Ноубъл Смит

Мъдростта на Графството

(Как да живееш като хобит)

На баща ми, който не разбираше хобитите, а после мистериозно стана един от тях.

„Фактически аз съм хобит (като цяло, но не и на ръст). Харесвам градините, дърветата и неиндустриализираните ферми, пуша лула и харесвам добрата питателна храна… Лягам си късно и късно ставам (когато е възможно)“

(Откъс от Писмата на Дж. Р Р. Толкин № 213)

„Тук огънят е близо и храната е добра. Какво повече може да се иска?“

Билбо говори за Ломидол в „Завръщането на Краля“

Въведение към българското издание на „Мъдростта на Графството“

„Властелинът на пръстените“ и „Хобит“ излизат на български години след смъртта на Дж. Р. Р. Толкин, но смятам, че авторът, бидейки филолог, би се радвал, точно като мен, да види творбата си публикувана на толкова древен и богат език.

Досега съм нямал щастието да пътувам из България. Малко американци са имали това удоволствие. По време на обиколките си около света съм срещал много българи и от тях научих един важен урок: никога не спори с тях за политика, дори и за политиката на САЩ, те винаги печелят дебатите!

Освен че оценяват дискусиите, българите споделят и друга хобитова истина: най-добри са обикновените удоволствия от живота. Когато бях още момче, вкусих за първи път домашно печени чушки, поляти с олио, едно приятелско българско семейство ги приготви за нас.

Някои от снимките, които съм гледал, на българската природа с нейните живописни хълмове, красиви селца (понякога там се появяват резбовани конски каруци), високи планини и покрити със сняг върхове, ми напомнят на Графството. Някои сцени от адаптацията на Питър Джаксън лесно биха могли да се снимат и в България. Също както в Графството, древното минало буквално изниква от земята на Могилните ридове[1], и до днес българските археолози изравят древни артефакти от гръцко и римско време.

Надявам се някой ден да посетя България. Ще се радвам да видя малката си книга в българските книжарници на един рафт до шедьоврите на Дж. Р. Р. Толкин автор, издържал теста на времето, чиито книги хората обичат, без значение на какъв език ги четат.

Ноубъл Смит

Предговор

Книгата „Мъдростта на Графството“ е идея, чието време безспорно дойде. Във време, в което сме залети от книги от типа: „Помогни си сам“ и неопределени „духовни“ наръчници как да живеем истински пълноценен човешки живот, ми е трудно да повярвам, че никой не е помислил да вземе за пример или просто като начин на живот, физически и философски, хобитите на Толкин, тези малки селяни, полуръстовете. Особено с излизането на адаптацията на Питър Джаксън на „Хобит“, книгата на Ноубъл Смит е на път да прокара уникална ниша за себе си, публика, която ще излезе далеч отвъд верните почитатели на Толкин.

Като предполагаем експерт по творчеството на Толкин (все още получавам от време на време писма, калиграфски изписани на елфически език) и сценарист на анимационната версия на „Властелинът на пръстените“, чиито собствени творби са често и погрешно вмъквани в скоби в неговите, дълго време се чувствах отдалечен от Толкин.

Все пак книгата на Ноубъл Смит ме накара да поискам веднага да препрочета „Хобит“ и „Властелинът на пръстените“ и да преосмисля непресторения, великодушен, весел и чувствителен начин на живот, които авторът напълно вярно разпознава и описва. „Мъдростта на Графството“ напомня на читателите, че нашият свят не е и не трябва непременно да бъде чак толкова откъснат от Средната земя, Графството и Празничното дърво. Не бих се поколебал да купя тази книга, да я подарявам на достойни приятели и да я държа до леглото си за безсънни нощи.

Питър С. Бигъл

Въведение

Когато бях хобит, открих Дж. Р. Р. Толкин. Всъщност бях дванайсетгодишно момче, доста дребно за възрастта си, и копнеех за приключения. Някой би казал хобитски приключения. Подобно на другите милиони читатели чувствах Средната земя, все едно съм пропаднал през портал в алтернативна реалност — реалност, която не искам да напусна.

Треперех над „Хобит“, жадно поглъщах „Властелинът на пръстените“, изучавах до последния детайл „Силмарион“: препусках през канона на Толкин със скоростта на Гандалфовия Сенкогрив. Когато филмът на Питър Джаксън дойде няколко десетилетия по-късно, много се радвах на настроението, което излъчваше. Неговите създатели тачеха книгите точно както и ние останалите.

Цял живот така и не преодолях това чувство на щастлива изненада, щом открия, че и друг някой обича Толкин. Виждам книгата му по библиотеките на известни писатели, трудолюбиви фермери, успешни бизнесмени и проницателни компютърни специалисти. Всички тези мъже и жени споделят едно и също: обичат хобитите повече от всички други същества в приказките на Толкин.

Това е, защото има нещо в характера на хобитите (не в персонажите, наречени хобити), което ги кара да живеят в нас по дълбок и траен начин.

Толкин е създал Средната земя с ума си, но хобитите са мотивирани от сърцето му. Животът ни би бил по-добър, ако някои от чертите на тези весели, честни, непоколебими и трудолюбиви хора можеха да станат наши.

И точно това се опитвам да внуша с тази книга. Да покажа как навиците на хобитите и мъдростта на Графството може да бъдат уместни и за тези от нас, намиращи се извън Средната земя. Героите на Толкин може и да са измислени, но поуките, които извличаме от техните приключения, са учудващо реални и значими за нашия живот.

Къде е Графството?

Вярвам, че Толкин е първият историк на алтернативната реалност. Средната земя е толкова реална за професор Толкин, колкото и страната, в която живее. В своето въображение той се разхожда по хълмовете и горите на Графството, стои пред ослепителните огньове на Ломидол и дори се катери по удивителните стълби на Кирит Унгол.

Той посещава всички тези места наум и после ги описва с яснота, която малко автори притежават[2].

Средната земя е изцяло в главата му. За щастие сега е и в нашите глави. Въпреки че средновековна Англия не е прототип на Графството, много от имената идват от англосаксонската ера. „Shire“ например е староанглийската дума за „графство“[3].

Графството е осемнайсет хиляди квадратни метра горе-долу колкото щатите Върмонт и Ню Хампшир, взети заедно. За сравнение, Великобритания е пет пъти по толкова. Хобитово, където се намира Торбодън, е почти в самия център на Графството[4].

Когато хобитите за първи път установили своето малко графство, около 3 хиляди години преди раждането на Билбо Бегинс, те били мигновено привързани към земята и развили това, което Толкин ще нарече „близка връзка със земята“. Добре би било да се каже, че те са до такава степен част от Графството, както почвата, камъните, реките и дърветата.

Първа глава

Колко уютна е хобитовата ви хралупа?

В живота си често съм чувал хората да описват уютните домове или особено удобни стаи и да казват: „Точно като хобитова хралупа“. Това е един от най-големите комплименти, които почитателите на Толкин могат да изкажат, защото става дума за място, където те биха искали да прекарат свободното си време, да четат книга, да си приказват, да ядат вкусни гозби или просто да си стоят и размишляват.

От първата страница на „Хобит“ Толкин словоохотливо и с любов ни въвежда в света на Билбо Бегинс (а и на Средната земя) и описва хобитовата хралупа. Неговите полуръстове без съмнение са същества, привързани към комфорта. Но те не живеят в показни имения или дворци от камък. Тези удобни къщи, вдълбани в хълмовете за максимална уединеност, са убежища с камина, приятно облицовани с дърво, добре зареден килер, пухени легла и прекрасни градини точно пред ниските прозорци[5].

Адаптацията на Питър Джаксън показва Торбодън целия облицован в дъб, а тържествуващият огън разпръсква топлина. Кой не би искал да обитава толкова приветлива къща с нейните дърворезби, голяма кръгла входна врата и удобна слънчева и шарена кухня? Фактът, че в момента четете тази книга, означава, че най-вероятно сега се усмихвате с копнеж и си мислите: „Бих могъл да се пренеса там, преди да си изрекъл «Лодката на Дрого Торбинс»“[6].

В „Хобит“ Билбо се намира в капан в двореца на елфическия крал, живее като невидим и самотен крадец без легло, което да нарече свое, и мечтае да се върне в скъпия си дом, да поседне пред камината с грейнала лампа на масата си. За него това е най-уютното. Топлина. Светлина. Спокойствие на духа.

Трябва да имаме предвид, че Билбо толкова бързо изхвърча от дома си, за да се срещне с Торин Дъбовия Щит и неговата банда джуджета, че забравя да си вземе носната кърпа!

Когато бях момче, се опитвах да превърна сивата си еснафска спалня в своя лична хобитова хралупа. От местния вехтошарски магазин си намерих един стар стол, подходящ за снимките на „Властелина на пръстените“. Наредих библиотеката си с втора ръка книги на Толкин, изровени по антикварните книжарници. Започнах да колекционирам лули втора употреба (уверявайки майка си, че са просто „за красота“) и си купих някакъв евтин тютюн на име „Боркум Риф“, сложих го в голям буркан с надпис „Пушилист“. Всеки път, когато отворех буркана, стаята ми се изпълваше с романтичната миризма (поне така си мислех тогава) на Торбодън. Тази стая беше моето убежище, въпреки че вероятно миришеше като канцеларията на някой синдикат.

През годините разбрах, че не съм единственият, силно копнеещ за своя собствена хобитова хралупа. Това желание, колкото и абсурдно да е, се отнася за много от нас, ентусиастите на тема Графството. Някои хора са успели да си направят своя собствена версия на Торбодън, Саймън Дейл от Великобритания например си го е построил и заслужено обитава Хобитово. Къщата му е наполовина зарита в земята на уелската провинция и цялата е построена от местни материали: камъни и дърво от околната гора.

От покрива се събира вода за градината, а хладилникът се охлажда от въздуха[7].

Има едва няколко места в приключенията на полуръстовете, които предлагат удобството на дома и Графството: вълшебният Ломидол със своите шумолящи дървета, меки легла, пеещи елфи и денонощни поетични дни; къщата на Том Бомбадил, удобно настанена в гората до клокочещата река Бързоструйка, в допълнение със Златоронка, очарователната дъщеря на Речния крал; дървената къща на Беорн със своите безкрайни запаси от меденки, медовина и прислуга от дресирани животни, които ходят на два крака. Всички тези места, въпреки странните си обитатели, имат нещо общо. Подобно на хобитовите хралупи, те са сигурни, топли, удобни и пълни с хубава храна. Това е домашната обстановка, в която да починеш и да се възстановиш преди дългото пътешествие, това са места, свързани с естествения начин на живот, което ги прави почти част от обкръжаващата ги среда.

Модерните домове са в остър контраст с хобитовите хралупи, ние ги превръщаме в склад за евтини вносни боклуци, които след кратко ползване изхвърляме, както и всичките си други отпадъци. За много от нас светът навън е това, което виждаме през прозореца на колите си, в поредното задръстване на път към херметично затворените ни офис сгради. Разпростиращата се урбанизация е „оркификация“[8], тя превръща градовете в обширни и грозни корпоративни домове за продан.

Всичко отвън и вътре в хобитовата хралупа трябва да е ръчна изработка. Трябва така да е направено, че от месинговата дръжка в центъра на голямата кръгла входна врата, до глиненото канче в кухнята и стола пред камината, всичко да се ползва до живот. Кога станахме толкова безпомощни, че забравихме да се учим как да поправяме най-обикновени неща? Защо не очакваме подобен род устойчивост и качество в нашия живот?

Има начини за промяна. Интернет сайтове като makezine.com показват на хората по целия свят как собственоръчно да направят забележителни полезни неща; instructables.com ще ви научи стъпка по стъпка как да построите и поправите неща, на които сте смятали, че не сте способни. Онлайн магазини като „Етси“ позволява на стотици хиляди занаятчии по целия свят да продават своите ръчно изработени стоки (от мебели до дрехи и железария) на милиони купувачи. Тези занаятчии изработват невероятни неща от рециклирани и „надциклирани“ материали[9].

Преди седемдесет години Толкин възроптава до каква степен машините сякаш доминират над света. Навсякъде той вижда отсечени дървета, за да се построят на тяхно място грозни гаражи, бензиностанции и фабрики. (Представете си как би се почувствал днес.) Той пише по-голямата част от „Властелинът на пръстените“ през Втората световна война в къщата си в Оксфорд, докато бойните самолети, поели към Европа, реват над главата му. Представя си, че Молох трябва да е надделял като господар на света[10].

