлила пред движеща се кола заради него.

— Млъквай, Джина — рекох.

— Защо го пазиш в тайна?

— Не е тайна. Просто учи в „Катедрал“.

На лицето на Сузи се появи онова замечтано изражение.

— Момчетата от „Катедрал“ са толкова сладки.

— Момчетата от „Катедрал“ са скапаняци — казах.

— Та кога ще можем да го опознаем?

— Никога.

— О, значи го искаш само за себе си.

— Стига, Джина, наистина ме вбесяваш.

— Много си докачлив за някои неща, знаеш ли, Ари?

— Върви по дяволите, Джина.

— Наистина не искаш да го познаваме, нали?

— Всъщност не ми пука. Знаете къде работи. Вървете да му досаждате. Така може би ще ме оставите на мира.

Девет

— Не разбирам защо си толкова разстроен.

— Защо каза на Джина и Сузи за цялото нещо?

— Какво ти става, Ари?

— Разбрахме се да не говорим за това.

— Не те разбирам.

— И аз не се разбирам.

Станах от стъпалата на предната веранда, където седяхме.

— Трябва да вървя. — Загледах се през улицата. Спомних си как Данте тичаше след две момчета, които стреляха по птица.

Отворих вратата на пикапа и влязох вътре. Затръшнах вратата. Данте стоеше пред мен.

— Иска ти се да не ми беше спасявал живота? Това ли е? Иска ти се да съм мъртъв?

— Разбира се, че не — прошепнах.

Той просто стоеше там и ме гледаше.

Не погледнах назад. Запалих пикапа.

— Ти си най-непроницаемият тип във Вселената.

— Да — отвърнах. — Предполагам, че съм.

С татко вечеряхме заедно. И двамата мълчахме. Редувахме се да подхвърляме храна на Легс.

— Мама нямаше да одобри това.

— Не, нямаше.

Усмихнахме се неловко един на друг.

— Отивам на боулинг. Искаш ли да дойдеш?

— На боулинг?

— Да. Аз и Сам, двамата ще ходим на боулинг.

— Отиваш да играеш боулинг с бащата на Данте?

— Да. Той ме покани. Помислих си, че би било хубаво да изляза. Искате ли да дойдете с Данте?

— Не знам — казах.

— Скарахте ли се?

— Не.

Звъннах на Данте.

— Бащите ни отиват на боулинг довечера.

— Знам.

— Татко искаше да знае дали искаме да отидем.

— Кажи му, че не — рече Данте.

— Добре.

— Имам по-добра идея.

Господин Кинтана взе татко, за да отидат на боулинг. Странно, не знаех, че татко играе боулинг.

— Вечерно излизане по момчешки — каза господин Кинтана.

— Не карайте, ако сте пили — казах.

— Общуването с Данте ти влияе — рече той. — Какво стана с онзи почтителен младеж?

— Още си е тук — казах. — Нали не ви наричам Сам?

Татко ме стрелна с поглед.

— Чао — казах.

Проследих ги как потеглят. Погледнах Легс.

— Да вървим.

Тя скочи в пикапа и подкарахме към къщата на Данте. Той седеше на предната веранда и говореше с майка си. Помахах. С Легс изскочихме от пикапа. Качих се по стълбите, наведох се и целунах госпожа Кинтана. Последния път, когато я бях видял, бях казал привет и се бях ръкувал с нея. Бях се почувствал глупаво. „Една целувка по бузата ще свърши работа, Ари“, бе казала тя. Така че това бе новият ни поздрав.

Слънцето залязваше. Макар че денят бе много горещ, ветрецът се усилваше, облаците се събираха и изглеждаше, че ще има буря. Докато гледах косата на госпожа Кинтана, вееща се от ветреца, се сетих за мама.

— Данте прави списък с имена за братчето си.

Погледнах Данте.

— Ами ако е момиче?

— Ще бъде момче. — В гласа му нямаше съмнение. — Харесват ми Диего, Хоакин, Хавиер, Рафаел и Максимилиано.

— Тези имена звучат доста мексикански — отбелязах.

— Да, въздържам се от класически имена. А и освен това, ако носи мексиканско име, може би ще се чувства повече като мексиканец.

Изражението на майка му ми подсказа, че бяха водили тази дискусия доста пъти.

— Ами Сам? — попитах.

— Сам става — каза той.

Госпожа Кинтана се засмя.

— Майката има ли право на глас?

— Не — заяви Данте. — На майката се пада само да свърши цялата работа.

Тя се наведе и го целуна. Вдигна поглед към мен.

— Значи двамата отивате да гледате звездите?

— Да, да гледаме звездите с невъоръжено око. Без телескопи — казах. — И сме трима. Забравихте Легс.

— Не — заяви тя. — Легс остава с мен. Имам нужда от компания.

— Добре — съгласих се. — Щом искате.

— Тя е чудесно куче.

— Да, такава е. Значи вече харесвате кучета?

— Харесвам Легс. Сладка е.

— Да — потвърдих. — Сладка е.

Почти имах чувството, че Легс знае как стоят нещата. Когато Данте и аз скочихме в пикапа, тя застана плътно до госпожа Кинтана. Помислих си: колко странно, че кучетата понякога разбират нуждите и поведението на хората.

Госпожа Кинтана се провикна към мен, преди да включа двигателя:

— Обещай ми, че ще внимавате.

— Обещавам.

— Не забравяйте, че ще вали — извика тя.

Десет

Докато карах към моето местенце в пустинята, Данте извади покупките. Размаха двата джойнта във въздуха, двамата се усмихнахме, а после направо се засмяхме.

— Ти си лошо момче — казах.

— Ти също си лошо момче.

— Точно каквито винаги сме искали да бъдем.

— Само ако родителите ни знаеха — рекох.

— Само ако родителите ни знаеха — повтори той.

Засмяхме се отново.

— Никога не съм правил това.

— Не е трудно да се научиш.

— Откъде го докопа?

— Даниел. Онзи тип, дето работя с него. Май ме харесва.

— Иска ли да те целуне?

— Така мисля.

— Ти искаш ли да отвърнеш на целувката му?

— Не съм сигурен.

— Но си го придумал да ти даде малко марихуана, нали?

Макар да не отделях поглед от пътя, знаех, че се усмихва.

— Харесва ти да придумваш хората за разни неща, нали?

— Няма да отговоря.

Чуха се гръмотевици и миришеше на дъжд.

С Данте излязохме от пикапа. Не казахме нито дума. Той запали джойнта, вдиша, после задържа дима в дробовете си. Най-сетне го изпусна. След това го направи отново и ми го подаде. Направих същото като него. Трябва да призная, че мирисът ми хареса, но марихуаната раздразни дробовете ми. Помъчих се да не се закашлям. Щом Данте не кашляше, значи и аз нямаше да кашлям. Седяхме там и си подавахме джойнта, докато свърши.

Чувствах се лек и щастлив. Беше странно и прекрасно и всичко ми се струваше далечно — и въпреки това някак близко. С Данте постоянно се поглеждахме, докато седяхме на задния капак на пикапа ми. Започнахме да се смеем и не можехме да спрем.

После бризът се превърна във вятър. А гръмотевиците и мълниите бяха все по-близо и по-близо и започна да вали. Изтичахме в пикапа. Не можехме да спрем да се смеем, не искахме да спираме.

— Щуро е — казах. — Струва ми се толкова щуро.

— Щуро — каза той. — Щуро, щуро, щуро.

— Боже, щуро.

Исках да се смеем вечно. Слушахме пороя — здравата валеше. Като онази вечер.

— Да излезем — каза Данте. — Да излезем на дъжда. — Гледах го как си сваля всичките дрехи: ризата, късите панталони, боксерките. Всичко с изключение на кецовете. Което си бе наистина странно. — Е — каза. Ръката му беше върху дръжката на вратата. — Готов?

— Чакай — рекох. Съблякох всичките си дрехи. Без кецовете. Погледнахме се и се засмяхме.

— Готов ли си? — попитах.

— Готов — отвърна той.

Изтичахме навън в дъжда. Боже, капките дъжд бяха толкова студени.

— Мамка му! — изкрещях.

— Мамка му! — изкрещя Данте.

— Ние сме луди, мамка му.

— Да, да! — засмя се Данте. Тичахме около пикапа, голи и смеещи се, с дъжда, биещ по телата ни. Тичахме отново и отново около пикапа. Докато и двамата се уморихме и останахме без дъх.

Седнахме в колата, смеейки се, като се опитвахме да си поемем дъх. А после дъждът спря. Така беше в пустинята. Дъждът се изливаше, после спираше.

Отворих вратата на пикапа и излязох — усетих влажния нощен въздух. Протегнах ръце към небето. Затворих очи.

Данте стоеше до мен. Можех да почувствам дъха му.

Не знам какво щях да направя, ако ме беше докоснал.

Но той не ме докосна.

— Умирам от глад — каза.

— И аз.

Облякохме се и се прибрахме в града.

— Какво да ядем? — попитах.

— Менудо — каза той.

— Ти обичаш менудо.

— Да.

— Мисля, че това те прави истински мексиканец.

— Истинските мексиканци обичат ли да целуват момчета?

— Не мисля, че харесването на момчета е американско изобретение.

— Може и да си прав.

— Да, може и да съм. — Стрелнах го с поглед. Мразеше да съм прав. — Какво ще кажеш за „Дико’с Такос“?

— Нямат менудо.

— Добре, а какво ще кажеш за „Късметлийското кафене“ на „Аламеда“?

— Татко обожава това заведение.

— И моят.

— Те играят боулинг — казах.

— Играят боулинг. — Смеехме се толкова силно, че се наложи да отбия встрани и да спра.

Когато най-накрая стигнахме до „Късметлийското кафене“, бяхме толкова гладни, че и двамата изядохме по една чиния енчиладас и по две купички менудо.

— Очите ми зачервени ли са?

— Не — казах.

— Хубаво. Предполагам, че можем да се прибираме у дома.

— Да — казах.

— Не мога да повярвам, че направихме това.

— Нито пък аз.

— Обаче беше забавно — каза той.

— Боже — рекох. — Беше фантастично.

Единайсет

Татко ме събуди рано.

— Заминаваме за Тусон — каза.

Седнах в леглото. Втренчих се в него.

— Има кафе.

Легс го последва навън през вратата.

Зачудих се дали ми е сърдит и защо трябваше да ходим в Тусон. Чувствах се малко замаян, все едно ме бяха събудили насред някакъв сън. Нахлузих едни джинси и се запътих към кухнята. Татко ми подаде чаша кафе.

— Ти си единственото ми познато хлапе, което пие кафе.

Опитах се да се включа в разговора за дреболии, да се престоря, че не бях водил онзи въображаем разговор е него. Не че той знаеше какво бях казал. Аз обаче знаех. Знаех също и че възнамерявам да кажа онези неща, въпреки че не го направих.

— Някой ден, татко, хлапетата по цял свят ще пият кафе.

— Пуши ми се — каза той.

С Легс го последвахме в задния двор.

Загледах го как пали цигарата си.

— Как беше боулингът?

Той се усмихна криво:

— Беше донякъде забавно. Никакъв ме няма в боулинга. За щастие, същото важи и за Сам.

— Би трябвало да излизаш повече — казах.

— И ти — отвърна той. Дръпна от цигарата си. — Майка ти се обади късно снощи. Леля ти е получила много сериозен удар. Няма да прескочи трапа.

Спомних си как живях при нея едно лято. Бях малък, а тя бе мила жена. Никога не се беше омъжвала. Не че имаше значение. Тя разбираше от момчета, умееше да се смее и знаеше как да накара едно момче да се почувства така, сякаш е център на Вселената. Беше живяла отделно от останалите роднини по причини, които никой така и не си бе направил труда да ми обясни. Никога не се бях интересувал от това.

— Ари? Слушаш ли?

Кимнах.

— Понякога се отнасяш.

— Не, всъщност не. Просто си мислех. Прекарах едно лято с нея, когато бях малък.

— Да, наистина. Не искаше да се връщаш.

— Не исках ли? Не си спомням.

— Влюби се в нея. — Той се усмихна.

— Може и да съм. Не помня да не съм я обичал. А това е странно.

— Какво му е странното?

— Не изпитвам такива чувства към другите си чичовци и лели.

Той кимна.

— Светът би извадил късмет, ако има повече като нея. С майка ти си пишеха всяка седмица. По едно писмо на седмица в продължение на години. Знаеше ли?

— Не. Това са много писма.

— Тя ги пазеше всичките.

Отпих от кафето си.

— Можеш ли да си уредиш нещата в работата, Ари?

Представих си го в армията. Как поема контрол. Със спокоен и невъзмутим тон.

— Да. Работата ми се състои в печене на хамбургери. Какво могат да направят — да ме уволнят ли? — Легс излая до мен. Беше свикнала със сутрешното си тичане. Погледнах татко: — Какво ще правим с Легс?

— Данте — каза той.

Майка му вдигна телефона:

— Привет — казах. — Обажда се Ари.

— Знам — рече тя. — Рано си станал.

— Да — казах. — Данте стана ли?

— Ти майтапиш ли се, Ари? Той става половин час преди да дойде време да върви на работа. Отказва да стане дори минута по-рано.

Двамата се засмяхме.

— Е — казах, — в известен смисъл имам нужда от услуга.

— Добре — каза тя.

— Леля ми получи удар. Мама ѝ е на гости в момента. С татко заминаваме колкото можем по-скоро. Но не знаех на кого да оставя Легс и си мислех, че може би… — Тя не ме остави да си довърша изречението.

— Разбира се, че ще я вземем. Тя е страхотна компания. Снощи заспа в скута ми.

— Но и Данте, и вие работите.

— Всичко ще е наред, Ари. Сам е у дома по цял ден. Довършва книгата си.

— Благодаря — казах.

— Недей да ми благодариш, Ари. — Звучеше много по-щастлива и по-ведра в сравнение с жената, с която се бях запознал най-напред. Може би защото щеше да има бебе. Не че все още не приличаше на Данте.

Затворих телефона и си приготвих малко багаж. Но той изведнъж иззвъня. Беше Данте.

— Съжалявам за леля ти. Но пък получавам Легс! — Държеше се типично по момчешки. Може би щеше да си остане момче. Като баща си.

— Да, имаш си Легс. Обича да тича сутрин. Рано.

— Колко рано?

— Ставаме около пет и четиресет и пет.

— Пет и четиресет и пет! Да не си луд? Ами сънят?

Този човек винаги успяваше да ме разсмее.

— Благодаря, че ме разсмя — казах.

— Добре ли си? — попита той.

— Да.

— Баща ти ядоса ли ти се много, задето се прибра толкова късно?

— Не. Беше заспал.

— Мама искаше да разбере какви сме ги вършили.

— Какво ѝ каза?

— Че не сме успели да гледаме никакви звезди заради бурята, че е валяло адски силно и просто сме заседнали в бурята. И просто сме седели в пикапа и сме си говорили. А когато дъждът спрял, сме огладнели, затова сме излезли да хапнем менудо.

Тя ме погледна странно. Каза: „Защо ли не ти вярвам?“. А аз отвърнах: „Защото си много мнителна“. И тогава тя заряза изцяло темата.

— Майка ти има свръхизострени инстинкти — отбелязах.

— Да, обаче нищо не може да докаже.

— Бас държа, че знае.

— Откъде ще знае?

— Не знам. Но се обзалагам, че знае.

— Докарваш ми параноя.

— Хубаво.

И двамата се разсмяхме.

Оставихме Легс у Данте по-късно същата сутрин. Татко даде на господин Кинтана ключ за нашата къща. Данте се насади със задачата да полива растенията на мама.

— И не ми отмъквай пикапа — предупредих го.

— Аз съм мексиканец — заяви той. — Знам всичко за запалването на кола без ключ.

Това ме разсмя.

— Виж — казах. — Яденето на менудо и паленето на пикап без ключ са две тотално различни форми на изкуство.

Ухилихме се един на друг.

Госпожа Кинтана ни стрелна с поглед.

Изпихме по чаша кафе с майката и бащата на Данте. Данте разведе Легс из къщата.

— Бас държа, че Данте ще насърчи Легс да му сдъвче всичките обувки. — Всички се засмяхме, с изключение на татко. Той не знаеше за войната на Данте срещу обувките. Засмяхме се още по-силно, когато Легс и Данте влязоха обратно в кухнята. Легс носеше в уста една от обувките на Данте.

— Виж какво си намери тя, мамо.

Дванайсет

С татко не разговаряхме кой знае колко по време на пътуването с колата към Тусон.

— Майка ти е тъжна — каза той. Стана ми ясно, че си спомня за нещо.

— Искаш ли аз да карам?

— Не — каза той. Но после размисли. — Да. — Отби на следващия изход на магистралата и спряхме за бензин и кафе. Той ми подаде ключовете. Неговата кола бе много по-лесна за управление от моя пикап. Усмихнах се.

— Никога не съм карал друго, освен пикапа си.

— Щом можеш да се справиш с онзи пикап, можеш да се справиш с всякаква кола.

— Съжалявам за снощи — казах. — Понякога просто е така. Вътре в мен се надбягват разни неща, такива едни чувства. Невинаги знам какво да правя с тях. Това вероятно изобщо не звучи смислено.

— Звучи нормално, Ари.

— Не мисля, че съм толкова нормален.

— Нормално е да чувстваш разни неща.

— Само дето съм гневен. И всъщност не знам откъде идва всичкият този гняв.

— Може би ако говорехме повече…

— Е, кого от нас го бива с думите, татко?

— Теб те бива с думите, Ари. Но не и когато си близо до мен.

Не отвърнах нищо. После обаче казах:

— Не ме бива с думите, татко.

— Постоянно разговаряш с майка си.

— Да, но защото това ми е задължение.

Той се засмя.

— Радвам се, че тя ни кара да говорим.

— Щяхме да се удавим в собственото си мълчание, ако тя не беше наоколо.

— Е, сега си говорим, нали?

Хвърлих поглед към него и го видях, че се усмихва.

— Да, говорим си.

Той спусна стъклото на прозореца.

— Майка ти не ми дава да пуша в колата. Ти имаш ли нещо против?

— Не, нямам.

Онзи мирис — на цигари — винаги ме подсещаше за него. Той пушеше цигарата си. Аз карах. Нямах нищо против тишината, пустинята и безоблачното небе.

Какво значение имаха думите за една пустиня?

Отнесох се. Мислех си за Легс и Данте. Питах се какво ли виждаше Данте, когато ме погледнеше. Защо така и не погледнах скиците, които ми даде? Нито веднъж. Помислих си за Джина и Сузи — защо никога не им се обаждах? Те се заяждаха с мен, но това бе техният начин да бъдат мили към мен. Знаех, че ме харесват. И аз ги харесвах. Защо не може едно момче да е приятел е момичета? Защо това да е нередно? Зачудих се дали брат ми е бил близък е леля. Защо една толкова мила жена се беше отчуждила от семейството си? Защо бях прекарал едно лято е нея, когато бях само на четири?

— Какво си мислиш? — чух гласа на баща си. Почти никога не задаваше този въпрос.

— Мислех си за леля Офелия.

— Какво си мислеше за нея?

— Защо ме изпратихте да прекарам лятото при нея?

Той не отговори. Свали стъклото на прозореца и горещината на пустинята нахлу в охладената от климатика кола. Разбрах, че се кани да изпуши още една цигара.

— Разкажи ми — казах.

— Беше точно около процеса на брат ти — рече той.

За пръв път казваше нещо за брат ми. Не отвърнах. Исках да продължи да говори.

— С майка ти преживявахме много труден период. Всъщност периодът бе труден за всички — и за сестрите ти. Не искахме ти да… — Той млъкна. — Мисля, че знаеш какво се опитвам да кажа. — Имаше много сериозно изражение. По-сериозно от обикновено. — Брат ти те обичаше, Ари. Наистина. И не искаше да си наблизо. Не искаше да мислиш за него по този начин.

— Така че ме отпратихте.

— Да. Отпратихме те.

— Това не е разрешило проблема, татко. Мисля постоянно за него.

— Съжалявам, Ари. Аз просто… наистина съжалявам.

— Защо не можем просто…

— Ари, по-сложно е, отколкото си мислиш.

— В какъв смисъл?

— Майка ти претърпя нервен срив. — Чувах го как пуши.

— Какво?

— Ти прекара при леля си Офелия повече от едно лято. Беше там в продължение на девет месеца.

— Мама? Не мога… просто е… мама? Мама наистина е… — Идваше ми да помоля татко за една цигара.

— Майка ти е много силна. Но животът не е логичен, Ари. Сякаш брат ти беше умрял. А майка ти стана различен човек. Не можех да я позная. Когато го осъдиха, тя просто рухна. Не можех да я утеша. Нямаш представа колко много обичаше брат ти. И не знаех какво да правя. А понякога, дори сега, я гледам и искам да попитам: „Свърши ли? Свърши ли вече?“. Когато се върна при мен, Ари, тя ми се струваше толкова крехка. А е течение на времето се върна към себе си. Отново стана силна и…

Татко плачеше. Отбих колата встрани от пътя.

— Съжалявам — прошепнах. — Не знаех. Не знаех, татко.

Той кимна. Излезе от колата. Разбрах, че се опитва да подреди себе си, мислите си. Като разхвърляна стая, която трябва да бъде разтребена. Оставих го сам за малко. Но после реших, че искам да съм с него, че може би се оставяхме взаимно на мира твърде много. А това щеше да ни убие.

— Татко, понякога мразя теб и мама, задето се държите така, сякаш е мъртъв.

— Знам. Съжалявам, Ари. Съжалявам, съжалявам, съжалявам.

Тринайсет

Докато стигнем до Тусон, леля Офелия вече бе мъртва.

На опелото имаше място само за правостоящи. Очевидно е била много обичана. От всички, освен от роднините си — ние бяхме отвените там. Мама, сестрите ми, аз и татко.

Хора, които не познавах, идваха при мен.

— Ари? — питаха те.

— Да, аз съм Ари.

— Леля ти те обожаваше.

Толкова се срамувах. За това, че я бях държал в затънтените кътчета на паметта си. Толкова се срамувах.

Четиринайсет

След погребението сестрите ми се върнаха у дома.

С мама и татко останахме. Те затвориха и заключиха къщата на леля ми. Мама знаеше точно какво да прави, а на мен ми бе почти невъзможно да си я представя едва успяваща да запази разсъдъка си.

— Постоянно ме наблюдаваш — каза тя една нощ докато гледахме как от запад се задава лятна буря.

— Така ли?

— Тих си.

— За мен е съвсем обичайно да съм тих.

— Защо не дойдоха? — попитах. — Чичовците и лелите ми? Защо не дойдоха?

— Те не харесваха леля ти.

— Защо?

— Тя живееше с друга жена. От много години.

— Франи — казах. — Живееше с Франи.

— Значи помниш?

— Да. Малко. Беше мила. Имаше зелени очи. Обичаше да пее.

— Те бяха любовници, Ари.

Кимнах.

— Хубаво — казах.

— Това смущава ли те?

— Не.

Побутвах храната из чинията си. Вдигнах поглед към татко. Не ме изчака да задам въпроса си.

— Обичах Офелия — каза той. — Беше мила и почтена.

— Значи за теб не беше важно, че живее с Франи?

— За някои хора това имаше значение — каза той. — Чичовците ти и лелите ти, Ари, те просто не можеха…

— Но за теб нямаше значение?

Баща ми имаше странно изражение, сякаш се опитваше да удържи гнева си. Струва ми се, този гняв бе насочен към семейството на мама. А той сякаш знаеше, че гневът му е безполезен.

— Ако беше важно за нас, щяхме ли да позволим да останеш при нея? — Той погледна майка ми.

Тя му кимна.

— Когато се върнем у дома — каза тя, — бих искала да ти покажа няколко снимки на брат ти. Имаш ли нещо против?

Посегна и избърса сълзите ми. Не можех да говоря.

— Невинаги вземаме правилните решения, Ари. Правим най-доброто, на което сме способни.

Кимнах, не можех да говоря, сълзите продължаваха да се стичат по лицето ми, сякаш вътре в мен имаше река.

— Мисля, че те наранихме.

Затворих очи и накарах сълзите си да спрат. А после казах:

— Плача, защото съм щастлив.

Петнайсет

Обадих се на Данте и му казах, че ще се върнем след два дни. Не му споделих нищо за леля. Освен това, че ми бе оставила къщата си.

— Какво? — попита той.

— Да.

— Леле!

— Леле е подходящ коментар.

— Голяма ли е къщата?

— Да. Страхотна е.

— Какво ще правиш с нея?

— Е, има някакъв приятел на леля, който иска да я купи.

— И какво ще правиш с всичките пари?

— Не знам. Не съм мислил за това.

— Защо според теб ти е оставила къщата?