Толкин често пише на сина си Кристофър (най-важния читател на историите му), веднага след като набере на машината си част от „Властелинът на пръстените“, му я изпраща: по онова време Кристофър служи в Кралските военновъздушни сили. В писмата си до него Толкин описва малките удоволствия от живота в Оксфорд. Също така му разказва за простите изпитания и премеждия в поддържането на дома. Четенето за рутинни събития, когато си далече от дома, е също толкова интересно, като да четеш за възвишеното[11].

От първа ръка Толкин вижда ужасите на механизираната война, служейки в окопите на Франция през Първата световна война. Подобно на хобитите във „Властелинът на пръстените“, той се завръща от опустошението на фронта в променен свят, на всичко отгоре в него вече никога няма да ходи един от най-добрите му приятели. Десет години след световната война, той започва на празен лист да пише началните редове, изплували в главата му, на „Хобит“. Така е роден първият хобит, герой не по своя воля, напуска обичания си дом и се завръща от велико приключение вече променен. Всички ще сме късметлии, ако през живота си имаме шанса да изживеем неочаквано приключение, а после да намерим пътя си назад към удобния ни и безопасен дом. Понякога единственият начин да оценим дома си и обикновените му радости е да сме били за известно време далеч от него.

След битката на Пеленорските поля, докато се съвзема в Домовете на изцелението в Гондор от смелото си нападение над ужасния Крал-магьосник на Ангмар, Мери споделя на Пипин, че едно нещо го е крепяло през цялото ужасно пътешествие дълбоките духовни корени, които е пуснал в любимото си Графство. Това е хобитовата хралупа в главата на Мери.

Опитайте се да мислите за едно място от живота ви, което е като хобитова хралупа за вас. Това може да е стаята на любимата ви баба, студиото на любезния ви учител по музика или комфортният апартамент на близък приятел. Какво е това място, което ви е карало да се чувствате като у дома си? Което ви е позволявало да мечтаете в него? Каква е била обстановката или хората там? Или пък е комбинация от двете? В някакъв етап от живота ви подсъзнанието ви е пуснало „корени“ в това място и вие може да го достигнете в спомените си, дори и мястото вече да не съществува.

Където и да се намирате в офиса, в хотелска стая, в общежитието на университета, в градския си апартамент или в спалнята у вилата си, можете да създадете удобна „хобитова хралупа“. Пространството, което обитавате, е несравнимо по-маловажно от силата на вашето въображение да твори задоволство. За мен това задоволство винаги се допълва от хубавата книга в ръцете ми, така че е без значение къде съм заклещен физически, съзнанието ми е свободно да се рее.

Във финалните сцени на „Властелинът на пръстените“ Сам Майтапер се завръща от Сивите заливи в Торбодън през нощта. Той току-що се е сбогувал завинаги с Фродо и е ужасно тъжен. Но после вижда весело играещите жълти пламъчета от къщата, която сега му принадлежи, домът, завещан му от Фродо. Самата къща, конструкцията ѝ не е толкова важна. Важно е онова, което е вътре, неговите любими, жена му и дъщеря му, а топлата вечеря е сервирана на масата.

Това е красивият край на обичания Толкинов роман. „Хобит“ започва в Торбодън с един млад ерген, а „Властелинът на пръстените“ свършва пак там, но вече с един мъдър баща. Всичко в Толкиновите велики приключения се намира между отварянето и затварянето на вратата на обикновената и все пак чудна къща, наречена „хобитова хралупа“[12].

Мъдростта на Графството ни казва: Вашият истински дом е в главата ви и е вътре във вас, където и да сте, а хубавата удобна стая е чудесно място, в което да се завърнете.

Втора глава

Яж като Брендифук, пий като Тук

Навярно хобитите са най-големите любители на храната в литературата. Те постоянно смайват елфите, хората и дори джуджетата (които по свой си начин са ненаситни пиячи и гуляйджии) с бездънните си стомаси и жадни гърла. Те ядат по шест пъти на ден, или както казва Толкин в Пролога към „Властелинът на пръстените“: „Поне когато могат да ги получат“.

Хляб и сирене, масло и сметана, гъби, салами, резени бекон… и бира. Кварта след кварта бира. Това са суровините, от които се нуждаят хобитите, за да задоволят претенциозните си закръглени коремчета.

Мериадок Брендифук и Перегрин Тук (т.нар. Мери и Пипин) са най-добрият пример за хобитското епикурейство. След колосалната битка при Исенгард, където армията на гигантските енти унищожава злия магьосник Саруман, двамата непрокопсаници претърсват складовете за провизии и се натъпкват с бекон, осолено свинско, хляб и мед. Арагорн, Гимли и Леголас ги откриват излегнати върху развалините да пушат доволно лулите си. Какво е първото нещо, което правят Мери и Пипин? Присъединяват се към другарите си за втори обяд!

Когато Гандалф отнася бедния Пипин до цитаделата на Минас Тирит, първият спешен въпрос на хобита след пристигането му е: „Къде е столовата? Кръчмите?“ Откъде може да си вземе наливна бира? Кой го е грижа, че Предводителят на Назгулите и неговата дебнеща банда пазачи на пръстена са го преследвали като някакъв плъх от Фуков край? Всичко, за което си е мислил през дългия път от Исенгард, е хляб и бира, горкият изгладнял момък!

В „Хобит“ стържещият стомах на Билбо постоянно напомня за обширното, така обичано килерче, изоставено в Торбодън. Това е все едно да направите с кола пътешествие из страната заедно с кисело десетгодишно момче, което постоянно мърмори, че е гладно.

С какво толкова храната на Графството се услажда на хобитите? Та това са си най-обикновени неща за ядене. Но понякога най-непретенциозните неща, приготвени по правилния начин, са най-вкусни. Кога за последно сте яли филия домашно направен хляб с домашен конфитюр? Честно ви казвам, това е най-вкусното нещо (да използвам израза на Гимли), което сте яли в Средната земя или на тази земя. Всичко, което сега ядем, е преработено, разводнено и омешано така, че да ни забаламоса с „естествени овкусители“. Загубили сме усет за реалност и честност, за хобитско. Когато се храним във верига за бързо хранене, вероятно ядем храната на орките[13].

Толкин казва, че се идентифицира с хобитите повече, отколкото с другите персонажи в творбата си. Защо ли Толкин е толкова завладян от храната? Може би кошмарните месеци, прекарани в безплодната пустош на окопите през Първата световна война (вероятно доста наподобяващи земите на Саурон и Мордор), са го накарали да оцени значението и красотата на добрата храна. Подобно на повечето войници на фронта, той е разполагал с дневна дажба от малко хляб и сирене, и малко варени зеленчуци. Той прекарва няколко месеца в лечение на окопна треска в болница в Англия, където на пациентите поднасят храни, като така приятно звучащата „студена попара“ или изпълващия устата ви със слюнки „крем от желиран телешки бульон“.

Или може би заради недостига на храна през Втората световна война (тогава Толкин пише голяма част от „Властелинът на пръстените“), когато маслото и беконът се раздават с купони и на човек се полага по едно яйце седмично. Чаят, една от любимите напитки на хобитите, продължава да е с купони до 1952, две години преди да излезе „Задругата на пръстена“.

Каквато и да е причината, хобитите на Толкин почти във всяка ситуация се интересуват от храна[14]. По време на дългото и изнурително пътуване през Мордор Сам Майтапер с копнеж си припомня пържената риба с картофи и с отвращение наблюдава как Ам-гъл яде сурова риба (или дребни орки). „Задръж си мръсните тотофи“ изсъсква Ам-гъл, а на това Сам отвръща с погнуса: „О, ти си безнадежден!“

Каквото и да стане, Сам не може да спре да мисли за домашно приготвена храна: „нещо топло от тенджерата“ с „картофи и моркови“. Храната от Графството напомня за добрите времена. За цивилизация и благоденствие. Когато Ам-гъл им хваща няколко заека, Сам успява да намери разни подправки за яхнията подправки, издирени в непозната, раздирана от войни земя! (Ето това е безстрашен хобитски готвач.)

Един хобит като Сам е способен да прекара целия си живот, изхранвайки се с храни, отглеждани само в диаметър от петдесет метра около Хобитово. Възможно ли е да оцелеем по този начин в нашата модерна епоха? Отговорът е твърдо „да“ и по целия свят има хора, които го правят. Нарича се локавор[15]. Опитайте го. Вижте колко много неща се произвеждат и стават за ядене на мястото, където живеете или в близките хиляда мили. В днешно време средностатистическият продукт на рафта в местните хранителни магазини е пропътувал поне петдесет хиляди мили, за да стигне до вас. Това е все едно дистанцията между Хобитово и Съдбовния връх.

Пазарувайте от местните фермери, срещайте се с хората, отглеждащи био продукти, храна, която не е генномодифицирана и пренасяна през океана в мръсни товарни кораби. Обикновените фермери (те работят в малки ферми, но по презумпция не са малки хора) са като истинските производители в Хобитово, на този пазар все едно се пренасяте години назад, в друга епоха, в която хората са знаели кой и къде отглежда храната им. Опитайте се като хобитите сами да откриете храната си. Казва ни се, че към гъбите народът на Графството проявява най-стръвна лакомия. Като младеж, Фродо поема риска да го подгонят страшните кучета на фермера Чудоум (Дръж, Зъб и Вълк) само за да открадне няколко вкусни гъби от неговата земя. Всеки, който някога е вкусвал пресни сочни гъби, знае колко е съблазнително брането им. Арагорн се справя великолепно в търсенето на храна и обещава на хобитите, че докато са с него, няма да гладуват в пущинака, защото той може да открие навсякъде „плодове, корени и билки“.

В последно време стана популярно да събираш храна сред природата и вече има много източници (по книги и в интернет), обясняващи къде може легално да берете гъби или боровинки. Къпините растат почти навсякъде и можете лесно да си ги замразите, за да усетите вкуса на лятото през зимата. Идете в местните ферми, където позволяват яденето на корем, а после се плаща само за пълните торби. На децата (повечето от които ядат като хобити) това би им харесало.

За първи път хобитите са представени във „Властелинът на пръстените“ като гръцки хор, настанен около масата в кръчмата „Бръшляновият лист“, пият ейл, обсъждат приготовленията за сто и единайсетия рожден ден на г-н Билбо Бегинс и си разменят клюки за странните събития извън Графството. Хобитите обожават кръчмите (или странноприемниците, както ги наричат в Средната земя[16]). „Златният костур“ е известна странноприемница във Фуков край и Сам и Пипин с прискърбие откриват, че няма да пийнат от нейното прочуто питие, когато онези досадни, пискливи Духове на пръстена, яздещи по косматите им пети, ги отклоняват от поетия път към „най-добрата бира в Източната околия“.

Филмовата версия на „Задругата на пръстена“ отлично пресъздава бирените удоволствия на хобитите в сцената от „Скокливото пони“ в Брее, където Мери идва с преливаща халба бира по мерките на големите хора, а Пипин с широко отворени очи и жадно удивление реагира: „На пинти ли ги наливат?“ Колкото повече бира, толкова по-добре за хобитите, особено когато става въпрос за хубав тъмен ейл.

За хобитите добрата кръчма не е просто стая, в която да се напият. Кръчма означава уютна камина, топло място, на което да си разказват истории, място, на което да градят приятелства. Това е и място за срещи, на което обсъждат света. Ако не можете да намерите достатъчно добра кръчма в града си, пробвайте да започнете „нощ на кръчмата“ в собствения си дом. Поканете четирима приятели да изпиете няколко хубави ейла. Седнете на масата и си говорете като хобити, лице в лице. Това е забележително обикновен и удовлетворителен начин да си комуникирате.

Прехраната е толкова важна за хобитите, че те си говорят с метафори за храната. Преди да напусне Торбодън завинаги, Билбо се опитва да обясни на Гандалф потискащото чувство на безнадеждност, причинено му от вълшебния пръстен. Той казва на Гандалф, че се чувства като „прекалено малко късче масло, размазано върху твърде голяма филия“. Кой не се е чувствал безнадеждно, виждайки колко малко масло е останало в опаковката? Недостатъчно да покрие дори и една препечена филийка. Мили боже! Закуската е провалена! За хобитите маслото е едно от големите и необходимите удоволствия в живота. Хобитите знаят какво ги прави щастливи: добри приятели, а на масата вкусна храна, бира и песни.

Научаваме, че лятото след рухването на Саурон[17] е един от най-плодородните сезони в историята на Графството „Голямата година на изобилието“. Малките хобитчета почти се къпели в ягоди и сметана. Какво може да е по-добро от това? Нищо. Поне не за мъжете и жените от Графството, за които вкусните неща за ядене са като златото и среброто[18].