— Нямам представа.

— Можеш да напуснеш работата си във „Въглищаря“.

Този Данте. Винаги успяваше да ме разсмее.

— Е, ти какво правиш?

— Работя в дрогерията. Мотая се с един тип — каза той.

— Аха — отвърнах.

— Да.

Искаше ми се да го попитам за името на онзи тип, но не го направих. Данте смени темата. Беше ми ясно защо.

— Мама и татко са влюбени в Легс.

Шестнайсет

На четвърти юли все още бяхме в Тусон.

Отидохме да гледаме фойерверките.

Татко ми позволи да изпия една бира с него. Мама се опита да се престори, че не одобрява. Но ако не одобряваше, щеше да бъде по-строга.

— Не ти е първата бира, нали, Ари?

Не смятах да я лъжа.

— Мамо, казах ти, че когато наруша правилата, ще го направя зад гърба ти.

— Да — потвърди тя. — Така каза. Не си шофирал, нали?

— Не.

— Кълнеш ли се?

— Кълна се.

Пиех бирата бавно и гледах фойерверките. Чувствах се като малко момче. Обичах фойерверките, експлозиите в небето, начина, по който тълпата ахкаше и охкаше.

— Офелия винаги казваше, че Франи е като Четвърти юли.

— Страхотно казано — отбелязах. — Е, какво стана с нея?

— Почина от рак.

— Кога?

— Преди около шест години, струва ми се.

— Ти отиде ли на погребението?

— Да.

— Но не ме взе със себе си.

— Не.

— Тя ми изпращаше коледни подаръци.

— Трябваше да ти кажем.

Седемнайсет

Мама и татко бяха решили, че на света има твърде много тайни. Преди си тръгнем от къщата на леля, мама сложи две кутии в багажника на колата.

— Какво е това? — попитах.

— Писмата, които ѝ пишех.

— Какво ще правиш с тях?

— Ще ти ги дам.

— Наистина ли?

Дали моята усмивка бе толкова голяма като нейната? Може би, но не и толкова прекрасна.

Осемнайсет

По време на пътуването до Ел Пасо от Тусон седях на задната седалка. Мама и татко се държаха за ръце. Понякога си хвърляха погледи. А аз гледах пустинята. Сетих се за нощта, в която с Данте бяхме пушили марихуана и бяхме тичали наоколо голи в дъжда.

— Какво ще правиш през остатъка от лятото?

— Не знам. Ще работя във „Въглищаря“. Ще се мотая с Данте. Ще тренирам. Ще чета. Такива неща.

— Не си длъжен да работиш — каза татко. — През целия си живот ще правиш това.

— Нямам нищо против да работя. А и какво бих правил иначе? Не обичам да гледам телевизия. Нямам връзка с връстниците си. И трябва да благодаря на теб и мама за това.

— Е, от сега нататък можеш да гледаш колкото си искаш телевизия.

— Твърде късно.

Двамата се засмяха.

— Не е смешно. Аз съм най-неготиният седемнайсетгодишен във Вселената. И за това сте виновни само вие.

— За всичко сме виновни ние.

— Да, вие сте виновни за всичко.

Мама се обърна само за да се увери, че се усмихвам.

— Може би е хубаво двамата с Данте да направите един излет заедно, да отидете на къмпинг — или нещо от сорта.

— Не мисля — казах.

— Хубаво е да помислиш — каза мама. — Лято е.

Лято е — помислих си. Постоянно се сещах за думите на госпожа Кинтана: Не забравяй дъжда.

— Задава се буря — каза баща ми. — И всеки момент ще влезем в нея.

Загледах се през прозореца към черните облаци пред нас. Отворих задния прозорец и помирисах дъжда. Човек можеше да усети мириса на дъжд в пустинята още преди да е паднала и капка. Затворих очи. Подадох ръка навън и почувствах първата капка. Бе като целувка. Небето ме целуваше. Мисълта беше хубава. Бе нещо, което Данте би си помислил. Почувствах още една капка, а после още една. Целувка. Целувка. И още една целувка. Сетих се за сънищата, които имах напоследък — всичките за целуване. Но никога не знаех кого целувам. Не можех да видя. А после, просто така, се озовахме насред порой. Вдигнах стъклото на прозореца и изведнъж ми стана студено. Ръката ми бе мокра, едното ми рамо — подгизнало.

Баща ми отби колата и спря.

— Не мога да карам в това време — каза той.

Нямаше нищо освен тъмнина, дъжд и нашето мълчание.

Мама държеше ръката на баща ми.

Бурите винаги ме караха да се чувствам толкова малък.

Макар че повечето лета са направени от слънце и горещина, за мен същността им е в бурите, които идват и отшумяват изведнъж. И ме оставят с чувството на самота.

Дали всички момчета са самотни?

Лятното слънце не е предназначено за такива като мен.

Момчетата като мен принадлежат на дъжда.

Всички тайни на Вселената

През цялата си младост те търсех, без да зная какво търся.

У. С. Мървин

Едно

През целия път до Ел Пасо валя на пресекулки. Унасях се в сън. Събуждах се всеки път, щом се натъкнехме на силен порой.

Имаше нещо много спокойно в това пътуване обратно към къщи.

А извън колата се вихреше ужасна буря. Вътре бе топло. Не се чувствах застрашен от непредсказуемото време, а сигурен и защитен.

Първия път, когато заспах, започнах да сънувам. Струва ми се, че бях способен да сънувам „по поръчка“. Сънувах татко и брат ми — и тримата пушехме. Бяхме в задния двор. Мама и Данте бяха на вратата. Гледаха.

Не можех да реша дали сънят е хубав, или лош. Може би все пак хубав, защото, когато се събудих, не бях тъжен. Явно така се разбира какъв точно е сънят. По начина, по който те кара да се чувстваш.

— За катастрофата ли мислиш? — чух тихия глас на мама.

— Защо?

— Дъждът някога напомня ли ти за катастрофата?

— Понякога.

— С Данте говорите ли за това?

— Не.

— Защо?

— Просто не говорим.

— О — каза тя. — Мислех, че двамата си говорите за всичко.

— Не — отвърнах. — Ние сме като всички други по света. — Това не беше вярно. Не бяхме като другите.

Когато наближихме къщата, валеше като из ведро. Гръмотевици, светкавици и вятър, най-ужасната буря през това лято. С татко се измокрихме до кости, докато внесем куфарите в къщи. Мама светна лампите и сложи чай, докато с татко се преоблякохме в сухи дрехи.

— Легс мрази гръмотевици — казах. — Дразнят ѝ ушите.

— Сигурна съм, че спи точно до Данте.

— Да, сигурно — казах.

— Тя липсва ли ти?

— Да. — Представих си Легс, легнала в краката на Данте, скимтяща при звука на гръмотевиците. Представих си как Данте я целува и ѝ казва, че всичко ще се оправи. Данте, който обичаше да целува кучета, родителите си, момчета и дори момичета. Може би целуването бе част от човешката същност. Явно аз не бях човешко същество. Не бях част от естествения порядък на нещата. Но Данте изпитваше наслада от целуването. А подозирах, че обича и да мастурбира. Смятах мастурбирането за смущаващо. Дори не знаех защо. Просто бе такова. Все едно да правиш секс със себе си. А това наистина е сбъркана работа. Автоеротизъм. Бях го проверил в една книга в библиотеката. Боже, чувствах се глупаво дори само като мислех за тези неща. Някои момчета говореха постоянно за секс. Чувах ги в училище. Защо им доставяше такова удоволствие? Това ме караше да се чувствам нещастен. Не на място. Ето я пак тази дума. И защо мислех за всички тези неща насред дъждовна буря, докато седях на кухненската маса с родителите си? Опитах се да върна мислите си в кухнята. Където бях. Където живеех. Мразех това — да живея в ума си.

Мама и татко разговаряха, а аз седях там и се опитвах да ги слушам, но всъщност изобщо не слушах, а си мислех за разни неща. Умът ми просто блуждаеше. А после мислите ми се спряха върху брат ми. Винаги се спираха там. Бе като любимото ми място за паркиране в пустинята. Просто някак се отбивах там постоянно. Какво ли щеше да бъде, ако брат ми бе наоколо? Можеше да ме научи как да бъда момче и какво би трябвало да чувстват и да правят момчетата, как всъщност да се държат Може би щях да съм щастлив. А може би животът ми щеше да си бъде същият Или дори по-лош. Не че имах лош живот. Знаех това. Имах си мама и татко, тях ги беше грижа за мен, имах си куче и най-добър приятел на име Данте. Но в мен имаше нещо, което вечно ме караше да се чувствам зле.

Дали всички момчета носеха тази тъмнина в себе си? Да. Може би дори Данте.

Усетих очите на мама по мен. Изучаваше ме. Отново.

Усмихнах ѝ се.

— Бих те помолила да ми кажеш какво си мислиш, но не мисля, че би го направил.

Свих рамене. Посочих към баща си:

— Предполагам, че твърде много приличам на него.

Това разсмя татко. Беше уморен, но в онзи момент, докато седяхме на кухненската маса, изглеждаше необичайно млад. Помислих си, че може би се превръща в друг човек.

Всеки винаги се превръща в друг човек.

Понякога, когато човек е по-възрастен, се превръща в някой по-млад. А аз пък се чувствах стар. Как може някой, който скоро ще навърши седемнайсет, да се чувства стар?

Още валеше, когато заспах. Гръмотевиците не бяха близо и тихият им звук бе по-скоро като далечен шепот.

Спах. Сънувах. Пак беше онзи сън — онзи сън, в който целувах някого.

Когато се събудих, ми се прииска да се докосна. „Да се ръкуваш с най-добрия си приятел.“ Това бе евфемизмът, който използваше Данте. Винаги се усмихваше, когато го казваше.

Вместо това си взех студен душ.

Две

По някаква причина изпитвах странно усещане под лъжичката. Не просто онова със съня, с редуването, с тялото, със студения душ. Не само това. Имаше нещо друго, което сякаш не бе както трябва.

Отидох до къщата на Данте, за да взема Легс. Бях с екипа си за тичане. Харесваше ми влажната след всички дъждове пустиня.

Почуках на предната врата.

Беше рано, но не прекадено. Данте вероятно още спеше, но родителите му щяха да са будни. И си исках Легс.

Отвори ми господин Кинтана. Легс се втурна навън и скочи към мен. Оставих я да ми близне лицето: а това не е нещо, което ѝ позволявах много често.

— Легс, Легс, Легс, липсваше ми! — Унесено я галех ли, галех, но когато вдигнах поглед, забелязах, че господин Кинтана изглежда… изглежда, не знам… имаше нещо в лицето му.

Разбрах, че нещо не е наред. Погледнах го. Дори не зададох въпроса.

— Данте — каза той.

— Какво?

— В болницата е.

— Какво? Какво е станало? Той добре ли е?

— Пребит е. Майка му остана с него през нощта.

— Какво се е случило?

— Искаш ли кафе, Ари?

С Легс последвахме господин Кинтана в кухнята. Гледах го как ми налива кафе. Подаде ми чашата и седнахме един срещу друг. Легс сложи глава на скута му. Той постоянно прокарваше ръка по главата ѝ. Седяхме там в тишината и аз го гледах. Чаках го да заговори. Накрая той попита:

— Колко близки сте с Данте?

— Не разбирам въпроса — казах.

Той прехапа устна.

— Колко добре познаваш сина ми?

— Той е най-добрият ми приятел.

— Знам това, Ари. Но колко добре го познаваш?

Звучеше нетърпеливо. Правех се на тъп. Знаех точно какво пита. Почувствах как сърцето ми блъска в гърдите.

— Той ли ви каза?

Господин Кинтана поклати глава.

— Значи знаете — казах.

Той не отвърна.

Знаех, че трябва да говоря. Той изглеждаше объркан, уплашен, тъжен и уморен, а това не ми харесваше, защото бе мил и добър човек. Трябваше да му кажа нещо. Но не знаех какво.

— Добре — казах.

— Добре ли? Какво, Ари?

— Когато заминавахте за Чикаго, Данте ми каза, че някой ден иска да се омъжи за друго момче. — Огледах се из стаята. — Или поне да целуне друго момче. Е, всъщност мисля, че го спомена в писмо. Или може би каза някои от тези неща, след като се върна.

Той кимна. Взираше се в чашата си с кафе.

— Аз знаех — каза.

— Откъде?

— От начина, по който те гледа понякога.

— О… — Сведох очи към пода.

— Но защо не ми е казал, Ари?

— Не искаше да ви разочарова. Каза… — Млъкнах, а после отместих поглед от него. Но после се заставих да се вгледам отново в черните му, изпълнени е надежда очи. И макар да усещах, че предавам Данте, знаех, че трябва да говоря с баща му. Трябваше да му кажа.

— Господин Кинтана…

— Казвай ми Сам.

Погледнах го.

— Сам — казах.

Той кимна.

— Той е луд по теб. Предполагам, че знаеш това.

— Ако е толкова луд по мен, тогава защо не ми е казал?

— Не е толкова лесно да се говори с татковците. Дори с теб, Сам.

Той отпи нервно от кафето си.

— Беше толкова щастлив, че ще имате бебе. И не само защото щеше да става голям брат. Каза ми: „Трябва да е момче и да харесва момичета“.

Така ми каза. За да можеш да имаш внуци и да си щастлив.

— Не ми пука за някакви си внуци. Пука ми за Данте.

Беше мъчително да гледам как сълзите се стичат по лицето на Сам.

— Обичам Данте — прошепна той. — Обичам това хлапе.

— Той е късметлия — казах.

Той ми се усмихна.

— Пребиха го — прошепна. — Пребиха зверски моя Данте. Пукнали са му няколко ребра, разбили са му лицето с юмруци. Целият е в синини. Причиниха това на сина ми.

Странно, но ми се прииска да го прегърна. Точно това ми се искаше да направя.

Допихме си кафето.

Не зададох повече въпроси.

Три

Не знаех какво да кажа на мама и татко. Не че знаех каквото и да било. Бях наясно, че някой, може би няколко души, бяха пребили Данте толкова сериозно, че се бе наложило да постъпи в болница. Знаех, че това има нещо общо с друго момче и че Данте е в „Провидънс Мемориал Хоспитъл“. Само толкова.

Прибрах се у дома с Легс, която направо пощуря, когато усети, че е вкъщи. Кучетата нямат задръжки. Може би животните са по-умни от хората. Кучето бе толкова щастливо. Мама и татко също. Беше ми хубаво да знам, че обичат Легс, че си позволяват да я обичат. И някак ми се струваше, че кучето ни помага да бъдем по-добро семейство.

Може би кучетата са една от тайните на Вселената.

— Данте е в болницата — казах.

И двамата ме погледнаха изпитателно, и двамата имаха въпросителни изражения.

— Някой го е нападнал. Пострадал е. В болницата е.

— Не — каза тя. — Напият Данте? — Защо ли каза „Напият Данте“?

— Някоя банда ли? — прошепна татко.

— Не.

— Станало е в някаква уличка — казах.

— В квартала ли?

— Да. Май да.

Искаха да продължа да говоря. Но аз не можех.

— Отивам — рекох.

Не помня как съм излязъл от къщата.

Не помня как съм шофирал до болницата.

Но осъзнах, че стоя пред Данте и гледам подпухналото му, обезобразено лице. Бе неузнаваем. Не се различаваше дори цветът на очите му. Помня как хванах ръката му и прошепнах името му. Той почти не можеше да говори. Едвам можеше да вижда, подутите му очи почти се бяха затворили.

— Данте.

— Ари?

— Тук съм — казах.

— Ари? — прошепна той.

— Трябваше да съм тук — казах. — Мразя ги. Мразя ги. — Наистина ги мразех. Мразех ги заради онова, което му бяха направили, и за онова, което бяха причинили на родителите му. Трябваше да съм тук. Трябваше да съм тук.

Почувствах ръката на майка му върху рамото си.

Седях с техните. Просто седях.

— Той ще се оправи, нали?

Госпожа Кинтана кимна.

— Да. Но… — Погледна ме. — Ще бъдеш ли винаги негов приятел?

— Винаги.

— Независимо от всичко?

— Независимо от всичко.

— Той има нужда от приятел. Всеки има нужда от приятел.

— Аз също имам нужда от приятел — казах. Не бях казвал това никога преди.

Нямахме какво да правим в болницата. Само да седим и да се гледаме. Изглежда, че никой от нас не бе в настроение да говори.

Когато си тръгнах, родителите му излязоха с мен. Застанахме пред болницата. Госпожа Кинтана ме погледна.

— Редно е да узнаеш какво се случи.

— Не сте длъжни да ми казвате.

— Мисля, че трябва да ти кажа — рече тя. — Една старица видяла какво се е случило и казала на полицията. — Усетих, че няма да заплаче. — Данте и още едно момче се целували в една уличка. Някакви момчета минавали и ги видели. И… — Тя се опита да се усмихне. — Е, видя какво са му причинили.

— Мразя ги — казах.

— Сам ми каза, че знаеш за Данте.

— На света има и по-лоши неща от момче, което обича да целува други момчета.

— Да, има — каза тя. — Много по-лоши. Имаш ли нещо против да ти кажа какво мисля?

Усмихнах ѝ се и свих рамене.

— Мисля, че Данте е влюбен в теб.

Данте бе прав за нея. Тя наистина знаеше всичко.

— Да — казах. — Е, може би не. Струва ми се, че харесва другото момче.

Сам погледна право към мен.

— Може би другото момче е просто заместител.

— Замества мен?

Той се усмихна неловко.

— Съжалявам. Не биваше да казвам това.

— Няма нищо — казах.

— Трудно е — отвърна той. — Аз… по дяволите, просто се чувствам объркан точно в момента.

Усмихнах му се.

— Знаете ли кое е най-лошото нещо у възрастните?

— Не.

— Невинаги са възрастни. Но аз харесвам точно това у тях.

Той ме взе в обятията си и ме прегърна. После ме пусна.

Госпожа Кинтана ни наблюдаваше.

— Знаеш ли кой е той?

— Кой?

— Другото момче.

— Имам предположение.

— И не те е грижа?

— Какво се предполага да направя? — Усещах, че говоря накъсано. Но отказвах да заплача. За какво да плача? — Не знам какво да правя. — Погледнах госпожа Кинтана и Сам. — Данте ми е приятел. — Исках да им споделя, че никога не бях имал приятел, абсолютно никога, не и истински. Докато не се появи Данте. Да им кажа, че никога, преди да срещна Данте, не бях знаел, че на света съществуват хора като него — хора, които гледат звездите, познават загадките на водата, наясно са, че мястото на птиците е в небесата и не бива да бъдат сваляни с изстрел от грациозните си полети от разни зли и глупави момчета. Исках да им кажа, че той бе променил живота ми и че никога нямаше да бъда същият, абсолютно никога. И че имах чувството, че Данте бе спасил моя живот, а не обратното. И още: че той бе първото човешко същество, освен майка ми, което някога ме бе накарало да искам да говоря за нещата, които ме плашат. Исках да им кажа толкова много неща, но не разполагах с нужните думи. Затова просто глупаво повторих: — Данте ми е приятел.

Тя ме погледна и едвам се усмихна. Беше прекалено тъжна, за да се усмихва.

— Със Сам бяхме прави за теб. Ти си най-сладкото момче на света.

— След Данте — казах.

— След Данте — повтори тя.

Те ме изпратиха до пикапа. А после се сетих:

— Какво е станало с другото момче?

— Избягало — каза Сам.

— А Данте не е.

— Не.

В този момент госпожа Кинтана рухна и заплака.

— Защо не е избягал, Ари? Защо просто не е побягнал?

— Защото е Данте — казах.

Четири

Не знаех, че ще го направя. Не е като да имах план. Почти не мислех.

Понякога правим разни неща не защото мислим, а защото чувстваме. Защото чувстваме твърде много. И невинаги можем да контролирате действията си, когато чувствата ни са твърде силни. Ето я разликата между това да си момче и това да си мъж — момчетата не могат да контролират ужасните неща, които изпитват понякога. А мъжете успяват. В онзи следобед аз бях просто едно момче. Ни най-малко не приличах на мъж.

Бях момче. Момче, което обезумя. Обезумя, полудя.

Качих се в пикапа си и подкарах право към дрогерията, където работеше Данте. Прехвърлях в ума си разговора, който бяхме провели. Спомних си името на момчето. Даниел. Влязох в дрогерията — той бе там. Даниел. Видях табелката с името му. Даниел Г. Момчето, което Данте каза, че искал да целуне. Беше на гишето.

— Аз съм Ари — представих се.

Той ме погледна, изглеждаше паникьосан.

— Приятел съм на Данте — казах.

— Знам — рече той.

— Мисля, че е добре да си вземеш почивка.

— Аз не…

Не изчаках тъпите му оправдания.

— Ще изляза навън и ще те чакам. Ще чакам точно пет минути. И ако не излезеш след пет минути, ще вляза обратно в тази дрогерия и ще ти наритам шибания задник пред целия свят. Ако не ми вярващ по-добре да ме погледнеш в очите и да видиш какво има там.

Излязох. И зачаках. Не минаха и пет минути, преди той да застане пред мен.

— Да се поразходим — казах.

— Не мога да отсъствам дълго — рече той.

Последва ме.

Тръгнахме.

— Данте е в болницата.

— О!

— О?

— Не си отишъл на свиждане. — Той не каза нищо. Прииска ми се да го пребия до безсъзнание още там на място. — Нямаш ли нещо да кажеш, задник такъв?

— Какво искаш да кажа?

— Копеле такова. Нищичко ли не чувстваш?

Виждах, че трепери. Не че ми пукаше.

— Кои бяха?

— За какво говориш?

— Не се ебавай с мен, задник такъв.

— Няма да казваш на никого.

Сграбчих го за яката, а после го пуснах.

— Данте лежи в болница, а единственото, за което ти пука, е на кого ще кажа. На кого ще кажа, задник такъв? Само ми кажи кои бяха.

— Не знам.

— Глупости. Кажи ми сега и няма да ти наритам задника оттук чак до Южния полюс.

— Не ги познавах всичките.

— Колко?

— Четирима.

— Трябва ми само едно име. Само едно.

— Джулиан. Беше един от тях.

— Джулиан Енрикес?

— Същият.

— Кой друг?

— Джо Монкада.

— Кой друг?

— Другите двама не ги познавах.

— И просто остави Данте там?

— Той не искаше да бяга.

— А ти не остана с него?

— Не. Каква полза щеше да има?

— Значи не ти пукаше?

— Разбира се, че ми пукаше.

— Но не се върна, нали? Не се върна да видиш дали той е добре, нали?

— He. — Изглеждаше уплашен.

Блъснах го в стената на една сграда. И си тръгнах.

Пет

Знаех къде живее Джулиан Енрикес. Бях играл бейзбол с него и братята му, когато бях в началното училище. Никога не се бяхме харесвали истински. Не че бяхме врагове или нещо такова. Обикалях известно време с пикапа, после се хванах, че го паркирам пред къщата му. Отидох до входната врата и почуках. Отвори ми малката му сестра.

— Здрасти, Ари — каза тя.

Усмихнах ѝ се. Беше хубава.

— Здрасти, Лулу — казах. Гласът ми бе спокоен и почти дружелюбен. — Къде е Джулиан?

— На работа е.

— Къде работи?

— „Бенис Боди Шоп“.

— Кога приключва? — попитах.

— Обикновено се прибира по някое време след пет.

— Благодаря — казах.

Тя ми се усмихна.

— Да му кажа ли, че си наминал?

— Разбира се — казах.

„Бенис Боди Шоп“. Собственик беше Родригес — един от приятелите на татко. Бяха ходили на училище заедно. Знаех точно къде се намира. Обикалях с пикапа цял следобед и просто чаках да наближи пет. Когато почти стана време, паркирах зад ъгъла. Не исках господин Родригес да ме види. Щеше да задава въпроси и да каже на татко. Не исках въпроси.

Излязох от пикапа си и прекосих улицата срещу автосервиза. Исках да съм сигурен, че ще видя Джулиан, когато излезе от гаража. Когато го зърнах, му махнах да се приближи.

Той пресече улицата.

— Какво става, Ари?

— Не кой знае какво — казах. — Посочих към пикапа си. — Просто се разкарвам наоколо.

— Тоя пикап твой ли е?

— Аха.

— Хубаво возило, vato.

— Искаш ли да го разгледаш хубаво?

Отидохме до пикапа и той прокара ръка по хромираните брони. Коленичи и огледа хромираните рингове. Представих си го как рита проснатия на земята Данте и как го спуквам от бой още там, на място.

— Искаш ли да се повозиш?

— Имам малко работа. Може да наминеш по-късно и ще направим едно кръгче.

Сграбчих го за врата и го вдигнах.

— Влизай вътре — изсъсках.