Та какво можем да научим от тези лакомници с космати крака? Как можем да им подражаваме, без да прекаляваме? Хобитите могат да ядат и пият повече от нас, а после да танцуват и пеят на масата, докато ние ще пълзим към вратата! Посланието ми тук не е свързано с практиката. А вместо това да изпитваме удоволствие от това, което ядем и пием.

Хобитите постоянно се наслаждават и възхищават на храната. Те не биха яли нищо, ако първо не го подушат вдишвайки аромата, си говорят за това колко ли вкусно ще е. Храненето за тях не е механично действие. По-скоро е жизнеутвърждаващо събитие. Удоволствие за споделяне с приятели и любими. Ако седнете с хобит да се храните, да пиете хубава бира и вино, резултатът обикновено се свежда до приятен разговор, закачки и разюздани песни.

Позволете си малко хобитска храна. Потърсете местна пекарна, вземете голям самун хляб и добавете към него хубаво британско сирене ( например „Стилтън“ или „Дабъл Глостър“). Идете до местния пазар на производителите и си купете току-що откъснати от градината пресни зеленчуци и току-що снесени яйца. После си пригответе изумителна храна, за която хобитите си умират. Ще ви дам съвет: трябва да съдържа гъби (виж рецептата за „Хобитова яхния с гъбена чорба“). Поканете у вас приятели или роднини, или съседи (или всички заедно!) и ги почерпете с хубава тъмна бира. Събуйте си обувките. Разсейте се с някоя песен. Разкажете си по някоя история. Танцувайте около масата. Яжте като Брендифук и пийте като Тук. Оставете почистването за сутринта. Излезте навън и наблюдавайте звездите. Няма да съжалявате.

Мъдростта на Графството ни казва: Просперитетът ни не зависи от това колко злато имаме, а от доброто ни здраве, добрата компания и от вкусните неща за ядене и пиене.

Рецепта за „Хобитова гъбена супа с бира“

Четири порции за хора (или две за гадни хобити)

1. Две средни на големина глави стар лук

2. Пет скилидки чесън

3. Четири с. л. масло

4. Три стръка целина

5. Три моркова (настъргани)

6. Една връзка розмарин (или половинка суха)

7. Сол и пипер на вкус

8. 1 фунт бели печурки

9. 1 фунт кафяви печурки

10. Една супена лъжица брашно

11. Три чаши зеленчуков бульон

12. 3/4 чаша тъмна бира. (Аз използвам местна сиатълска бира Dragonstooth Stout от Elysian Brewery като допълнение към наздравицата ми за Билбо и неговата помощ в победата над Смог.)

Бележка: Алкохолът, използван за яхнията, се слага главно, за да придаде вкус на супата. Ако желаете яденето да е без алкохол, не слагайте допълнително бира. Супата ще е също толкова вкусна и подходяща за хобити.

1. Сотирайте лука в маслото за няколко минути. Добавете целината и морковите заедно с подправките и гответе, докато омекне.

2. Добавете гъбите. След като започнат да се запичат и да пускат сок, пасирайте ги с брашното и ги оставете за няколко минути.

3. Добавете бульона и бирата и оставете да къкрят за 20 минути. (Остатъка от бирата в бутилката изпийте, докато готвите.)

4. Прелейте супата, направете я на пюре с пасатора и после отново я върнете в тенджерата. (Ако нямате пасатор, можете да пропуснете тази част. Яденето ще ви е на буци, но също толкова хубаво.) Оставете да къкри за десет минути.

5. Добавете сметаната към супата. Оставете да къкри за 15 минути или доколкото може да изчакате да не ядете, вдишвайки приятния аромат.

6. Сервирайте на приятелите си хобити заедно с хляб и сирене. Приемайте хвалбите със скромна усмивка, кимайте с глава. И не изпускайте никоя клюка!

Трета глава

Вашият личен Ам-гъл

В живота на всеки от нас е имало човек, когото не можем да понасяме. Може да е близък, който ви подлудява, началник или учител, който, изглежда, иска да ви извади душата. До ръба на отчаянието може да ви докара дори партньорът ви, детето ви или домашният любимец. Те може да са отлични дразнители. Те могат да са вашият личен Ам-гъл[19]. Ам-гъл невинаги се е наричал с това противно име. Едно време той бил достопочтено същество вид предшественик на хобитите. Името му било Смийгъл. Имал приятели, обичал да ходи за риба и да задава гатанки. Силата на пръстена обаче съсипала душата му, превърнала го в злонамерен и омразен нещастник.

Когато Гандалф за първи път разказва на Фродо историята на Ам-гъл, няколко години след като Билбо напуска Графството, първата реакция на хобита е погнуса. Приисква му се чичо му Билбо още преди години да е убил това същество от пещерата в Мъгливите планини. Вълшебникът настоява Фродо да не решава толкова прибързано кой да живее и кой да умре. Гандалф смята, че Ам-гъл все още има своята роля в историята. Той съжалява покъртителното същество за начина, по който е преобразувано и увредено от Пръстена[20].

При първата среща на Фродо и Сам с Ам-гъл те реагират различно. Сам смята Ам-гъл за непоносим и всяко нещо, което съществото прави, го дразни и плаши. Като защитен механизъм срещу него той нарича Ам-гъл „Крадльо“ и „Смрадльо“. Фродо, подобно на Гандалф, съжалява Ам-гъл, той разбира по какъв начин Пръстенът е отровил съзнанието му. Той настоява пред Сам да се държи почтително с Ам-гъл. Това странно трио е принудено да оцелява заедно по дългия път към Съдбовния връх, където Ам-гъл предава хобитите.

Моят личен Ам-гъл беше куче. Името му беше Зонкер, кучешки Смийгъл, ако някога е бил такъв. Бях на двайсет и шест години, когато го спасих от злия му стопанин. Зонкер беше доста обременено куче. Той хапеше и ръмжеше по децата, и нападаше съседските котки (които го дразнеха и караха зъбите му да треперят, все едно дъвче дъвка). Той се изхождаше върху любимите ми обувки и лаеше без прекъсване в среднощната тишина, събуждайки ни от най-дълбокия сън все едно сме ударени с електрошок. Подобно на Ам-гъл, той скимтеше и пъшкаше така, че да ти стане гадно за прекалено жестоките ти думи. Когато му слагаш нашийник и намордник, той се върти и пъшка (точно както когато Сам иска да върже Ам-гъл за врата с елфическото въже). Направо чувах как моят Зонкер казва: „От него ни боли, безценни!“

Зонкър можеше да е невероятно въздействащ и странно, но приличаше на човек със своите големи кафяви очи и необичайния си майсторлък в умилителните номера. Също като Ам-гъл, понякога той, без да иска, беше много смешен с чаровната си тъпота. Затова ние с жена ми го задържахме и се грижихме за него, въпреки че ни побъркваше и ни вгорчаваше живота в продължение на десет години. И все пак го обичахме и го третирахме като наше дете. Ам-гъл се държи точно като куче. Търчи във всички посоки, като се ядоса, хапе и къса сурово месо. Самият Толкин го описва като приличен на куче, когато скимти и души в краката на Фродо. Връзката на Фродо с Ам-гъл започва от съжаление и добрият хобит се грижи за него като доброжелателен собственик на диво малтретирано куче с увреждания (но с надеждата да се оправи). Впоследствие обаче техните отношения се развиват в объркана взаимна зависимост, основана на общата им любов и омраза към Пръстена. Ам-гъл изпитва голяма празнина, която може да бъде запълнена единствено от Пръстена. Когато не може да достигне своето „безценно“, желанието му го побърква.

Сам мрази съществото, защото знае, че то е предател. Освен това Ам-гъл е злобен, тъп и ужасно нуждаещ се. Той винаги е наоколо, като онези хора, които постоянно са наоколо, въпреки че никой не ги е канил. Той застава и между връзката на Сам с Фродо. Нищо не е наред, когато „това нещастно създание“ е наоколо, казва Сам. Ам-гъл е противоположност на хобитите от Графството. Той няма обноски и чувство за хумор, нито пък е мил; изцяло е изгубил връзката си с природата, отвращава се от зеленчуци и всякакви насаждения, проклина слънцето, че дава светлина[21].

Когато Фарамир, юначният брат на Боромир, среща Ам-гъл, ясно вижда, че това е изгубена душа. Той съветва Фродо да се раздели с Ам-гъл, защото съществото е покварено и не може да му се вярва, моли хобитите да го изоставят. Куражлията Фарамир предпочита да се изправи пред всяка една опасност, но не и да има около себе си тази „злочеста твар“.

Фродо, естествено, не го слуша. Страхът му от неизвестното прави страха му от Ам-гъл незначителен. Той продължава да се надява, че ще успее да го промени и да го върне към светлината. Гандалф твърди, че има останала частица добрина в Ам-гъл, но в нея се просмуква контролираната от Пръстена манипулативна личност.

Толкин е знаел иврит и навярно е бил наясно с еврейската версия на мита за зомбито и съществото, наречено „голем“[22]. Ам-гъл на Толкин е като зомби един от немъртвите. Той още не е „избледнял“ като духовете на пръстена, но подобно на тях е под контрола на опасната Сауронова мисъл. Произходът на името Смийгъл също подсказва нещо за характера. Идва от староанглийски и означава „нещо, което пълзи“. Това е Ам-гъл, който пълзи и се въси, „потайно и окаяно създание“. Ам-гъл е пример за Юнговия термин „аз в сянка“. Според известния психоаналитик това е черта на характера, скрита във всяка една личност: нашите репресиращи слабости, инстинкти и ненаситността на подсъзнанието ни. Много често недостатъците, които най-много ни дразнят у другите, са онези, за които знаем, че се таят у нас[23].

От всички лоши черти Ам-гъл притежава най-ужасните, например завист, липса на емпатия и егоцентричност. Това са отличителните белези на смущенията в нарцистичната личност. Нарцисът се чувства през цялото време заплашен и отхвърлен, прикрива се зад фалшиво смирение (Амгъл е предсказуем и покорен), докато вътре в мислите си изпитва изкривено чувство за притежание („Мръсни подли хобитовци“). Този вид смущение се изразява и в нарцистичната ярост: непрекъсната ярост, на няколко нива, насочена към някой друг. Анди Серкис, артистът, играещ Ам-гъл в екранизацията на Питър Джаксън „Властелинът на пръстените“, чудесно улавя това гневно раздвоение в известния монолог между Смийгъл и Ам-гъл[24].

Та какво може да сторим, ако си имаме работа с някой такъв в нашия живот някой енергиен вампир, който ни трови живота и разваля атмосферата във всяка стая, в която влезе? Трябва ли да се отнасяме с него с търпение и милост както Фродо с Ам-гъл? Да му даваме ли шансове, докато най-накрая, за щастие, метафорично, ни отхапе пръста с Пръстена? Или трябва да го гледаме, подобно на Фарамир, с недоверие и да го избягваме? Или, подобно на Сам, с насмешка и строгост? Как да се държим с друг човек, който изпитва огромна празнота, и ние желаем да му помогнем да си я запълни, но с това той трови нашия живот?

Историята ми с лудото куче Зонкер е забавен пример за моя личен опит с Ам-гъл. Но аз имам и други истории, в които са замесени хора. Тези истории са значително по-сериозни. Историите за междучовешки отношения, изпълнени с опасност, са добре познати, архетипни: учителят, който, изглежда, си осмисля живота, като те тормози; неприятният шеф, който ти държи сметка за биологичните нужди; член на семейството, който постоянно иска да наранява чувствата ти. Ам-гъловците са пристрастени към негативното ви отношение. Те искат остро да ги критикувате и да се ядосвате. Те очакват вашата реакция и затова трябва да им се противопоставите с позитивно отношение. Нека ви просветва червена светлина, когато общувате с личния си Ам-гъл бъдете готови да му хвърлите сурова риба. Защитавайте се с бент от позитивно отвличане на вниманието. Опитайте се да влезете в главата му и да разберете какво мисли да стори. Просто запомнете, ще са ви необходими безкрайни торби със сурова риба за вашите лични Ам-гъловци, защото те са лакоми[25].

Фродо добре владее тази техника. Той постоянно възнаграждава Ам-гъл, наричайки го „умен Смийгъл“, и това успокоява съществото, четка егото му и го очовечава, тъй като в употреба влиза истинското му хобитово име. Методът на Сам само хвърля масло в огъня и подклажда омразата на Ам-гъл. Ам-гъл не може да бъде променен. Дори Гандалф, стоикът, мъдрият вълшебник, не успява дълго да издържи около Ам-гъл (макар да го залавя и разпитва). Ам-гъл в края на краищата предава Фродо, но отнасяйки се към Смийгъл със състрадание и търпение, хобитът стига до щастлив край на историята и без да иска, унищожава Единствения пръстен. Фродо се проваля в изпитанието, но не загубва човешкостта си, убивайки Ам-гъл. Хобитът научава значението на състраданието и на трудния път.

Ако не можем да променим отношението си към нашите лични Ам-гъловци, вероятно трябва да си позволим лукса пътищата ни да се разделят. В „Незавършени предания“ Толкин пише, че Мрачният владетел Саурон хваща Ам-гъл и усеща задълбоченото и неукротимо желание у спотайващото се лудо малко същество. Това желание дори Саурон не може да разбере напълно, макар Мрачния владетел да знаел, че това, което подлудява Ам-гъл, е неговата мания по Пръстена огромната дупка, която никой никога не може да запълни[26].

Така че в крайна сметка ние не бихме могли да контролираме или да заменим с други отношенията си с личния си Ам-гъл, но може да се научим как да се държим с него: с търпение, самообладание, милост, да му отвличаме вниманието, понякога, ако се налага, да си разделим пътищата и да освободим съзнанието си от неговата компания[27].

Мъдростта на Графството ни казва: Бедният, егоцентричен Ам-гъл в живота ви е нещастен окаяник, не му позволявайте да ви спъне и подхлъзне по мрачния път към гибелта.

Четвърта глава

Да спиш като хобит

Представете си свят без часовници и аларми. Точно както в Графството. Хората стават според дневния си ритъм. Ако хобитът е фермер, той си ляга малко след залез-слънце и става с първите лъчи (или с петлите), след като е спал поне десет часа, точно както му се е искало и на техния създател Дж. Р. Р. Толкин (вижте бележките в началото).

Всеки, който сериозно не си е доспивал заради новородено бебе (сериозен дразнител на съня), прекалено много работа или безсъние, знае какво причинява липсата на сън, дори и за кратко, тя може да предизвика безброй проблеми: болести, депресия, мозъчно увреждане в лека форма. Жена ми и аз изпитахме сериозна липса на сън с едно от децата ни, така че изгубихме възможността си да свържем две смислени изречения. След няколко седмици грижа за бебе с колики, бръщолевехме като луди или като Ам-гъл в период на криза[28].

Последната нощ спахте ли достатъчно? Без съмнение добрият сън е една от най-важните части на здравословния живот. Хобитите знаят това и спят колкото се може повече, независимо къде и как. Разбира се, те предпочитат да спят в меко и удобно легло. Но биха спали и на върха на елфическо легло[29], ако това е единственото място, където спокойно да затворят очи и да пренощуват.

Билбо е такъв поспаланко, че за малко да изпусне приключението си. В деня след посещението за вечеря на Торин и джуджетата Билбо се събужда, след като добре си е починал, облича се и разбира, че Торбодън е празен и гостите ги няма. Той спокойно си приготвя обилна закуска (навик, достоен за всеки здравомислещ човек). Едва когато Гандалф му казва, че има по-малко от десет минути до срещата му с джуджетата в „Зеления дракон“, той хуква натам като луд, оставяйки втората си закуска наполовина изядена на масата.

През следващите месеци той няма да може да се наспи. Ще е принуден да спи във влажна гоблинска пещера и в главата му ще ехти от „гадни сънища“, или в тъмната гора на Мраколес, където, както се опитва да подремне, гигантски паяк заплита краката му с паяжината си (прекъсвайки приятния му сън за „яйца и препечени филийки с масло“). Или на студения под в тайния тунел под Самотната планина, унасяйки се в пълния мрак, дишайки издишания от джуджетата въздух[30].

Най-добра възможност има да поспи, след като го удрят по главата в битката на Петте армии, а това не е кой знае какво.

Изразът „Не буди звяра“ не описва възможността да събудиш задрямал дракон. Но Билбо е до такава степен изморен след трудното пътуване до Самотната планина, че се оставя свадливите джуджета да го натикат в леговището на Смог, а там жестокосърдечният дракон не е в настроение да го събуждат някакви смешни невидими същества, миришещи на джудже и пони крадец, дето му досажда с гатанки и после нагло му отмъква като трофей една от любимите му златни чаши[31]!

Всички сме способни да извършим големи глупости, докато сме сънени. Подобно на онези хора, които забравили бебето си на касата в пицарията, или на оператора на ядрената електроцентрала, който дремел, докато червената светлина в три часа сутринта предупреждавала за опасност. Огледайте колегите си около четири часа следобед. Търкат ли си очите като малки деца? Прозяват ли се? Кимат ли сънено на важна среща? Вместо да си легнат в разумен час, тези хора до късно през нощта, докато уж гледат филми от 80-те по Нетфликс, си пишат статус във Фейсбук „уморен съм“. По някаква причина възрастните не схващат или отричат колко е важно да се наспиват. Ако в този момент, в който четете тази книга, се чувствате уморени, затворете я и вървете да спите. Билбо си наваксва за цялото недоспиване, почивайки си в Торбодън. По-късно, след като се „пенсионира“ в Ломидол, той прекарва по-голямата част от времето си пред голямата удобна камина, пишейки поезия, доставяйки на сърцето си задоволство. Елфите са неговата нова компания, те са безсмъртни, за тях сънят е различен от този на хобитите. Те се губят във фантастичния свят на Елфическото, където „ходят с отворени очи сред светлината на този свят“.

Ние, хората, подобно на хобитите, не можем като елфите да си позволим лукса да дремем, докато караме към работа. Животът ни е трескав, препускаме, повечето от нас, като луди или се грижим за буйните си деца, или отиваме на училище (или и трите, взети заедно). Повечето от нас страдат сериозно от безсъние, отричайки колко е важен сънят. Истината е, че той ни е толкова необходим, колкото храната и въздухът. Всяко същество се нуждае от сън, дори насекомите и рибите[32].

Един от най-добрите начини да се приготвите за прекрасен сън през нощта е топлата баня. Няма нищо по-прекрасно от това, да се наслаждаваш на водата след ден, прекаран в катерене или в каране на ски, или гребане, или каквото и да било, и после да се търкулнеш в мекото легло за един дълбок сън. Хобитите обичат да се къпят. Когато Фродо, Сам и Пипин пристигат в новата вила на Фродо в Щурчов дол, Мери приготвя вани с топла вода за прекосилите страната пътешественици, изминали почти осемдесет мили за три дни. (Разбира се, Пипин подхваща песен във възхвала на къпането.) Тази нощ хобитите заспиват дълбок сън, пълен с интересни сънища.

Това е друг важен дар на съня сънищата. Ако не влезеш в подходящ етап от съня, сънищата ви се прекъсват или въобще не се получават. БДО (бързото движение на очите) и свързаните с него сънища са начинът, по който мозъкът ви си играе и изпуска па̀рата. Нощ без БДО е все едно да изолирате съзнанието си в откъснат затвор. Когато спя добре, сънищата ми са живописни и забавни, и се събуждам отпочинал. На следващия ден мисля по-бързо и съм по-съзидателен. Ако не спя достатъчно добре, сънищата ми са мъгляви и се повтарят, на следващия ден мислите ми се съсредоточават повече върху проблемите, отколкото върху решенията.

Много от героите във Властелинът на пръстените имат проницателни видения, докато спят. В съня си Боромир получава пророчество, казващо му да дойде в Ломидол, където щял да намери проклятието на Исилдур (Единственият пръстен) и „Полуръст“ (и двете се оказват верни). Фродо сънува мистериозен сън, в който някаква фигура е пленена на висока кула и се спасява на гърба на огромен орел. Той вижда как Гандалф се спасява от кулата на Саруман: Ортанк в Исенгард[33].

Е, не казвам, че ще стигнете до съчиняването на най-великата песен в историята на музиката, подобно на Пол Макартни, който сънувал „Вчера“. Или че във въображението ви ще изникне класическо литературно произведение, подобно на Мери Шели, която сънувала идеята си за „Франкенщайн“. Смятам, че хората в близост до сънищата си могат да открият малки тайни за себе си, иначе потиснати в съзнателния им живот, както и че това ще им помогне да са по-съзидателни и присъствени. По този начин вие получавате съобщения от подсъзнанието си, които сте потиснали или репресирали, или просто не им обръщате внимание. Например, когато почти бях приключил с първия ръкопис на тази книга, сънувах как при мен идва Иън Маккелън в ролята на Гандалф и на висок глас, глас, който добре познаваме, ми казва, че съм забравил как Сивият пилигрим разпръсква мъдрост във „Властелинът на пръстените“ и колко е важен той за хобитите. Сънят ми с Гандалф ми разкри в големи детайли съдържанието на следващата глава. Когато се събудих, бързо написах „Протоколът на Истари“ (вж. повече в Седемнайсета глава).

Фродо провижда бягството на Гандалф от пленничеството му в кулата на Саруман, докато спи в къщата на Том Бомбадил, вероятно едно от най-добрите места в Средната земя, ако искате да получите здрав нощен сън. Когато хобитите пристигат в малката къща на Том Бомбадил и жена му Златоронка, те буквално са ужасени от приключенията с дървета в Старата гора, които се опитват да ги погълнат. След вечеря си лягат в чудесните меки легла на Бомбадил, отпускат главите си на пухените възглавници и се завиват до уши с вълнените одеяла.

Бомбадил им говори успокояващо, все едно те са негови деца, предупреждава ги да не се страхуват от шумовете през нощта. Успокоява ги, че могат да му разкажат за всички страшни неща (като духовете на Пръстена), но на сутринта. Рано на следващия светъл ден старият Бомбадил с жълтите ботуши току-що се е върнал от сутрешното си подскачане из хълмовете, събужда хобитите и им казва, че закуската е готова. Разбира се, те веднага скачат и търчат към масата, отпочинали и готови да си хапнат.

Учените са установили, че липсата на сън води до депресия и понижаване на когнитивните и физическите функции. Ако хората дълго време се лишават от сън, те ще полудеят, затова има и мъчение с прекъсване на съня. Дори Гандалф Сивия трябва да спи, а той е един от загадъчните Истари[34]. Въпреки това веднъж, когато магъосникът се опитва да дремне в компанията на хобитите, за малко да стане бедствие, защото Пипин измъква палантира[35] изпод десницата му.

Изследвания показват, че тялото ви не се възстановява достатъчно бързо, когато страдате от недостиг на сън. В Домовете на изцелението Арагорн използва силата на съня, за да излекува Фарамир, Еовин и Мери, ранени от Предводителя на Назгулите: там ги спасяват от тъмните и трескави кошмари. Арагорн влиза в сънищата им и извиква всеки един от тях, избавяйки ги от обхваналите ги мъки. Той е като хипнотизатор, изваждащ пациентите си от нощните ужаси, връщайки им спокойствието на духа, така че да могат да си починат и да оздравеят[36].

Сънят е начин за забравяне на скръбта, както казва Арагорн в Лотлориен на дружината с „изнурени тела и души“ след загубата на Гандалф в Мория. Той на практика се хвърля в елфическия хамак и мигновено изпада в дълбок сън.

Фродо и Сам са до такава степен лишени от сън по време на пътешествието им из Мордор заради лошите условия, че телата и разумът им започват да се пречупват. Щом се опитат да поспят, това се оказва трудно, особено в изтощителния Горгорот, където единствените места за спане са процепите на скалите. Сам обикновено сънува, че градинарства из Торбодън (неговото щастливо място). Съзнанието на Фродо е заето с пламтящото око на Саурон, ужасно огнено колело, което му напомня, че Окото го следи насън и наяве. Към края на пътешествието им Фродо е завладян от безсъние заради Пръстена, това бавно започва да го побърква, той губи връзка със сетивата си. Не може да си спомни нищо за Графството. Всичко е потопено в тъмнина.

След като Сам и Фродо остават в безизходица на Съдбовния връх, те са спасени от орлите и отведени при Арагорн. Дунеданецът[37] използва церителните си ръце, за да ги постави в състояние на изкуствено предизвикана кома, в „сладката забрава на съня“, продължила почти две седмици. Събуждайки се, Сам чува смеха на Гандалф, разбира, че от дълго време не е чувал „невинния звук на веселието“, и избухва в щастлив плач. Сам се връща към старото си Аз.