— Какво те прихваща, по дяволите, Ари?

— Влизай вътре — повторих. Блъснах го към пикапа.

— Мамка му, какво ти става, човече?

Замахна към мен. Само толкова ми трябваше. Просто се развилнях. Носът му кървеше. Това не ме спря. Не след дълго той се свлече на земята. Обиждах го, ругаех го. Всичко ми беше като в мъгла и просто продължавах да го удрям.

После чух глас и усетих как две ръце ме сграбчват. Крещях — ръцете бяха силни и вече не можех да замахна.

Спрях да се боря.

И всичко свърши. Всичко застина неподвижно.

Господин Родригес се взираше в мен.

— Какво, по дяволите, става с теб, Ари? Que te pasa?

Нямах какво да кажа. Забих поглед в земята.

— Какво става тук, Ари? A ver. Dime.[19]

Не можех да говоря.

Гледах как господин Родригес коленичи и помогна на Джулиан да стане от земята. Носът му още кървеше.

— Ще те убия, Ари — прошепна той.

— Ти и кой още? — подхвърлих.

Господин Родригес ме гледаше на кръв. Обърна се към Джулиан:

— Добре ли си?

Джулиан кимна.

— Хайде да те почистим.

Не помръдвах. После понечих да тръгна към пикапа.

Господин Родригес пак ме стрелна с поглед.

— Имаш късмет, че няма да се обадя на ченгетата.

— Хайде, давайте, повикайте ги. Пет пари не давам. Обаче преди да им се обадите, по-добре питайте Джулиан какви ги е свършил.

Качих се в пикапа си и потеглих.

Шест

Забелязах, че по кокалчетата на пръстите ми и по ризата ми има кръв, едва когато стигнах с пикапа до вкъщи.

Просто си седях там.

Нямах план. Щях да си седя там цяла вечност — всъщност това бе планът ми.

Не знам колко време съм седял. Започнах да треперя. Знаех, че бях превъртял, но не можех да си го обясня. Може би така става, когато полудееш. Просто не можеш да го обясниш. Нито на себе си, нито на когото и да било. А най-лошото в полудяването е, че когато вече не си луд, просто не знаеш какво да мислиш за себе си.

Татко излезе от къщата и застана на предната веранда. Погледна ме. Изражението му не ми хареса.

— Трябва да говоря с теб — каза той. Никога преди не ми бе казвал това. Никога. Не и така. Гласът му ме изплаши.

Излязох от пикапа и седнах на предните стъпала на верандата.

Татко седна до мен.

— Току-що ми се обади господин Родригес.

Не отвърнах.

— Какво става с теб, Ари?

— Не знам — казах. — Нищо.

— Нищо ли? — Долових гнева в гласа на татко.

Загледах се в окървавената си риза.

— Ще си взема душ.

Татко ме последва в къщата.

— Ари?

Мама бе в коридора. Не можех да понеса начина, по който ме гледаше. Спрях и наведох очи към пода. Не можех да спра треперенето. Цялото ми тяло трепереше.

Взрях се в ръцете си. Нищо не можеше да спре треперенето.

Баща ми ме улови за ръката: не грубо или жестоко, но не и леко. Беше силен. Поведе ме към дневната и ме сложи да седна на дивана. Мама седна до мен, а той — на стола си. Бях вцепенен и безмълвен.

— Говори — каза баща ми.

— Исках да го нараня — казах.

— Ари? — Майка ми просто ме гледаше. Мразех това стъписано изражение. Защо не вярваше, че искам да нараня някого?

Отвърнах на погледа ѝ.

— Наистина исках да го нараня.

— Брат ти нарани някого веднъж — прошепна тя. А после се разплака. И не можех да го понеса. Мразех се толкова много… Просто я гледах как плаче, а накрая казах:

— Не плачи, мамо, моля те, не плачи.

— Защо, Ари? Защо?

— Счупил си носа на онова момче, Ари. И единствената причина да не си в някой полицейски участък е защото Елфиш Родригес е стар приятел на баща ти. Трябва да платим за посещението на момчето в болницата. Ти трябва да платиш, Ари.

Не казах нищо. Знаех какво си мислят. Първо брат ти, а сега и ти.

— Съжалявам — смотолевих. Дори на мен ми звучеше неубедително. Но част от мен не съжаляваше, а се радваше, че бях счупил носа на Джулиан. Съжалявах единствено, че бях наранил мама.

— Съжаляваш, Ари? — На лицето му беше изписано едно такова изражение… Изглеждаше железен.

Аз също можех да съм твърд като стомана.

— Аз не съм брат си — казах. — Никак не ми е приятно, че мислите така. Не искам да живея в шиб… — възпрях се да използвам тази дума пред мама. — Омразно ми е, че живея в сянката му. Мразя това. Не искам да бъда добро момче само за да ви угодя.

Те мълчаха.

— Не съм сигурен, че съжалявам — казах.

Баща ми отвърна решително на погледа ми.

— Ще продам пикапа ти.

Кимнах:

— Хубаво. Продай го.

Майка ми бе спряла да плаче. Имаше странно изражение. Нито меко, нито твърдо. Просто странно.

— Искам да ми кажеш защо, Ари.

Поех си въздух.

— Добре — казах. — И ще ме изслушате?

— Защо да не те изслушаме? — Гласът на татко бе твърд.

Погледнах го.

После погледнах мама.

После сведох очи към пода.

— Те нараниха Данте — прошепнах. — Дори не мога да ви опиша на какво прилича. Трябва да видите лицето му. Пукнали са му няколко ребра. Оставили го да лежи в една уличка. Като някакво нищожество. Като боклук. Като лайно. Сякаш е едно нищо. И ако беше умрял, нямаше да им пука. — Започнах да плача. — Искате да говоря? Ще говоря. Искате да ви кажа? Ще ви кажа. Целувал е друго момче.

Не знам защо, но не можех да спра да плача. А после спрях и разбрах, че съм истински ядосан. По-гневен, отколкото съм бил някога в живота си.

— Били четирима. Другото момче избягало. Но Данте останал. Защото е такъв. Той не бяга.

Погледнах татко.

Той не каза нито дума.

Майка ми се бе преместила по-близо до мен. Не можеше да спре да разресва косата ми с пръсти.

— Толкова се срамувам — прошепнах. — Исках да ги нараня в отговор.

— Ари? — Гласът на баща ми бе мек. — Ари, Ари, Ари. Водиш тази война по най-лошия възможен начин.

— Не зная как да я водя, татко.

— Редно е да помолиш за помощ — каза той.

— Не знам как да направя и това…

Седем

Когато излязох от банята, татко го нямаше.

Мама беше в кухнята. Кафявият пощенски плик с името на брат ми бе на масата. Мама пиеше вино.

Седнах срещу нея.

— Понякога пия бира — казах.

Тя кимна.

— Не съм ангел, мамо. Не съм светец. Аз съм просто Ари. Аз съм просто сбърканият Ари.

— Никога не казвай това.

— Вярно си е.

— Не, не е. — Гласът ѝ бе силен и твърд. — Изобщо не си сбъркан. Ти си сладък, добър и почтен. — Тя отпи от виното си.

— Нараних Джулиан — казах.

— Да, това не е била много умна постъпка.

— И не много мила.

Тя почти се засмя:

— Не, изобщо не е мила. — Прокара ръце по плика. — Съжалявам — каза. Отвори го и извади снимка. — Това си ти. Ти и Бернардо. — Подаде ми снимката. Бях малко момче и брат ми ме държеше в прегръдките си. И се усмихваше. Бе красив и усмихнат, а аз се смеех.

— Ти го обичаше толкова много — каза тя. — И съжалявам. Както казах, Ари, невинаги правим каквото трябва, нали знаеш? Невинаги казваме правилните неща. Понякога е твърде болезнено да погледнеш нещо. Така че не го правиш. Просто не гледаш. Но то няма да се махне, Ари. — Тя ми подаде плика. — Всичко е вътре. — Не плачеше. — Той уби човек, Ари. Уби човек с голи юмруци. — Почти се усмихна. Но това бе най-тъжната усмивка, която бях виждал. — Не съм казвала това никога преди — прошепна тя.

— Още ли боли много?

— Много, Ари. Дори след всичките тези години.

— Винаги ли ще боли?

— Винаги.

— Как издържаш?

— Не знам. Всички сме принудени да понасяме разни неща, Ари. Всички. Баща ти трябва да понася войната и онова, което му е причинила. Ти трябва да понасяш собственото си болезнено пътуване към възмъжаването. А то е болезнено за теб, нали, Ари?

— Да — казах.

— А аз трябва да понеса брат ти, стореното от него, срама от него, отсъствието му.

— Вината не е твоя, мамо.

— Не знам. Мисля, че майките винаги се обвиняват. Както и бащите.

— Мамо?

Исках да я докосна. Но не го направих. Просто я погледнах и се опитах да се усмихна.

— Не знаех, че мога да те обичам толкова много.

И тогава усмивката ѝ вече не бе тъжна.

— Hijo de mi corazon, ще ти кажа една тайна. Ти ми помогна да го понеса. Помагаш ми да понеса всичките си загуби. Ти, Ари.

— Не казвай това, мамо. Само ще те разочаровам.

— He, amor. Никога.

— Това, което направих днес… Наранихте.

— Не — каза тя. — Мисля, че разбирам.

Но начинът, по който го изрече… Сякаш разбираше нещо за мен, което никога не бе разбирала напълно преди. Винаги имах чувството, че когато ме погледнеше, се опитваше да ме открие, да проумее кой съм. В този момент обаче сякаш ме виждаше, сякаш ме познаваше. Но това ме обърка.

— Разбираш какво, мамо?

Тя побутна плика към мен.

— Няма ли да го разгледаш?

Кимнах.

— Да. Не точно сега.

— Страх ли те е?

— Не. Да. Не знам. — Прокарах пръст по името на брат си. Седяхме там, мама и аз, много дълго време.

Тя отпиваше от чашата си е вино, а аз разглеждах снимки на брат си.

Брат ми като бебе, брат ми в ръцете на баща ми, брат ми със сестрите ми.

Брат ми, седнал на предните стъпала на къщата.

Брат ми като малък, отдаващ чест на баща ми в униформа.

Брат ми, брат ми.

Майка ми ме гледаше. Беше вярно. Никога не я бях обичал повече.

Осем

— Къде отиде татко?

— Да се види със Сам.

— Защо?

— Иска да говори с него.

— За какво?

— За случилото се. Нали знаещ баща ти и Сам са приятели. — Интересно — казах. — Татко е по-възрастен.

Тя се усмихна.

— И какво от това?

— Да, наистина, какво от това.

Девет

Може ли да поставя в рамка тази и да я сложа в стаята си? — Беше снимка, на която брат ми отдаваше чест на баща ми.

— Да — каза тя, — обожавам тази.

— Той плака ли? Когато татко тръгна за Виетнам?

— Дни наред. Беше неутешим.

— Ти страхуваше ли се, че татко няма да се върне?

— Не мислех за това. Заставих се да не мисля за това. — Засмя се. — Бива ме в това.

— И мен — казах. — И през цялото време си мислех, че съм наследил тази черта от татко.

Засмяхме се.

— Може ли да сложим тази снимка в дневната? Имаш ли нещо против, Ари?

Това бе денят, в който брат ми се завърна у дома. Странно и необяснимо, но брат ми се прибра.

Мама не отговаряше на ненаситните ми въпроси. Татко го направи. Понякога тя слушаше, докато той и аз си говорехме за Бернардо. Мама винаги мълчеше.

Обичах я заради мълчанието ѝ.

Или може би просто го разбирах.

Обичах и татко — заради внимателния начин, по който говореше. Вече ми ставаше ясно, че той е внимателен човек. Да бъдеш внимателен е хората и е думите, бе рядко и прекрасно.

Десет

Ходех на свиждане на Данте всеки ден. Той остана в болницата около четири дни. Трябваше да се уверят, че е добре, защото бе получил мозъчно сътресение.

Ребрата го боляха.

Лекарят каза, че ще е нужно известно време, докато ребрата заздравеят. Но не бяха счупени. Това щеше да е по-лошо. Натъртванията щяха да заздравеят от само себе си. Поне външните.

Никакво плуване. Всъщност не можеше да прави кой знае какво — само да лежи и да бездейства. Но Данте обичаше да се излежава и да мързелува. Това беше хубавото.

Беше различен. По-тъжен.

В деня, когато се прибра у дома от болницата, плака. Аз го прегръщах. Мислех, че никога няма да спре.