Истинският въпрос пред нас е: как да спим повече в този забързан свят? Отговорът е доста прост. Трябва да намалим количеството дразнители, пречещи ни да си лягаме в определен час. Трябва да престанем да висим в интернет. Да гледаме телевизия със стотиците ѝ безполезни канали. Да престанем да се измъчваме с тревоги. Нека просто си представим, че старият Том Бомбадил е в стаята ни и ни казва: „За всичките тревоги ще говорим на сутринта“. После да си легнем и спим като хобити.

Мъдростта на Графството ни казва: Добрият сън ни прави по-здрави, по-щастливи и намалява вероятността да си навлечем гнева на дракон.

Пета глава

Как да се оправяме с „Големите хора“

В Средната земя „Големите хора“ са една от многото раси, живеещи извън Графството, и са доста различен вид от хобитите. Те стърчат над хобитите както възрастни над деца. За обитателите на Графството големите хора често изглеждат застрашителни, слабоумни или просто озадачаващи.

Понякога на хобитите се налага да навлязат в земите на Големите хора и да се оправят с тях по техните правила например в човешкия град Брее на изток от Графството. Но събитията, разиграли се по време на войната за Пръстена, изцяло запращат хобитите сред тревогите на Големите хора и ги отнасят далеч-далеч от закрилата на тяхното любимо Графство[38]. От срещата им със зловещия Бил Папратак от Брее, през загадъчния Том Бомбадил, от суровия Бард от Езерния град до царствения и снизходителен Денетор от Минас Тирит, хобитите израстват и се променят след взаимодействието си с Големите хора. Въпреки изпитанията полуръстовете никога не се отричат от простоватата си доброта, чувството си за хумор и строгите си морални правила.

Въпреки че Гандалф е вълшебник, той прилича на човек, затова и в съзнанието на Билбо Гандалф е човек. Една слънчева сутрин Билбо веднага преценява този странен тип, който съмнително се шляе се пред вратата му. (Хобитите вярват, че човеците са слабоумни и шумни, и трополят насам-натам с грацията на гоблини. Нищо добро не следва, замесиш ли се с хора, затова народът на Графството обикновено страни от тях.)

Билбо бързо разбира, че на Гандалф може да се вярва, но и че той е ужасно загадъчен.

Хобитите са простодушни същества, до голяма степен може да прочетеш по лицата им всичките им мисли. Те не са способни да скрият нещо. Гандалф е от онези хора, които имат много тайни и скрити планове, и ако искаш да си им приятел, трябва да имаш предвид, че си на странен (но обикновено интересен) път.

Гандалф от своя страна е впечатлен как Билбо постоянно го изненадва със саможертвената си храброст. След като Билбо предава камъка Аркен[39], за да успокои навъсения Бард и алчния крал на елфите от Мраколес, Гандалф го причаква в тъмнината и го изненадва, казвайки му каква чудесна работа е свършил. Вълшебникът, подобно на Билбо, не желае да види Торин и останалите джуджета обсадени на Самотната планина от армия негодуващи хора и гневни елфи. Понякога компромисът е най-доброто решение за измъкване от безизходно положение, свързано с Големите хора.

Елфите не са хора, но те пораждат същата несигурност у хобитите. Когато Фродо, Сам и Пипин, в началото на „Задругата на пръстена“, напускат Графството, те срещат елф на име Гилдор. Елфът е шеговито саркастичен, като за представител на своя народ, нарича хобитите „невежи“ и деликатно се подиграва на опитите на Фродо да говори елфически език. Но веднага, щом разбира, че са преследвани от Черните конници, Гилдор става сериозен и закриля хобитите, пазейки ги през нощта.

Когато Фродо му се оплаква, че хобитите вече не са в безопасност в собствената си страна, Гилдор му казва, че хобитите могат да се ограждат в Графството, но не могат вечно да държат отвън останалия свят. Гилдор е прагматик и песимист. Той е от онези типове, които се смеят сухо и ти казват, че си загазил, въпреки че ти вече много добре го знаеш. Но съветите на Гилдор са смислени. Мнозина от нас правят погрешни опити да се изолират в малък защитен свят, където им се иска да пренебрегнат случващото се наоколо. Но накрая Черните конници на света ще дойдат да ги търсят.

Том Бомбадил е също толкова мистериозен, колкото вълшебника Гандалф, и много по-откъснат от случващото се в Средната земя от елфа Гилдор. По някакъв начин обаче е най-добрата кръстоска между човек и полуръст: той е голям, добродушен и приятелски настроен хобит с жълти ботуши (но и хобит, женен за прекрасен, пеещ речен дух)[40].

Том е единственото същество в Средната земя, върху което Пръстенът няма сила. Той не е нищо повече от дреболийка за този „човек“, който се нарича „най-стария“ в Средната земя и твърди, че е бил там още преди Големите и Малките хора. Хобитите и намеренията им са без значение за него. Той е като прекалено зает възрастен, който слуша с половин ухо как детето мънка за сложните правила на някаква измислена от него забъркана игра.

Фродо остава на заден план, когато Том взема Пръстена и го хвърля във въздуха, преструвайки се, че ще го накара да изчезне. А после Носителят на Пръстена бива посрамен, когато го хващат да проверява дали Том не го е сменил с друг. Той слага пръстена на пръста си и изчезва от погледа на своите приятели, но открива, че Том го вижда ясно като бял ден: силата на Пръстена да те прави невидим не действа на Бомбадил.

Том е от онези рядко срещани хора, които ни виждат с „всичките ни кусури“. Въпреки че този тип хора имат силата да ни унижат и смутят, те често са най-полезните приятели, когато се нуждаем от добър съвет, без да ни се гали егото. Колкото по-висока е позицията на човек в живота, толкова по-малка е вероятността да се съвещава с Том Бомбадил мъдреца, дегизиран като пушач на марихуана, който носи тениска с надпис: „Животът е хубав“ и казва каквото му е на ума.

Скоро след като откриват Бомбадил, Фродо и приятелите му се срещат с Бил Папратак, „глупав и зъл“ дангалак от градчето Брее. Те от самото начало не харесват подлия Папратак, особено след като им поисква нечувана сума пари за едно нещастно пони, което очевидно е държал гладно и измъчено[41].

Всички ние и преди това сме срещали хора като Бил Папратак. Това е онзи тип, дето бие кучето си, разказва глупави вицове и като цяло ни кара да се почувстваме неудобно под злобния му самодоволен поглед. Той не е най-злият вид Голям човек, но е от онези противни типове, създаващи проблеми просто за удоволствие. Докато хобитите напускат Брее, Сам улучва Бил по носа с перфектно прицелената си ябълка. Не съм привърженик на използването на твърди плодове с насилствени цели. Но 41 много често Големите хора имат нужда от лек шамар, за да се опомнят и да видят грешките по пътя си. Затова, да, смело метни метафоричната ябълка по онази самодоволна физиономия.

Понякога хобитите съдят прибързано въз основа на първоначалното си впечатление, както в случая с Бързоход. При срещата им в „Скокливото пони“ никой от тях няма доверие на грубоватия Скиталец. Той е обрулен, мрачен и съвсем неясен човек. Докато бягат от Конниците, те опознават Скиталеца като боец и водач. Очаровани са също така от неговите балади романтични разкази за Първата епоха, които Бързоход пее около лагерния огън. Той е от онези хора, които изглеждат покварени, но чувстваш, че са честни. Като някой раздърпан тип, когото срещаш на купон и не ти се иска да се допреш до него, но някой му бутва китара в ръцете и се оказва, че той може да изсвири всяка песен на „Бийтълс“.

По-късно в Ломидол те разбират, че Бързоход Скиталеца е всъщност Арагорн доблестният наследник на величав трон. Те го виждат в страхотните му елфически дрехи, вероятно косата му е умита и сресана, разхожда се с поразително красивата Арвен. Той е напълно различен човек от разбойника, когото срещат в Брее. Колко пъти в живота първоначалното ви впечатление ви е подвеждало и сте разбирали, че грешите? Веднъж се отнесох пренебрежително с нов колега, който носеше кадифено сако и аз реших, че е много претенциозен. Моментално не харесах този човек заради сакото му. Кой, по дяволите, носи кадифено сако? Така си помислих. После цялото ми пренебрежение се обърна срещу мен. Хобитите носят кадифени сака. Този човек ми стана невероятен приятел, а аз още търся да си купя кадифено сако.

В Лотлориен Фродо предлага (вероятно неразумно) по своя воля да даде Пръстена на Галадриел главно защото той е толкова очарован от великолепната елфическа кралица и внезапно решава, че тя е способна да го освободи от тежкия му товар. Фродо научава важен урок: как силата прелъстява и развращава, дори елфите не са имунизирани срещу съблазънта на Пръстена. Обикновеният човек Боромир ще стане жертва на неспособността си да овладее това си изкушение.

Боромир е изтъкан от противоречия. Здраво тяло, но слаб дух. Ужасен от Саурон, но в същото време смел като лъв в битката със слугите на Мрачния владетел. Той се бие смело в мините Мория, за да спаси деветимата си другари, но после полудява и се опитва да изтръгне Пръстена от Фродо. Да си имаш работа с човек като Боромир със сигурност е опасно. Как се споразумяваш с човек, който иска нещо, което не си склонен да дадеш? Не всички можем като Фродо да си сложим вълшебния пръстен и да изчезнем.

Когато Фродо спори с Боромир какво да предприемат с Пръстена, честният хобит казва на гондореца, че не вярва в „силата и честността на хората“. Това е урокът. По света има силни мъже. Влиятелни мъже, които мислят, че могат да приложат разрушителна сила, когато им се налага да решат даден проблем. Но понякога те лъжат. Много често употребената от тях сила е знак за слабост, точно както при Боромир. Разбира се, синът на Денетор бързо осъзнава грешката си и загива, защитавайки Мери и Пипин.

Фарамир, по-дълбокомисленият брат на Боромир, но равен на него по смелост, е достатъчно силен, за да издържи теста с Пръстена. Баща му Денетор подло го нарича „ученик на вълшебници“, знаем, че той прекарва доста време с Гандалф по време на едно от неговите „изследователски пътешествия“ в Гондор, където е дошъл да сглобява историята на Пръстена[42].

Разбираемо, Фродо и Сам ги е страх от Фарамир, когато той ги залавя с групата си гондорски стрелци в горите на Итилиен. Но те не му се молят, не пълзят и не се отдръпват. Фродо с помощта на рационални доводи убеждава Фарамир да ги пусне и по-малкият брат на Боромир, мислителят на Средната земя, осъзнава опасния характер на Пръстена точно както Гандалф и Галадриел. Честното и прямо обяснение понякога работи, когато са ви взели на прицел, особено ако те са честни и свестни хора.

Въпреки това, от време на време тази рационална стратегия пропада. Денетор е перфектен пример за човек, ламтящ за власт, който не може да се усмири и да се сработите. Той е егоистичен, тираничен, опериран от емпатия. Мнозина от нас работят за някой като Денетор и се чувстват безпомощни, ако имат шеф като последния наместник на Гондор. Властта превръща хората в смешници, а мисълта да я изгубят е ужасен удар по егото им, особено за онзи, който е пълновластен.

Хобитът Пипин се свързва с Денетор и инстинктивно предлага живота си на наместника на Гондор в отплата за този на Боромир. Постъпката на малкия полуръст преминава през бронята на Денетор, но дори добрината на Графството няма траен ефект, който да задържи емоционалния срив на наместника. С хора като Денетор нищо не може да се направи, за да им се помогне. Трябва да си плюеш на петите и да бяга, или да направиш каквото можеш, та да не повлекат и други, когато най-накрая се сгромолясат, в противен случай може да свършиш на погребалната им клада.

Най-добрият приятел на Пипин Мери, си има работа с напълно различен тип Голям човек. Мери среща Теоден скоро след като Гандалф помага на краля на Рохан да си възвърне вярата в себе си и в народа си. Кралят от Златния замък, когото ние всички с радост бихме последвали: с лъвско сърце, мил и принципен рядка комбинация за човек. Мери си предлага услугите и е възнаграден с истинско приятелство. Въпреки това Теоден е убит на бойното поле, той загива по най-почтения начин за един рохански конник[43]. Последните му думи към Мери в една свирепа война са красиви и мили. Той му казва, че съжалява, задето не ще могат повече да си говорят за „билкознание“, и го моли да си мисли за него, когато си пуши лулата.

Теоден е архетип на героизма. Той, разбира се, не е перфектен. Греши и се страхува, и се отчайва от същото, което унищожава и Денетор. Но когато му се дава втори шанс в живота път към изкуплението, той убедително поема. Мери се научава от Теоден да посреща неприятелите и смъртта, без да трепне.

Една от най-страхотните развръзки в историята на Толкин е, че от всички воини сред Големите хора най-храбрият и чистосърдечен не е мъж, а жена. Еовин, девата воин от Рохан, не може да бъде покварена от дяволските съвети на Сарумановия шпионин в Рохан ненавистния Змийски език[44]. Нито пък я е страх да се бие или да умре. Нейният най-голям страх е да не я хванат като животно в клетка и да я върнат обратно вкъщи в Рохан, „да се спотайва из хълмовете“, докато мъжете навън се бият. Затова тя се преоблича като мъж воин с ризница и шлем, язди наравно с чичо си Теоден и брат си Еомер, взема със себе си слисания Мери и по време на язденето вижда в полуръста сроден дух, способен на много повече, точно като нея.

Еовин е Амилия Иърхарт или Джейн Гудол, или Лин Хил[45]. Тя е всяка онази жена, която се извисява в свят, доминиран от мъжете — мъжете, които биха я държали настрана, ограничавайки физическите и интелектуалните ѝ възможности. Не че не се подчинява на любимия си крал поради неуважение. Тя не му се подчинява, защото знае, че той греши, като подценява възможностите ѝ само защото е жена. Те е безкомпромисна и сама взема решенията си.

В една от най-интересните и вълнуващи сцени във „Властелинът на пръстените“ Еовин се изправя срещу Краля-магьосник от Ангмар, древен заклинател, покорен слуга на Саурон, който всява ужас в мъжете от хилядолетия, защото никога не е побеждаван в битка. Има пророчество, че никой мъж никога няма да го победи, и той с насмешка го казва на Еовин, намествайки се за смъртоносен удар, като с това я предизвиква да му отговори през смях, „Не съм аз мъж простосмъртен! Жена стои пред теб!“

С малка помощ от хобита Мери Еовин поваля Предводителя на Черните конници и изпраща неговия порочен дух да излети от Средната земя право в Нищото. Тя го постига почти с цената на собствения си живот, но непреклонната Еовин не би пропуснала момента. Мери научава от нея повече от който и да е друг Голям човек какво е решителност и героизъм пред най-неравностойния противник. Това добре му помага, когато се налага да освободи своя собствен народ и да изгони пришълците от Графството най-лошата сбирщина Големи хора в Средната земя.

Мъдростта на Графството ни казва: Нека моралният ви компас ви води през света на Големите хора, и не правете компромиси със себе си.

Шеста глава

Премахнете правилата на Шарки

По време на Войната на Пръстена Фродо, Сам, Мери и Пипин всъщност се бият за нещо безценно за приятелството и любовта в Графството. Ето защо те са толкова съкрушени, когато се прибират след дълго отсъствие и откриват злия магьосник Саруман заедно с шайка Големи хора да се разпореждат из малката им страна. Саруман е наложил фашистки режим на силната ръка с единственото намерение да разруши Графството и така да даде урок на хобитите, да ги накаже за участието им в неговия разгром.

Хобитите живеят в егалитарно общество и дори най-бедният, като например стария градинар Майтапер от улица „Торбаланска“, има същите права и си тежи на мястото също така, както най-богатите, какъвто е прочутият Билбо Бегинс от Торбодън.

Те са създали свои приблизителни правила, така че всичко да работи, и имат колективно споразумение да продължават все по този начин. Фермерът, мелничарят градинарят и пазачът имат място в Графството и са част от него те са устойчива и самодостатъчна „нация“ от свободни хора, работещи и живеещи заедно, никога не се бият помежду си. Място, където най-важната сграда не е някоя институция, а кръчмата[46].

Хобитите нямат правителство. Вместо това провеждат срещи, наречени „сборове“, където гражданите на Графството заедно обсъждат важни въпроси и избират временен лидер, наречен „кмет“. Те спазват няколко задължителни правила, идещи още от древността, когато са били поданици на крал, но последният от тези царствени Големи хора умрял преди хиляди години и хобитите не се притеснявали особено от липсата на монарх.

Те вярват в свободната воля, но притежават стабилни обществени споразумения и стари, стояли на времето традиции, които ги предпазват от конфликти. Хобитите имат сериозен морален кодекс, който включва дори отношението им към животните[47].

Толкин създава Графството като прототип на Англия преди норманското нашествие от 1066 г., когато местното англо-саксонско население е живяло под формата на демократична монархия. Както в Средната земя, хората там живеели в региони, наречени „графства“, има ли „сборове“ и „кметове“. Повечето от тях били фермери. До единайсети век Англия просперирала, две поколения живели в мир, докато Уилям Завоевателя не доплувал през Ламанша, убил в битка англо-саксонския крал, подчинил армията му и наложил френските закони и език на победените местни жители.

Като момче Толкин този дързък момък участвал в училищен дебат, където се изказал против френското нашествие и последиците от това, сякаш бил някакъв алтернативен историк. В неговото въображение норманите губят войната срещу англо-саксонците и те запазват селския си начин на живот. По късно Толкин ще създаде Графството сърцето на Средната земя[48].

Опитайте се да си представите Графството през очите на Толкин или през тези на хобита. Мястото е богато на природни ресурси: дълбоки гори, а между тях площи с плодородни почви, подходящи за насаждения. Там няма безработни и храната е достатъчно за всеки, склонен да прекара деня си в тежка работа. Мястото е сигурно, хобитите могат да се разхождат по тъмно от източния до западния край, без да се страхуват. (Хобитите не се избиват един друг или поне не през Третата епоха в Средната земя.) Те нямат армия, нито полиция, само дванайсет „ширифи“[49], патрулиращи пеша през Графството главно за да наглеждат добитъка. Хората от Графството изповядват доволната максима: „Ако имаш достатъчно, не се нуждаеш от повече“. Бизнесът е семеен и се върти главно от занаятчиите, тези малки компании се наследяват от поколение на поколение и никой не вижда смисъл да ги разширява. Хората се съсредоточават върху отглеждането на храна (и изяждането ѝ), собственоръчно изработват вещите си и си живеят живота. Имат да си пушат пушилист и не се интересуват от никакви машинарии по-сложни от тъкачния стан и воденицата.

Там цари пълно спокойствие. Ритъмът им на живот е необезпокояван от стотици години. Хобитите не се интересуват от случващото се извън Графството. Много рядко рискуват да отидат по далеч от града на Големите хора Брее на изток или до границата на запад. От там хобитите могат да прекарат поглед през живописните хълмове и да стигнат до морето. Ако месечината е изгряла, могат да зърнат елфическата кула на върха на Стражевите хълмове и да си припомнят старите времена, загадките от миналото, проблясващи в далечината.

Когато Фродо и приятелите му се завръщат в Графството след Войната на Пръстена, те са съкрушени от разрухата, която заварват. Кръчмите са затворени или превърнати на фабрики, дори „Зеленият дракон“ е опустял, а прозорците му са изпочупени. Къщите са изоставени или сринати със земята. Дърветата разсипнически отсечени. Грозни комини изпускат черен дим в небето. Хобитово се е превърнало в Детройт на Средната земя. За Сам това е по-ужасно от Мордор. Фродо му казва, че това е Мордор злонамереният Саурон е стигнал и до техния дом.

Саруман е изгубил крепостта си в Исенгард и своята армия от орки и сега властва над Графството заедно с банда негодници, които го наричат „Шарки“. Магьосникът е наложил волята си чрез серия официални заповеди. Така наречените „Правила на Шарки“. Ние имаме само бегла представа за тях, но според реакцията на завърналите се у дома хобити разбираме, че са безчетни и произволни злостен опит на зъл ум да наложи бюрократичен натиск върху автономни и свободомислещи хора[50].

Според собственото си описание Толкин е анархист. Разбира се, той не е типичен революционер. Казал го е с ирония. Имал е предвид, че не иска „мъже с бакенбарди и бомби“ да управляват света, да налагат едносмислен начин на живот и приличие. В историите му може да забележите колко ненавижда деспотичните лидери. Сребролюбивият господар на Езерния град, архетип на задръстения бюрократ, е образцов негодник в „Хобит“. Той злоупотребява с фонда, събран да подпомогне гладуващите бездомници, избягали от изгорелия си град, и по този начин обрича сънародниците си на смърт. Денетор, трагичният персонаж от „Завръщането на краля“, е жадният за власт наместник на Гондор. Той така се е окопал, че вижда само как му се изплъзва властта, затова в ситуация на страхотна криза изоставя задълженията си, самозапалва се, „подобно на езическите владетели от миналото“. Дори тази помпозна смърт на наместника е вид стремеж[51].

Магьосникът Саруман е автократ, стремящ се с всички средства към властта (тайно той си създава хибридна армия от орки и внедрява агента си Змийски език в Рохан). С хобитите постъпва още по-коварно. Той ги шпионира от десетилетия, още откакто Гандалф започва да се навърта около тези полуръстове. Когато взема властта в Графството, магьосникът е наясно, че единственият начин да пречупи тези щедри и мили хора е, като ги настрои един срещу друг трик, с който ги превръща в шпиони, сплетници и доносници. Най-лошото поведение той възнаграждава, а честността наказва. По този начин с помощта на няколко последователи подчинява голям брой хобити, хвърляйки противниците си в изолирани клетки, т.нар. „тъмни дупки“ в затвора на Хобитово.

Човек се чуди какво произвежда Саруман във всички тези фабрики, които изпускат черен дим и замърсяват малките потоци и езерца на Хобитово? Никога няма да разберем със сигурност. Вероятно просто изгаря всички дървета заради удоволствието да вдига пушек. Възможно е и да твори дяволско оръжие, което да продаде на противниците на Гондор да е създал малка оръжейна фабрика в Хобитово. Какъвто и да е случаят, Саруман & Сие е като зъл конгломерат, който се мести в някой хубав провинциален град, построява фабрика на реката, унищожава природните ресурси и отравя почвата и водата, докато не остане нищо друго, освен пуст лунен пейзаж.

Първата работа на Пипин, когато вижда безумните правила на Шарки, закачени на вратата на кметството, е с възмущение да ги стъпче на земята. После нарушава правило номер четири, като ги изгаря. Хобитите са паднали духом. Те са минали през болката и смъртта, за да стигнат до тази дивотия, до тези омразни постановления. Забранено пушенето на лула! Няма бира! Банда ширифи се карат и бълват „оркски приказки“. Какво се е случило в скъпоценната им страна?

Бил Папратак, едноокият мъчител на понита от Бри, е първият нашественик, когото срещат до току-що построената желязна порта, препречила моста на река Брендивин. Мери бързо преценява, че единственият начин да се разправи с глупак като Папратак е да употреби сила. Страхливецът побягва презглава. Но бандата убийци, на които другарите се натъкват в Хобитово, са значително по-агресивни и злонамерени от Папратак. Това подтиква хобитите към съгласувани действия: предвождани от Сам, Мери и Пипин, те трябва да ги убият, заловят и прогонят (не без жертви от народа на Графството). Това е кървава и насилствена малка революция, но и меланхоличен край на Войната на Пръстена.

Последният натрапник, с когото трябва да се справят, е жалкият Саруман[52]. В следващия момент всички от Графството свидетелстват срещу него, Фродо пък влиза в ролята на съдия. Хобитите настояват Саруман да бъде наказан със смърт за престъпленията си, но Фродо ги моли да пощадят живота на магьосника и да го изпратят в изгнание. Фродо не може да гледа повече кървища той е отвратен от мисълта да види как добрите и спокойни хора извършват поредната бруталност, посягайки на Саруман, който (както обяснява Фродо на сънародниците си) някога 52 е бил сред благородните и може би все още има шанс да се покае.

Саруман е унизен от великодушието на Пазителя на Пръстена и казва на Фродо, че с отсъждането си той е станал „мъдър и жесток“. Преценката на магьосника е замъглена от поквара, злоба и стремеж към власт. Той е заблуден и безпринципен подобно на съветваните от него мъже в Средната земя. Безспорно Фродо е помъдрял след пътешествието си в света на Човеците. Но жестокият е Саруман, той облъчва останалите с омраза. Хобитите, или поне тези, които обичаме, не са способни на жестокост и ние трябва да бъдем като тях[53].