Знаех, че част от него никога нямаше да е същата.

Бяха спукали не само ребрата му.

Единайсет

— Добре ли си, Ари? — госпожа Кинтана ме гледаше изучаващо, точно както правеше и мама. Седях срещу родителите на Данте до кухненската им маса. Данте спеше. Понякога, когато ребрата го наболяваха, вземаше хапче. Таблетките го успиваха.

— Да, добре съм.

— Сигурен ли си?

— Мислите, че имам нужда от терапевт ли?

— Няма нищо лошо в това да отидеш на консултация е терапевт, Ари.

— Думи на истински терапевт — казах.

Госпожа Кинтана поклати глава.

— Не беше такъв всезнайко, преди да започнеш да се мотаеш със сина ми.

Засмях се.

— Добре съм — повторих. — Защо да не съм?

Съпрузите Кинтана се спогледаха.

— Това типично за родителите ли е?

— Кое?

— Тези погледи, които майките и татковците обичат да си отправят. Сам се засмя.

— Да, предполагам.

Знаех, че двамата е татко са разговаряли. Знаех, че е наясно какво бях направил. И двамата бяха наясно.

— Знаеш кои са момчетата, нали, Ари? — Госпожа Кинтана отново бе възприела строгото си държание. Не че имах нещо против.

— Знам кои са две от тях.

— А другите две?

Исках да се пошегувам:

— Бас ловя, че мога да ги убедя да се разприказват.

Госпожа Кинтана се засмя. Това ме изненада.

— Ари — каза тя. — Ти си щуро момче.

— Да, предполагам, че съм.

— Всичко опира до лоялността — каза тя.

— Да, предполагам.

— Но, Ари, можеше да си навлечеш големи неприятности.

— Беше грешно. Знам, че бе нередно. Просто го направих. Не мога да го обясня. Никога няма да направят нещо на онези момчета, нали?

— Може би не.

— Да — казах, — все едно пък ченгетата наистина работят по този случай.

— Не ме е грижа за другите момчета, Ари. — Сам ме гледаше право в очите. — Грижа ме е за Данте. И за теб.

— Добре съм — казах.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм.

— И няма да тръгнеш да търсиш другите момчета?

— Мина ми през ума.

Този път госпожа Кинтана не се засмя.

— Обещавам.

— По-голям си от тази ситуация — каза тя.

Искаше ми се да ѝ повярвам.

— Но няма да платя за счупения нос на Джулиан.

— Каза ли на баща си?

— Не още. Но ще му кажа, че ако онези копе… — млъкнах. Не довърших думата, която бях започнал. Имаше други думи, които да използвам. — Ако онези типове не са длъжни да платят за болничния престой на Данте, тогава и аз не съм длъжен да плащам за посещението на Джулиан в спешното отделение. Ако татко иска да ми вземе пикапа, мен ме устройва.

Госпожа Кинтана се подсмихваше дяволито. Не ѝ се случваше често.

— Вече ми сподели какво е казал баща ти.

— И още нещо. Джулиан може да се обади на ченгетата, ако иска. — Сега и аз се хилех. — Мислите ли, че това ще стане?

— Много те бива с опасните ситуации, нали, Ари? — Хареса ми изражението на Сам.

— Знам едно-друго.

Дванайсет

Татко не се зае да спори с мен за отказа ми да платя сметката за лечението на Джулиан. Погледна ме и каза:

— Предполагам, че просто си решил да уредиш нещата извън съда. — Просто кимаше ли, кимаше замислено. — Сам е говорил със старицата. Никога не би могла да разпознае онези момчета. Дори и след милион години.

Бащата на Джулиан се отби и поговори с татко. Не изглеждаше много щастлив, когато си тръгна.

Татко не ми взе пикапа.

Тринайсет

Изглеждаше, че с Данте нямахме кой знае какво да си кажем.

Взимах книги с поезия от баща му и му четях. Понякога той казваше: „Прочети онова стихотворение отново“. И аз го прочитах. Не знам какво не бе наред между нас през последните дни на лятото. В някои отношения се чувствах по-близък до него. В други обаче — много, много далече.

Никой от двама ни не се върна на работа. След случилото се всичко ми се струваше напълно безсмислено.

Един ден си направих дебелашка шега:

— Защо лятото трябва винаги да свършва с единия от нас, натрошен на парчета?

Никой от двама ни не се засмя.

Не заведох Легс да го види, защото тя обичаше да скача върху него и можеше да го нарани. На Данте му бе мъчно за нея. Но беше наясно, че постъпвам правилно.

Една сутрин отидох у Данте и му показах всички снимки на брат ми. Разказах му историята, както я разбирах, от вестникарските изрезки, от въпросите, на които баща ми отговори.

— Значи искаш да чуеш цялата история? — попитах.

— Разкажи ми — каза той.

И на двама ни бе дотегнало от поезия, дотегнало ни бе да не говорим.

— Добре. Брат ми бил на петнайсет години. Бил гневен. Той винаги бил гневен. Това го разбрах най-вече от сестрите си. Предполагам, че е бил подъл, или… не знам, явно се е родил ядосан. И така — една вечер се шляел из улиците в центъра и си търсел белята. Така каза баща ми. Каза: „Бернардо вечно си търсеше белята“. Взел си проститутка.

— Откъде е намерил пари?

— Не знам. Що за въпрос е това?

— Когато беше на петнайсет, ти имаше ли пари за проститутка?

— Когато бях на петнайсет? Казваш го, все едно е било преди сума ти време. По дяволите, имах пари само за някое десертче.

— Това имам предвид.

Погледнах го.

— Може ли да довърша?

— Извинявай.

— Проститутката се оказва мъж.

— Какво?

— Бил е травестит.

— Леле.

— Аха. Брат ми превърта.

— Колко превърта?

— Убил онзи тип с голи юмруци.

Данте не знаеше какво да отвърне.

— Боже — каза.

— Да. Боже.

Мина дълго време, преди някой от двама ни да каже нещо.

Най-накрая погледнах Данте:

— Знаеш ли какво е травестит?

— Да. Разбира се.

— Разбира се, че знаеш.

— Ти не знаеше ли какво е травестит?

— Откъде да знам?

— Ти си невинна душа, Ари, знаеш ли това?

— Не толкова невинна — казах. — Историята става по-тъжна.

— Как може историята да стане по-тъжна?

— Убил още някого.

Данте не каза нищо. Чакаше ме да довърша.

— Бил в център за задържане на малолетни престъпници. Предполагам, че един ден отново развъртял юмруци. Мама е права. Нещата не си отиват просто така, понеже ние искаме да се махнат.

— Съжалявам, Ари.

— Да, нищо не можем да направим, нали? Но това е хубаво, Данте. Искам да кажа, не е хубаво за брат ми. Не знам дали някога нещо ще бъде наред с него. Но е хубаво, че всичко излезе наяве, нали разбираш. На бял свят. — Погледнах го. — Може би някой ден ще го познавам. Може би някой ден.

Той ме наблюдаваше.

— Имаш такъв вид, сякаш ще се разплачеш.

— Няма. Просто е твърде тъжно, Данте. И знаеш ли какво? Мисля, че съм като него.

— Защо? Защото счупи носа на Джулиан Енрикес?

— Значи знаеш?

— Да.

— Защо не ми каза, че знаеш?

— Защо ти не ми каза, Ари?

— Не се гордея със себе си, Данте.

— Защо ти беше да го правиш?

— Не знам. Той те нарани. Исках да го нараня в отговор. Постъпих глупаво. — Погледнах го. — Синините около очите ти са почти изчезнали.

— Почти — каза той.

— Как са ребрата?

— По-добре. В някои нощи ми е трудно да спя. Затова вземам обезболяващо. Мразя ги.

— Няма да излезе добър наркоман от теб.

— Може би не. Марихуаната наистина ми хареса. Ама наистина.

— Може би майка ти трябва да те интервюира за оная книга, дето я пише.

— Е, тя вече ми дръпна едно яко конско.

— Как е разбрала?

— Нали все това ти повтарям. Тя е като Бог. Знае всичко.

Опитах се да не се засмея, но не можах да се сдържа. Данте също се засмя. Но смехът му причиняваше болка. Заради пукнатите ребра.

— Не си — каза той. — Изобщо не си като брат си.

— Не знам, Данте. Понякога си мисля, че никога няма да разбера себе си. Не съм като теб. Ти знаеш точно кой си.

— Невинаги — каза той. — Мога ли да те питам нещо?

— Разбира се.

— Смущава ли те това, че съм целувал Даниел?

— Мисля, че Даниел е лайно.

— Не е. Свестен е. Привлекателен е.

— Привлекателен е? Що за повърхностно изказване е това? Той е лайно, Данте. Просто те е оставил там.

— Звучиш, сякаш ти пука повече, отколкото на мен.

— Е, би трябвало да ти пука.

— Ти нямаше да постъпиш така, нали?

— Не.

— Радвам се, че счупи носа на Джулиан.

Двамата се засмяхме.

— Даниел не го е грижа за теб.

— Уплаши се.

— И какво от това? Всички се плашим.

— Ти не, Ари. Ти не се плашиш от нищо.

— Не е вярно. Но нямаше да ги оставя да ти причинят това.

— Може би просто обичаш да се биещ Ари.

— Може би.

Данте ме погледна. Просто продължаваше да ме гледа.

— Зяпаш ме — казах.

— Може ли да ти кажа една тайна, Ари?

— Мога ли да те спра?

— Не ти харесва да знаеш тайните ми.

— Понякога твоите тайни ме плашат.

Данте се засмя.

— Не целувах наистина Даниел. В главата си целувах теб.

Свих рамене.

— Трябва да си намериш нова глава, Данте.

Той изглеждаше малко тъжен:

— Да. Предполагам.

Четиринайсет

Събудих се рано. Слънцето още не се беше показало, втората седмица на август. Лятото свършваше. Поне онази част от него, в която нямаше училище.

Последната година в гимназията. А после — животът. Може би такъв беше редът. Гимназията бе само пролог към истинския роман. Всеки има възможност да те пише — но завършиш ли училище, пада ти се самият ти да пишеш. При завършването човек събира писалките на учителите и на родителите си и получава собствена писалка. И може да поеме цялото писане. Да. Няма ли да е сладко?

Седях на леглото си и прокарвах пръсти по белезите на краката си. Белези. Знак, че си бил наранен. Знак, че си се изцелил.

Бях ли наранен?

Бях ли излекуван?

Може би просто живеехме между нараняването и изцеляването. Като баща ми. Мисля, че именно там живееше той. В онова междинно пространство. В онзи екотон. Мама също. Бе заключила брат ми някъде дълбоко в себе си. И сега се опитваше да го пусне на свобода.

Отново и отново прокарвах пръст нагоре и надолу по белезите си.

Легс лежеше там с мен. И гледаше. Какво виждаш, Легс? Какво виждаш? Къде си живяла, преди да дойдеш при мен? Дали някой е наранил и теб?

Отиваше си още едно лято.

Какво щеше да стане с мен, след като завършех? Колеж? Още учене. Може би щях да се преместя в друг град, на друго място. Може би другаде летата щяха да са различни.

Петнайсет

— Какво обичаш, Ари? Какво обичаш истински?

— Обичам пустинята. Господи, обичам пустинята. — Толкова е самотна.

— Така ли?

Данте не разбираше. Наистина бях непознаваем.

Шестнайсет

Реших да отида да плувам. Пристигнах тъкмо когато басейнът отваряше, така че успях да преплувам няколко дължини на спокойствие, преди да стане пренаселено. Спасителите бяха там и си приказваха за момичета. Не им обръщах внимание. Те на мен — също.

Плувах ли, плувах, докато краката и дробовете ме заболяха. После си починах. А след това поплувах още малко. Чувствах водата върху кожата си. Спомних си деня, когато се запознах с Данте. „Искаш ли да те науча да плуваш?“ Спомних си пискливия му глас и как бе надрасъл алергиите си, как гласът му се бе променил и бе станал по-плътен. Също и моят. Сетих се какво бе казала мама: „Говориш като мъж“. Беше по-лесно да говоря като мъж, отколкото да бъда такъв.

Когато излязох от басейна, забелязах, че едно момиче ме гледа. Усмихна се.

Усмихнах се в отговор.

— Здрасти. — Помахах.

— Здрасти. — Тя помаха в отговор. — В „Остин“ ли учиш?

— Аха.

Струваше ми, че иска да продължим да си говорим. Но не знаех какво друго да кажа.

— Кой курс?