Промените в нашето общество са, разбира се, не толкова драматични, но също така гибелни като правилата на Шарки. Правата и свободите ни лека-полека се потъпкват чрез укази от типа на Патриотичния закон. Дефицитът от около 15 трилиона долара е най-голямата злоупотреба в световната история, дело на банкерите, те ипотекираха живота на децата ни заради личната си облага. Корпорациите продължават да намаляват правата и осигуровките на работниците, докато не стигнат дъното. Кога ще изхвърлим от живота си правилата на Шарки и ще построим мостове към нов и по-здравословен начин да правим бизнес и да градим отношения с останалите нации?

В дните след „Прочистването на Графството“ Сам се оплаква, че едва неговите пра-правнуци ще видят красотата на Графството, такова, каквото е било преди разрушенията на Саруман. Въпреки това той си запретва ръкавите и се залавя за работа, вероятно повтаряйки си наум думите на Старика Майтапер: „Работата, която не вършиш, отнема най-много време“.

В цялата история хобитите, и всички като тях, реагират на бедствената ситуация с твърдост и решителност… По същия начин реагират и хората, сполетени от някое ужасно природно бедствие. Работливите граждани на Графството се впускат в множество задачи, отървават се от грозните комини и фабрики, изчистват местността, пресаждат и ремонтират.

Хобитите са принудени да разберат, че не могат повече да се ограждат от света, но сега поне знаят как да се държат с останалите от Средната земя. Те са станали малко по-мъдри, но без да опетнят онова, което ги прави хобити постоянната добрина, присъща на хората от Графството.

Сам е избран за кмет на Графството, на чиято политическа позиция се задържа през следващия половин век. На преклонната възраст от деветдесет и шест години той се оттегля. Можем да си представим колко прекрасен кмет е бил Сам. Без съмнение по негово време са посадени повече дървета, отколкото през цялата история на Графството. Фойерверки са гърмели на всички публични празници и фестивали. Подаръците за рождения му ден несъмнено са били избрани с предназначение и с умисъл. А аз съм напълно сигурен, че единствената наредба, която е въвел през дългото си управление, е била: „Без нови правила“.

Мъдростта на Графството гласи: Неразбираемите правила, прокарани от порочни хора, трябва да се премахват и да се заменят с повелите на здравия разум.

Седма глава

Джуджета, дракони и Влачи-Торбинсови

Билбо се изправя срещу побеснели гоблини, диаболични дракони, чудовищни говорещи паяци и фъфлещ психопат. Но сред всички тези същества в Средната земя той най-много се бои от двама хобити неговите гадни братовчеди Влачи-Торбинсови.

Има нещо в неговата братовчедка Лобелия и мъжа ѝ Ото, което просто плаши до смърт горкия Билбо. Защото те му желаят смъртта, разбира се. Лобелия е пряка наследничка на Билбо и ламти за Торбодън и възхитителното му удобство.

Влачи-Торбинсови са онези, които обявяват Билбо за „по подразбиране мъртъв“, докато той е на пътешествие с джуджетата. Билбо се прибира тъкмо навреме, за да предотврати разпродажбата на имуществото си, но така и не успява да си върне всички окрадени от Лобелия сребърни прибори от кухнята. Всеки път, когато Вл.Т., както ги нарича Билбо, дойдат да душат около дома му като духове от Могилните ридове[54], той е принуден да използва Пръстена, за да изчезне и избяга от тях. Може ли да го виним? Има ли нещо по-отвратително от роднини, чакащи с нетърпение, подобно на паяка Корубана, някой да умре, за да наследят всичките му джунджурии? Вл.Т. са напълно съкрушени, когато Билбо избира Фродо за свой наследник. Но когато Фродо решава да им продаде Торбодън и да се премести извън Графството, те са повече от доволни.

Фродо, като компенсация за цялото досадно поведение на Лобелия през годините, преди да се премести, изпива всичкото вино в избата. И после за майтап оставя мръсни чинии в умивалника. Фродо, както личи, е най-неалчният хобит, който някога е живял. Единственото, което иска, е да бъде до любимия си чичо, а Вл. Т. са просто обида за семейната любов.

След като Фродо напуска Хобитово, за да занесе Пръстена в Ломидол, Лобелия и синът ѝ започват да изнасят пушилист за Саруман Белия, а в замяна получават пари в брой. Лото изкупува повечето земи около четирите околии и изпраща голяма част от храната на Графството (дори и в зимния недоимък) в укрепения Исенград на Саруман[55]. Лото прилича на порочна корпорация с нулев морал. Той е „Голдман Сакс“ на Графството. Много скоро там се появяват злокобни човеци. Банда главорези изпълняват заръките на Лото, затварят всеки, който изрази несъгласие с Пъпчивеца, и въртят Графството на пръста си. Знаем какво се случва след завръщането на Фродо, Сам, Мери и Пипин след Войната на Пръстена те прочистват Графството така, както подобава на гневни хобити.

Защо в нашия собствен свят не се случва такава разплата? Как е възможно компании като „Голдман Сакс“ да се измъкват невредими от финансовите убийства и да стават по-богати от всякога, докато милиони обедняват, да се подиграват на хората и да ги наричат „мъпети“ зад гърба им? Не разбирам защо група Пъпчивци управляват света, а ние останалите си стоим и им позволяваме да го правят.

Билбо, подобно на Фродо, не е алчен и лаком. Той не е запленен от идеята на Гандалф да бъде разбойник. Билбо не ламти за злато и скъпоценности, вероятно през целия си живота никога не е мислил за тях. Това, което го привлича, е възможността да види нещо ново. Планини! Приключения! Той си държи карта на стената, на която с червено е маркирал всички свои любими пътеки. Тръгвайки с джуджетата, му се удава възможността да отиде отвъд очертанията на картата. Но в крайна сметка Билбо научава за ужасния ламтеж на джуджетата за скъпоценности и ролята му в тази драма замалко не го погубва.

Джуджетата по природа на са зли създания. Те предпочитат да обработват камъни и други неживи материи (противоположно на елфите, които обичат да работят с дърво и всякакви растения). За джуджетата е удоволствие да открият митрил[56] или друг вид фантастичен материал, от който да изработят нещо, това ги радва повече, отколкото самата ценност на находката. Саурон изковава Седемте пръстена за джуджешките крале, но се оказва, че няма власт над тяхната воля и не може да ги подчини. Защото те си остават независими, неподатливи дори на магията, а това вбесява Мрачния владетел и след като разбира грешката си, той прави всичко възможно да си върне Седемте пръстена[57].

Пръстените на Саурон имали способността да покваряват умовете на джуджетата, така че притежателите им се фиксират още повече върху добива на злато и скъпоценности нещо като усилвател на алчността им. Кралството Еребор (във вътрешността на Самотната планина) е създадено от праотец на Торин, който е под въздействието на подобен пръстен. Той придобил невероятно богатство, включително камъка Аркен, подобен на гигантски диамант с хипнотичен блясък. Накрая драконът Смог бил примамен към Самотната планина, избил джуджетата и се настанил във владенията им. Торин и баща му били сред малцината оцелели[58].

Когато Билбо за първи път среща Смог (наричан „Най-голямото от всички нещастия“), драконът дреме във вътрешността на Самотната планина вече 171 години откакто е изял последното вкусно джудже и е изгорил до основи съседния град Дейл. Като потресаващо мързелива котка, Смог сънува своите порочни сънища, излежавайки се върху възглавница от злато и скъпоценни камъни. Хората от Езерния град приемат джуджетата с отворени обятия, привлечени от идеята реките от злато отново да потекат между Самотната планина и техния дървен град, построен върху Дългото езеро[59].

Билбо е ужасен от чудовището и има всички основания за това. Драконите могат да хипнотизират, да замразяват с поглед и да изпепеляват с дъха си, преди някой да каже: „Бард стрелецът!“ При вида на толкова много злато хобитът е замаян и заразен от „ламтежа на джуджетата“. Също така, той иска да докаже на джуджетата, че е опитен разбойник, а не страхливец (както често го нарича Торин).

От десетилетия хората са привлечени от идеята за чудовище, пазещо несметни съкровища. Митът за дракона, който пази богатството си, е на повече от хиляда години и стига до староанглийския епос „Беоулф“[60], от който Толкин заимства идеята за Смог. Той е голям символ на скъперничеството като дебел крал, излегнат върху златния си трон, докато поданиците му спят в сламата (или като големите компютърни компании, които си седят върху трилиони долари, докато работниците мизерстват в спартанските общежития към фабриките).

Не мислите ли, че има нещо отблъскващо в мисълта за дракон, легнал върху планини от злато? Вие правилно ще попитате: „За какво му са на чудовището всичкото това злато и скъпоценности?“ Богатството се губи при такова алчно, сребролюбиво влечуго! Но за нас, хората, златото може да бъде толкова смислено и полезно. Ние се нуждаем от това злато. То може да ни даде реална власт. Можем да си купим или направим всичко, което пожелаем!

Проблемът при един такъв начин на мислене е, че изравняваме богатството с щастието, а огромното богатство с пълно щастие. Шестицата от тотото в днешно време е равносилна на намирането на златно съкровище. Ако са верни историите за нещастията, сполетели печелившите от лотарията, дали спечелването на толкова пари не е проклятие вместо късмет? (Колко басейна можеш да си купиш?)

Какво ще направите, ако откриете съкровището на дракона? Аз вероятно ще се въртя наоколо като муха без глава, с претъпкани с монети и скъпоценности джобове и постоянно ще хихикам. Но докато джобовете ми все повече натежават, ще започна да се чудя: „Как, по дяволите, ще отнеса всичко това вкъщи?“

Драконът Смог изправя Билбо пред подобна главоблъсканица и кара горкия хобит да се завърти обратно на грубите си пети. Той подигравателно пита Билбо дали някога е обсъждал с джуджетата как смятат да изнесат от Самотната планина своите дялове от съкровището. Как смятат да го опазят от нападения? Билбо е хванат неподготвен. Никога не си е мислил как ще транспортира малка планина злато до Графството. Каква е вероятността да премине целия този опасен път, изпълнен „с войни и убийства“, и да се върне обратно? До този момент това пътуване на няколко пъти е щяло да му коства живота[61].

Драконът просто изказва старата изпитана истина относно ламтящите за богатства. Треската за злато е толкова силна, че може да подведе всеки и да го принуди да върши какви ли не щуротии, за да се добере до златото. Но след като веднъж златото се окаже в ръцете ти, богатството може да не си заслужава неприятностите, които го съпътстват. Много хора си дават здравето и си развалят отношенията с околните, за да постигнат богатство. Други, още в началото на пътя си, направо се оперират от морални съображения, отхвърляйки етиката и емпатията в името на успеха си.

Владетелят на Езерния град е типичен пример за такъв човек. Алчният администратор незаконно присвоява средствата, събрани за реконструиране на изгорения от Смог Езерен град, бягството му в пущинака обаче го довежда до самотна гладна смърт (без съмнение дори тогава здраво стиска торбите със злато).

Смог, разбира се, действа самонадеяно, показвайки на Билбо своето съкровище, останалото е история, която Билбо описва в мемоарите си „Червената книга на Западната околия“. Когато Билбо и джуджетата влизат през секретна врата и откриват съкровището, на хобита всичко това вече му е омръзнало. Той не се вълнува особено от купчините злато и скъпоценности. За разлика от джуджетата, които не спират да ровят из скъпоценностите, Билбо 61 вече не е привлечен от богатствата. Той е готов да размени цялото това съкровище срещу чаша чиста вода от дървените паници на Беорн. Когато намира камъка Аркен, го пъха в джоба си само защото така му хрумва.

След като внезапно си възвръща богатството, Торин става още по-горделив. Възстановява родовите си права. Това му коства почти двеста години, но най-накрая успява. Този нов вид власт повдига самочувствието му и го прави още по-безразсъден и алчен отпреди. Категорично не е склонен на компромиси с хората и елфите, които се намесват в играта, въпреки че те искат нищожно малка част от онова, което той вече притежава. Торин се превръща в дракон, легнал върху богатството си. Той би жертвал себе си и приятелите си, вместо да се разбере с враговете си.

Торин побеснява, когато разбира, че Билбо се е промъкнал в лагера на хората и елфите и им е предложил камъка Аркен като изход от задънената улица. За Торин камъкът Аркен е най-скъпото нещо в Самотната планина! Той хваща Билбо за гушата, разтърсва го като заек и се кани да го метне от високата стена да размаже горкия хобит на скалите отдолу, когато Гандалф се намесва и нарежда на Торин да пусне неговия разбойник.