— Последен.

— Аз съм във втори.

— Изглеждаш по-голяма — казах.

Тя се усмихна.

— Зряла съм.

— Аз не съм — казах. Това я разсмя. — Чао — рекох.

— Чао — рече тя.

Зрял. Мъж. Какво точно значеха тези думи?

Отидох до къщата на Данте и почуках на вратата. Отвори ми Сам.

— Здрасти — казах.

Сам изглеждаше спокоен и щастлив.

— Здрасти, Ари. Къде е Легс?

— Вкъщи. — Дръпнах влажната хавлиена кърпа, която бях преметнал през рамо. — Ходих да плувам.

— Данте ще ти завиди.

— Как се справя той?

— Добре. Оправя се. От доста време не си идвал. Липсваше ни. — Въведе ме в къщата. — В стаята си е. — Поколеба се за момент. — Има компания.

— О — казах. — Мога да си вървя.

— Не се притеснявай. Давай, качи се.

— Не искам да го смущавам.

— Не се прави на луд.

— Мога да си вървя. Не е голяма работа. Просто се връщах от плуване…

— Даниел е при него — каза той.

— Даниел?

Мисля, че забеляза изражението ми.

— Не го харесваш особено, нали?

— Ами… той на практика заряза Данте — казах.

— Не бъди толкова суров към хората, Ари.

Наистина ме ядосаха думите му.

— Предайте на Данте, че съм наминал — казах.

Седемнайсет

— Татко каза, че си се разстроил?

— Не съм се разстроил. — Входната врата бе отворена и Легс лаеше по едно минаващо куче. — Само минутка — казах. — Легс! Престани! Занесох телефона в кухнята и седнах на масата.

— Добре — казах. — Виж, не съм се разстроил.

— Мисля, че татко би се досетил.

— Какво значение има, мамка му?

— Виждаш ли? Наистина си разстроен.

— Просто не бях в настроение да виждам приятеля ти Даниел.

— Какво ти е направил?

— Нищо. Просто не го харесвам.

— Защо не можем всички да бъдем приятели?

— Копелето те остави там да умреш, Данте.

— Говорихме за това. Всичко е наред.

— Добре тогава. Хубаво.

— Държиш се откачено.

— Данте, понякога си такъв лайнар, това известно ли ти е?

— Виж — каза той. — Отиваме на купон довечера. Ще ми е приятно да дойдеш.

— Пак ще говорим — казах. Затворих телефона.

Слязох в мазето и два часа вдигах тежести. Вдигах ли, вдигах, докато ме заболя всяка част от тялото.

Болката не бе чак толкова лошо нещо.

Взех си душ. Легнах на леглото си. Сигурно съм заспал. Когато се събудих, Легс бе облегнала глава на корема ми. Започнах да я милвам. Чух гласа на мама в стаята.

— Гладен ли си?

— Не — казах. — Всъщност не.

— Сигурен ли си?

— Да. Колко е часът?

— Шест и трийсет.

— Леле. Сигурно съм бил уморен.

Тя ми се усмихна.

— Може би е заради тренировките?

— Сигурно.

— Нещо не е наред ли?

— Не.

— Сигурен ли си?

— Просто съм уморен.

— Доста силно блъскаш онези тежести, не мислиш ли?

— Не.

— Когато си разстроен, вдигаш тежести.

— Това поредната ти теория ли е, мамо?

— Повече от теория е, Ари.

Осемнайсет

Данте се обади.

Не казах нищо.

— Ще му върнеш ли обаждането?

— Разбира се.

— През изминалите четири-пет дни само се мотаеш из къщи и си потиснат. Цупиш се и вдигаш тежести.

Мотая се потиснато. Сетих се как ме наричаше винаги Джина: „Меланхоличното момче“.

— Не се мотая потиснато. И не се занимавам само с вдигане на тежести. Чета. И си мисля за Бернардо.

— Наистина ли?

— Да.

— Какво си мислиш?

— Мисля, че искам да започна да му пиша.

— Той връщаше всичките ми писма.

— Наистина ли? Може би няма да върне моите.

— Може би не — каза тя. — Струва си да опиташ. Защо не?

— Ти спря ли да пишеш?

— Да, спрях, Ари. Болеше твърде много.

— Има логика — казах.

— Просто недей да се разочароваш твърде много, Ари, става ли? Не очаквай твърде много. Баща ти отиде да го види веднъж.

— Какво стана?

— Брат ти отказал да го види.

— Той мрази ли теб и татко?

— Не. Не мисля. Мисля, че е ядосан на себе си. И мисля, че се срамува.

— Би трябвало да го преодолее. — Не знам защо, но ударих стената с юмрук.

Майка ми се втренчи в мен.

— Съжалявам — казах. — Не знам защо направих това.

— Ари?

— Какво?

Имаше нещо в лицето ѝ. Онова сериозно, загрижено изражение. Не бе ядосана, не изглеждаше строга.

— Какво има, Ари?

— Казваш това, сякаш имаш друга теория за мен.

— Можеш да се обзаложиш, че имам — каза тя. Но гласът ѝ бе толкова мил, нежен и сладък. Стана от кухненската маса и си наля чаша вино. Извади две бири, сложи едната пред мен, а другата — в центъра на масата. — Баща ти чете. Ще ида да го извикам.

— Какво става, мамо?

— Семейна среща.

— Семейна среща ли? Какво е това?

— Нещо ново — каза тя. — От тук нататък ще имаме повече такива.

— Плашиш ме, мамо.

— Хубаво. — Тя излезе от кухнята. Взрях се в бирата. Докоснах студеното стъкло. Не знаех дали от мен се очаква да пия от нея, или само да я зяпам. Може би това беше номер. Мама и татко влязоха в кухнята и седнаха срещу мен. Баща ми отвори бирата си. После и моята. Отпи.

— Капан ли ми устройвате?

— Отпусни се — каза баща ми. Отпи отново от бирата си. Майка ми отпи от виното си. — Не искаш ли да изпиеш една бира с майка си и с баща си?

— Всъщност не — казах. — Против правилата е.

— Нови правила — каза мама.

— Една бира е твоя старец няма да те убие. Не е като да не си пил преди. Какво толкова?

— Това е наистина щуро — казах. Отпих от бирата. — Сега доволен ли си?

Татко беше много сериозен.

— Разказвал ли съм ти за някоя от престрелките, в които участвах, докато бях във Виетнам?

— О, да, разбира се — казах. — Тъкмо си мислех за всички онези истории за войната, които ми разказваш.

Баща ми се пресегна през масата и взе ръката ми в своята.

— Това си го заслужих. — Продължаваше да стиска ръката ми. После я пусна.

— Бяхме на север. Северно от Дананг.

— Ти там ли беше — в Дананг?

— Това бе на практика вторият ми дом. — Усмихна ми се криво. — Бяхме на разузнавателна мисия. От няколко дни положението беше доста спокойно. Бе сезонът на мусоните. Господи, мразех онези безкрайни дъждове. Движехме се точно пред един конвой. Районът беше прочистен. Бяхме там, за да се уверим, че хоризонтът е чист. После адът се отприщи. Във всички посоки полетяха куршуми. Избухваха гранати. Бяхме попаднали в засада. Не беше за пръв път. Но този път бе различно.

От всички посоки се чуваше стрелба. Най-добре беше просто да се изтеглим. Бекет повика хеликоптер да ни измъкне. Имаше един тип. Много свестен. Господи, беше толкова млад. На деветнайсет години. Беше само момче. — Татко поклати глава. — Казваше се Луи. Луизианец от Лафайет. — По лицето на татко се стичаха сълзи. Отпи от бирата си. — Не трябваше да оставяме повалени войници. Това бе правилото. Не изоставяш никого. Не оставяш човек да умре. — Виждах лицето на мама и категоричния ѝ отказ да заплаче. — Помня как тичах към хеликоптера, Луи бе точно зад мен, навсякъде летяха куршуми. Мислех, че с мен е свършено. А после Луи падна. Изкрещя името ми. Исках да се върна. Последният ми спомен бе как Бекет ме издърпва на борда на хеликоптера. Даже не знаех, че съм прострелян. Оставихме го там. Луи. Оставихме го. — Гледах как татко сгуши глава в ръцете си и захлипа. В плача на мъж, който изпитва болка, има нещо, наподобяващо воя на ранено животно. Сърцето ми се късаше. През цялото това време бях искал татко да ми разкаже нещо за войната, а сега ми бе непоносимо да виждам жестоката му болка: колко прясна беше тя след толкова много години, колко жива и силна…

— Не знам дали вярвах във войната, Ари. Май не. Мисля много за това. Но се записах като доброволец. И не знам какво изпитвах към тази страна. Със сигурност знам, че единствената страна, която имах, бяха мъжете, които се биеха рамо до рамо. Те бяха моята страна, Ари. Те. Луи, Бекет, Гарсия, Ал и Джио — моята страна. Не се гордея с всичко, което направих в тази война. Невинаги бях добър войник. Невинаги съм бил добър човек. Войната ни причини нещо — на мен, на всички нас. Но мъжете, които оставихме… Те са онези, които пристигат в сънищата ми.

Отпих от бирата си. Татко отпи от своята. Мама отпи от чашата си с вино. Всички мълчахме, както ми се стори, дълго време.

— Понякога го чувам — каза баща ми. — Луи. Чувам го да ме вика по име. Не се върнах.

— Ти също щеше да загинеш — прошепнах.

— Може би. Но не си свърших работата.

— Татко, недей. Моля те… — Почувствах как мама се пресяга през масата, разресва косата ми с ръце и изтрива сълзите ми. — Не е нужно да говориш за това, татко. Не трябва.

— Може би трябва. Може би е време да спра сънищата. — Той се облегна на майка ми. — Не мислиш ли, че е време, Лили?

Мама не отговори.

Татко ми се усмихна.

— Преди няколко минути майка ти влезе в дневната и измъкна от ръцете ми книгата, която четях. И каза: „Говори с него. Говори с него, Хайми“. Заяви го с онзи свой фашистки тон.

Майка ми се засмя.

— Ари, време е да спреш да бягаш.

Погледнах татко.

— От какво?

— Нима не знаеш?

— Какво?

— Ако продължаваш да бягащ това ще те убие.

— Какво, татко?

— Ти и Данте.

— Аз и Данте ли? — Погледнах мама, а после и татко.

— Данте е влюбен в теб — каза той. — Съвсем очевидно е. Той не го крие от себе си.

— Не мога да му помогна за това, татко.

— Не, не можеш.

— А освен това, татко, мисля, че го е преодолял. Пада си по онова момче, Даниел.

Баща ми кимна.

— Ари, проблемът не е само, че Данте е влюбен в теб. Истинският проблем — за теб — е, че ти си влюбен в него.

Не казах нищо. Постоянно се взирах в лицето на мама. А после и в лицето на татко.

Не знаех какво да кажа.

— Не съм сигурен… не мисля, че е вярно. Просто не мисля така. Имам предвид…

— Ари, аз го виждам. Ти му спаси живота. Защо според теб го направи? Защо, без дори да помислиш, се хвърли през улицата и изблъска Данте от пътя на движеща се кола? Мислиш, че просто се е случило? Пък аз мисля, че просто не би могъл да понесеш мисълта да го изгубиш. Защо би рискувал собствения си живот, за да спасиш Данте, ако не го обичаше?

— Защото ми е приятел.

— А защо спука от бой някакъв тип, който го е наранил? Всичките ти инстинкти, Ари, всичките до един, ми подсказват нещо. Ти обичаш това момче.

Продължавах да се взирам в масата.

— Мисля, че го обичаш повече, отколкото можеш да понесеш.

— Татко? Татко, не. Не мога. Не мога. Защо казваш тези неща?

— Защото ми е непоносимо да те виждам толкова самотен. Защото те обичам, Ари. — Мама и татко гледаха как плача. Струваше ми се, че никога няма да спра. Но не стана така. Успокоих се и отпих дълга глътка от бирата си. — Татко, мисля, че ми харесваше повече, когато не говореше.

Майка ми се засмя. Обичах смеха ѝ. А после и татко се засмя. Аз ги последвах.

— Какво да правя? Толкова се срамувам.

— От какво се срамуваш? — попита мама. — Че обичаш Данте?

— Аз съм момче. Той е момче. Предполага се, че това не е нормално.

Мамо…

— Знам — каза тя. — Офелия ме научи на някои неща, знаеш ли? Всички онези писма. Наистина научих някои неща. А баща ти е прав. Не можеш да бягаш. Не и от Данте.

— Мразя се.

— Недей, amor. Те adoro. Вече изгубих един син. Не смятам да изгубя още един. Не си сам, Ари. Знам, че ти се струва така. Но не си.

— Как можеш да ме обичаш толкова много?

— Как бих могла да не те обичам? Ти си най-прекрасното момче на света.

— Не съм.

— Си. Си.

— Какво да правя?

Гласът на баща ми бе мек и топъл:

— Данте не е избягал. Постоянно си го представям как поема всички онези удари. Но не е избягал.

— Добре — казах. Поне веднъж в живота си разбирах идеално баща си.

А той разбираше мен.

Деветнайсет

— Данте?

— Звънях ти всеки ден през последните пет дни. — Имам грип.

— Дебелашка шега. Майната ти, Ари.

— Защо си толкова ядосан?

— Защо ти си толкова ядосан?

— Вече не съм.

— Тогава може би е мой ред.

— Добре, така е честно. Как е Даниел?

— Ти си лайнар, Ари.

— Не. Даниел е лайнар.

— Той не те харесва.

— И аз не го харесвам. Та значи, той какъв ти е? Новият ти най-добър приятел?

— Нищо подобно.

— Целувате ли се?

— Теб какво те засяга?

— Просто питам.

— Не искам да го целувам. Той е едно нищо.

— Е, какво стана?

— Той е самомнителен, надут лайнар. И дори не е умен. И майка ми не го харесва.

— Сам какво мисли за него?

— Татко не се брои. Той харесва всички.

Това ме разсмя.

— Не се смей. Защо беше ядосан?

— Можем да поговорим за това — казах.

— Да, все едно те бива в това.

— Остави ме на мира, Данте.

— Добре.

— Добре. Какво ще правиш довечера?

— Родителите ни отиват да играят боулинг.

— Сериозно?

— Говорят си много.

— Така ли?

— Ти нищо ли не знаеш?

— Предполагам, че понякога съм малко отчужден.

— Малко ли?

— Полагам усилия, Данте.

— Кажи, че съжаляваш. Не обичам хора, които не умеят да казват, че съжаляват.

— Добре. Съжалявам.

— Добре. — Усетих, че се усмихва. — Искат да идем с тях.

— На боулинг?

Двайсет

Данте седеше на предната веранда и чакаше. Изтича надолу по стъпалата и скочи в пикапа.

— „Боулинг“ звучи наистина досадно.

— Някога ходил ли си?

— Разбира се, че съм ходил. Не ме бива в него.

— Непременно ли трябва да си добър във всичко?

— Да.

— Преодолей го. Може би ще се забавляваме.

— Откога искаш да се мотаеш с вашите?

— Стават — казах. — Свестни са. Нещо, което и ти каза.

— Какво?

— Каза, че никога не би избягал от къщи, защото си луд по родителите си. Звучеше ми доста странно. Ами… не е нормално. Май си мислех, че родителите са извънземни.

— Не са. Те са просто хора.

— Да. Знаеш ли, промених си мнението за мама и татко.

— Искаш да кажеш, че си луд по тях?

— Да. Предполагам. — Включих двигателя на пикапа. — Аз също съм доста слаб играч на боулинг. Казвам ти го само за да знаеш.

— Бас ловя, че сме по-добри от майките си.

— По дяволите, по-добре наистина да сме.

Засмяхме се. И се смяхме. И се смяхме.

Когато стигнахме до алеята за боулинг, Данте ме погледна и каза:

— Казах на мама и татко, че никога, никога повече, до края на живота си не искам да целуна друго момче.

— Каза им това?

— Да.

— Те какво отвърнаха?

— Татко завъртя очи.

— А майка ти?

— Каза, че познавала много добър терапевт. „Той ще ти помогне да приемеш положението“, каза. А после рече: „Освен ако не искаш вместо това да поговориш с мен“. — Той ме погледна. Избухнахме в смях.

— Майка ти — казах. — Харесвам я.

— Адски е жилава — рече той. — Но и мека.

— Да — отвърнах. — Забелязах.

— Родителите ни са наистина чудни хора — отбеляза той.

— Защото ни обичат? Това не е толкова чудно.

— Странно е как ни обичат.

— Прекрасно е — казах.

Данте ме погледна.

— Различен си.

— По какъв начин?

— Не знам. Държиш се различно.

— Чудато?

— Да, чудато. Но по хубав начин.

— Хубаво — казах. — Винаги съм искал да бъда чудат в добрия смисъл. Мисля, че родителите ни се изненадаха, когато ни видяха. Бащите ни пиеха бира, а майките ни — „Севън Ъп“. Резултатите им бяха жалка работа. Сам ни се усмихна.

— Не мислех, че наистина ще се появите.

— Стана ни скучно — казах.

— Повече те харесвах, когато не беше такъв всезнайко.

— Съжалявам — отвърнах.

Беше забавно. Оказа се, че аз съм най-добрият играч. Отбелязах над 120 точки. А в третата си игра — 135. Ужасно, като се замислиш. Но останалите от тайфата наистина бяха пълна скръб. Особено мама и госпожа Кинтана. Говориха си много. И се смяха. С Данте постоянно се споглеждахме и се смеехме.

Двайсет и едно

Когато с Данте си тръгнахме от алеята за боулинг, подкарах пикапа към пустинята.

— Къде отиваме?

— Любимото ми свърталище.

Данте мълчеше.

— Късно е.

— Уморен ли си?

— Може да се каже.

— Само десет часът е. А ти ставаш рано, нали?

— Многознайко.

— Освен ако не искаш да се прибираме.

— Не.

— Добре.

Данте не пусна музика. Претършува кутията ми, пълна с касети, но нищо не успя да избере. Нямах нищо против тишината.

Навлязохме в пустинята. Аз и Данте. Без да казваме нищо.

Паркирах на обичайното си място.

— Обичам това място — казах. Чувах как сърцето ми бие.

Данте замълча.

Докоснах кецовете, които ми бе изпратил, закачени на огледалото за обратно виждане.

— Обичам тези обувки — казах.

— Обичаш много неща, нали?

— Звучиш ядосан. Мислех, че вече не си.

— Мисля, че съм ядосан.

— Съжалявам.

— Не мога да правя това, Ари — каза той.

— Не можеш да правиш какво?

— Цялото това нещо с приятелството. Не мога.

— Защо не?

— Трябва ли да ти обяснявам?

Не отговорих.

Той излезе от пикапа и затръшна вратата. Последвах го.

— Хей — казах. Докоснах го по рамото.

Той ме отблъсна.

— Не ми харесва да ме докосваш.

Стояхме там дълго време. Мълчахме. Чувствах се дребен, незначителен и неадекватен, а това не ми харесваше. Щях да спра да се чувствам така. Щях да спра.

— Данте?

— Какво? — Долових гнева в гласа му.

— Не се ядосвай.

— Не знам какво да правя, Ари.

— Помниш ли онзи път, когато ме целуна?

— Да.

— Помниш ли какво ти казах: че за мен не е подействало?

— Защо повдигаш този въпрос? Помня. Помня. Дяволите да го вземат, Ари, да не мислиш, че съм забравил?

— Никога не съм те виждал толкова ядосан.

— Не искам да говоря за това, Ари. Това ме кара да се чувствам зле.

— Какво казах, когато ме целуна?

— Каза, че за теб не се е получило.

— Излъгах.

Той ме погледна.

— Не си играй с мен, Ари.

— Не си играя.

Хванах го за раменете. Погледнах го. И той ме погледна.

— Ти каза, че не се плаша от нищо. Не е вярно. Теб. Ето от какво се страхувам. Страхувам се от теб, Данте. — Поех си дълбоко дъх. — Опитай пак — казах. — Целуни ме.

— Не — каза той.

— Целуни ме.

— Не. — А после се усмихна. — Ти ме целуни.

Сложих ръка на тила му. Притеглих го към себе си. И го целунах. Целунах го. И пак го целунах. И отново. А той не спираше да отвръща на целувките ми.

Смеехме се, говорихме си и гледахме нагоре към звездите.

— Иска ми се да валеше — каза той.

— Не ми трябва дъжд — казах. — Нуждая се от теб.

Той изписа с пръсти името си по гърба ми. Аз прокарах пръсти по гърба му, изписвайки своето.

Цялото това време.

Ето това не беше наред с мен. През цялото време се опитвах да разгадая тайните на Вселената, на собственото си тяло, на сърцето си. Всички отговори винаги се бяха намирали толкова близо и въпреки това винаги ги бях отблъсквал, без дори да го осъзнавам. От минутата, в която срещнах Данте, се бях влюбил в него. Просто не си позволявах да го знам, да го мисля, да го чувствам. Татко бе прав. И онова, което мама ми каза, бе вярно. Всички водим свои собствени лични войни.

Докато двамата с Данте лежахме по гръб в каросерията на пикапа и се взирахме към летните звезди, бях свободен. Само си представете. Аристотел Мендоса, свободен човек. Вече не се срамувах. Сетих се за лицето на мама, когато ѝ казах, че се срамувам — любовта и съчувствието, които бяха изписани на лицето ѝ, когато ме погледна:

— Засрамен? От това, че обичаш Данте?

Хванах ръката на Данте и я задържах.

Как бих могъл да се срамувам от това, че обичам Данте Кинтана?

Информация за текста

Издание:

Бенджамин Алире Саенц. Аристотел и Данте откриват тайните на Вселената

Американска. Първо издание

ИК „Deja Book“, София, 2017

Превод от английски: Деница Райкова

Художник на корица: Фиделия Косева

Отговорни редактори: Благой Иванов, Христо Блажев

Редактор и коректор: Ива Колева

Предпечатна подготовка: Надежда Тошева

ISBN: 978-954-28-2332-2

1

Дай да те погледна. О, такова хубаво момче. Приличаш на татко си. — Б.пр.

2

Герои от комиксова поредица. — Б.пр.

3

Уилям Карлос Уилямс (1883 — 1863) — американски поет, представител на модернизма и имажинизма. Работи и като общопрактикуващ лекар и педиатър. — Б.пр.

4

Хосе Клементе Ороско (1883 — 1949) — мексикански живописец, един от най-големите новатори в областта на монументалната живопис на XX в. и представител на мексиканските художници стенописци. — Б.пр.

5

Верига супермаркети, създадена в началото на 40-те години на XX в. в Тексас. — Б.пр.

6

Десертче, състоящо се от оваляни в карамел фъстъци и е твърд център от нуга. В момента се произвежда от компанията „Хърши“. — Б.пр.

7

В превод името „Сантяго“ е „Свети Яков“, а „Яков“ съответства на мексиканското „Хайми“ и на английското „Джеймс“. — Б.пр.

8

Втората поправка към Конституцията регулира правото на носене на оръжие. — Б.пр.

9

Любов моя (исп.) — Б.пр.

10

Оризова супа (исп.) — Б.пр.

11

В случая: дете мое, сине мой, любов моя (исп.) — Б.пр.

12

„Педал“, хомосексуален (исп.) — Б.пр.

13

Роман от Рудолфо Аная, в който героят разказва историята на възмъжаването с напътствията на своя ментор Ултима. — Б.пр.

14

На английски: The Long and Winding Road. — Б.пр.

15

Чужденец (исп.). — Б.пр.

16

Лятна програма за лидерски умения, спонсорирана от Американския легион. — Б.пр.

17

Legs (англ.) — крака. — Б.пр.

18

Типично обръщение сред младежите от мексикански произход — нещо от рода на „приятел“, „братле“, „пич“. — Б.пр.

19

Сериозно. Кажи ми. (исп.) — Б.пр.

Content

Бенджамин Алире Саенц
Аристотел и Данте откриват тайните на Вселената

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

От небето падат врабчета

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Краят на лятото

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Букви върху една страница

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Тринайсет

Четиринайсет

Петнайсет

Шестнайсет

Седемнайсет

Осемнайсет

Деветнайсет

Двайсет

Двайсет и едно

Двайсет и две

Двайсет и три

Двайсет и четири

Двайсет и пет

Двайсет и шест

Двайсет и седем

Двайсет и осем

Двайсет и девет

Трийсет

Трийсет и едно

Помнѝ дъжда

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Тринайсет

Четиринайсет

Петнайсет

Шестнайсет

Седемнайсет

Осемнайсет

Всички тайни на Вселената

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Тринайсет

Четиринайсет

Петнайсет

Шестнайсет

Седемнайсет

Осемнайсет

Деветнайсет

Двайсет

Двайсет и едно

Информация за текста

1