Но дори Торин не в състояние вечно да мрази симпатичния Билбо. След Битката на петте армии Торин е смъртноранен и на своя смъртен одър той моли Билбо за прошка. Джуджето не иска да умре и да отпътува към Залите на очакването, без да се изясни и помири с Билбо[62].

Тук е наистина ценната поука на „Хобит“. През целия си живот Торин е под въздействието на своето желание да си върне взетото от дракона кралство и богатство. Всичките му дни са погълнати от копнежа му за власт, за злато и да държи в ръцете си камъка Аркен. Накрая обаче разбира, че стремежът му към златото на Смог е безсмислица. Той казва на Билбо, че единственото смислено нещо е тяхното приятелство, което е много по-ценно от всяко съкровище, изкопано от земята.

Разбира се, Билбо не е способен да таи злоба у себе си. Както казва Толкин, той е „мила душица“, затова стои до леглото на умиращия Торин в ъгъла на неговата шатра и лее сълзи. В крайна сметка през много неща е минал. Хобитът е очаквал, че най-трудно ще е да се справят с дракона, но се оказва, че много по-мъчно е да се разберат отношенията между джуджетата, елфите и хората.

Билбо се прибира в Торбодън с достатъчно злато да си живее живота, че и още един. Той го пилее с удоволствие, не го трупа като Смог. Билбо организира страхотни веселби. Избата и долапите му са добре заредени. Продължава да пише стихове и вероятно похарчва доста за библиотеката си. Купува си хубави дрехи и поддържа Торбодън в отлично състояние. Осиновява племенника си сирак и му осигурява добро образование и щастлив и удобен живот[63].

От друга страна, Фродо не се радва на щастливия и безгрижен живот както чичо си Билбо. Войната на Пръстена го наранява и в много отношения го променя, изненадващото е, че същото се е случило и с неговата роднина Лобелия. След като се справят със Саруман и го изгонват от Графството, хобитите разбират, че от известно време Лобелия е хвърлена в затвора. Тя е над стогодишна и изнемощяла от глад. За първи път в живота си Фродо съжалява леля си. Сърцето ѝ е разбито, когато разбира, че нещастният ѝ син Пъпчивеца е убит от Змийски език, и тя решава завинаги да напусне Торбодън и Хобитово.

Безспорно, нещастието на Лобелия я прави по-съпричастен хобит. Научила се е да изпитва състрадание към останалите хобити и вече не е толкова алчна. Тя дава на Фродо всичките бързи пари, натрупани от сина ѝ, за да основе един вид фондация — НПО в Графството, ако щете, което да построи къщи за пострадалите от разрушителното нашествие на Саруман. Това е „хобитат“ на човечността.

Двайсет и първи век започва с култ към материализма. В днешно време сякаш се гледа с уважение единствено на изключително богатите. Вече не е достатъчно да си милионер. Трябва да си поне милиардер. Хората биха направили всичко, за да се доберат до драконовото съкровище. Гордън Геко (изигран от Майкъл Дъглас) във филма „Уолстрийт“ казва, че „алчността е благо“, а двайсет и пет години по-късно през 2012 ФБР използва тези думи в кампанията си против ширещата се финансова спекула.

Алчността, да си го кажем правичката, е шибано нещо. И наистина парите не могат да ти купят любов.

С жена ми се оженихме преди двайсет и пет години, още бяхме в колежа. Нямахме достатъчно пари да си купим нови обувки, камо ли да си платим сватбата. Затова си направихме церемония на бос крак в задния двор на родителите ми. Нашите щедри приятели и роднини донесоха храната и напитките, и всички заедно танцувахме върху тревата. Кой се нуждае от нови обувки, когато има истинска любов и приятелство?

Хобитите, които много рядко носят обувки, биха разбрали какво точно имам предвид[64].

Мъдростта на Графството ни казва: Алчността е за омагьосани джуджета, алчни дракони и сребролюбиви Влачи-Торбинсови.

Осма глава

Мъдростта на ентите[65]

Когато Стария Върбалан, отмъстителното дърво, живеещо в Старата гора отвъд границите на Графството, хваща в капана на възлестите си корени Мери и Пипин, пред нас се разкрива един много важен аспект от живота в Средната земя хобитите (както и останалите съзнателни същества в света на Толкин) са в уникална връзка с природата, връзка, която може да доведе до различни обрати.

В света, който обитаваме, ние се смятаме за господари на природата. В Средната земя мъдрите знаят, че може да бъде иначе. Тук природата си го връща.

Дърветата са от голямо значение за Толкин. Като дете обожавал да води дълги разговори с любимите си дървета. В по-късен етап от живота си, в момент на ярост, той пише, че би приветствал Рагнарьок (митичната апокалиптична битка между нордическите божества), стига да може да премахне цялата грозота на индустриализацията и да си върне скъпите унищожени дървета.

Затова не трябва да се учудваме, че те играят толкова важна роля, като персонажи и като символи, в историите на Толкин. Мраколес, Лотлориен и Ветроклин са много повече от места, на които се развива действието те са епицентър на мистерия и магия, с богата история, която ни връща назад към произхода на Средната земя.

Ентите на Толкин са едни от най-старите и странни обитатели на фантастичния му свят. Те били създадени от Валарите (древните полубогове на Средната земя), за да пазят гората. По-късно елфите ги научили да говорят (навярно защото елфите обичали да си бъбрят с дърветата и им се приисквало най-сетне да им отговорят нещо). Ентите странстват из горите на Средната земя като внушителни, могъщи лесничеи в национален парк[66].

По някаква причина ентите изгубили връзката си с женските от своя вид, изолирали се от останалите части на Средната гора, докато през хилядолетията горите намалявали, и останали да обитават само своеобразната си крепост Ветроклин. И заживели главно там. Във Ветроклин си изградили егалитарно общество, подобно на хобитското[67], а Ентосъборът е основният им начин да общуват помежду си. На едно такова събиране те решават да атакуват Исенгард крепостта на Саруман и така преобръщат хода на Войната на Пръстена.

Дървобрад се опитва да убеди Мери и Пипин (бягайки от бандата орки, те попадат под грижите му), че не е важно да се бърза. За ентите има нещо непоносимо и неприемливо в нетърпението и прибързаността. Ентите живеят, докато е жива и гората, те са по-склонни да мислят за сто години напред, отколкото за случващото се в момента. В тази връзка може да кажем, че ентите са господари на устойчивостта[68]. За тях сто години са нищо.

Ние, хората, можем много да научим от тяхната дългосрочна перспектива. Изглежда, в нашия свят корпорациите и политиците са далеч по-склонни да жертват последната дива местност на света, за да си осигурят евтино гориво и ресурси за ненаситните фабрики. Компаниите за петрол и въглища са покварени също като магьосника Саруман, който изсича гората Ветроклин, за да задвижи извратените си машини, които е създал зад черните стени на Исенгард.

Когато Леголас за пръв път влиза в гората Ветроклин, неговата елфическа емпатия надминава всякакви скали. Дъхът му спира, до такава степен усеща живото присъствие на дърветата. Той осъзнава поразителната сила на вековната памет. Гората мисли. Той може да усети растящата ѝ ярост — натрупания гняв в отговор на злото, което сее хаос извън горските предели. Впоследствие разбираме, че ако му се даде достатъчно време да общува с тях, Леголас може да разбере какво мислят дърветата. Ех, ако можехме и ние да се вслушаме в нашата природа.

Лотлориен също е чудно място с много дървета. Когато Фродо пристига в последния бастион на нолдорите[69] в Средната земя, той е поразен от гледката на извисяващите се сребърни малорни. Всичко му се вижда великолепно и сияйно, толкова свежо и ново, сякаш току-що е създадено, но и вечно, подобно на самото време. Най-добре го описва Сам, когато с благоговение промълвява: „Сякаш сме вътре в песен“.

В нашия свят има безумно красиви места, засадени с прекрасни дървета. Всеки, който застане под извисяващите се секвои на Стаут Гроув в Северна Калифорния[70] или отиде през есента да гледа горите във Върмонт, би разбрал какво чувстват хобитите. Чувството е подобно на духовна епифания. Звуците на полюшващите се и скърцащи краища на дърветата създава усещането, че слушаме песента на Земята.

В есето „За приказните истории“ Толкин пише за влиянието, което му оказали приказките от неговото детство, те му дали способността да открива вълшебното в ежедневните обекти, например в дърветата. Помислете си за всички обикновени изрази, употребявани в историята „дървото на живота“, „родословно дърво“, „дървото на познанието“. За Толкин думата „дърво“ означава много повече от ствол, извисяващ се над земята. То е нещо живо, захванало се в миналото и митологията на човечеството (и има голямо значение за историята на създадената от него земя). В древната история за произхода на Средната земя, според епическото произведение на Толкин „Силмарилион“, се разказва за едно от първите злонамерени действия на Мелкор (господаря на Саурон), който унищожил гигантските сияещи дървета, хвърлящи светлина върху Безсмъртните земи. В състояние на силна завист и омраза той промушил Двете дървета с копието си и заповядал на гигантския си паяк да изсмуче живителните им сокове и да ги напълни със своята смъртоносна отрова. Няма нужда да ви казвам, че дърветата никога не се възстановили. Постъпката на Мелкор е еквивалент на ядрена катастрофа[71].

На върха на цитаделата Минас Тирит гондорците посадили фиданка, далечен наследник на едно от тези прекрасни дървета, и тя се превърнала в символ на гондорския народ. Бялото дърво, както го наричали, цъфтяло с години, докато не залиняло и не умряло заедно с последния крал на Гондор. След като Арагорн си връща трона, Гандалф го завежда до близката планина, където му показва в снега ненадейно пръкнала се в ледената кора фиданка. Арагорн я пресажда на мястото на изсъхналото дърво. Това е алегория за възкресението на кралството и настъпването на нова епоха на Средната земя.

В кулминацията на „Двете кули“ ентите са принудени бързо да вземат решение (колкото и това да дразни всяка фибра от фиброзното им същество) и да защитят любимата си гора от брадвите на белия магьосник и орките. Саруман е отсякъл красивите им дървета. Те виждат разрушенията край Исенгард. Дървобрад казва за Саруман, че „умът му е като метално колело“. Магьосникът не го е грижа за растенията, а по-лошото е, че експериментира с орки променя ги така, че те вече не се страхуват от дневната светлина. На практика Саруман е генен инженер! Исенгард е „Монсанто“[72] на Средната земя.

Дървобрад се упреква за бавната си реакция. Разбира, че е станал безучастен, и осъзнава, че е позволил на Саруман цял низ от безобразни посегателства срещу природата. Ентите щурмуват стените на Саруман, късат каменните блокове „като хлебна кора“ и смазват враговете си, после унищожават язовирната стена и наводняват Исенгард, загасяйки завинаги магьосническите огньове. Отмъщението на ентите е ужасяващо и бързо. Саруман е трябвало да има едно наум и да не убива дърветата на великите пастири от Ветроклин.

В нашия свят природата е под заплаха. Нашите водоизточници и гори, както и самите ние сме тровени с тежки метали от въгледобивните фабрики, глобалното затопляне се засилва заради употребата на въглеродни енергийни източници. Ако не променим начина си на живот, на дърветата ни може да им писне и да ни подгонят с армия гневни енти.

Но и в реалния ни свят има хора, които се изправят и предизвикват статуквото на сарумановците. Например Джули Бътърфлай Хил, почитателка на дърветата и на „Властелинът на пръстените“. Две години тя живее на върха на високо сто и осемдесет стъпки дърво, за да го предпази от сеч. Такъв е и бившият президент на Малдивите, Мохамед Нашед, удостоен с титлата „Рицар на Земята“ заради опитите си да образова световната общественост за промените в климата. Той насочва вниманието към родния му архипелаг и какво му причиняват покачващите се нива на морските води.

Тези двама души живеят много различно. Но и вие може да участвате в промяната, без да е необходимо да живеете на върха на дърво или да сте дипломат на промяната. Осведомете се за проблемите на околната среда в своя край. Дръжте под око своите областни управници, кметове, депутати и прочее висшестоящи служители. Изложете своето мнение за онова, което ви притеснява, пред местния вестник, накарайте своите представители да знаят, че вие, техният скъп избирател, се интересувате от това, какво става във вашия район. Използвайте социалните мрежи, за да уведомите приятелите си за случващото се по света, не се осланяйте само на подбраната информация от медиите.

В края на „Двете кули“ Фродо и Сам са на път да влязат в земите на Мордор, тогава преминават през мястото, наречено Кръстопътя най-източната точка на Гондор. Там се извисяват древни изсъхнали дървета (страдащи от злата магия на Саурон). Върховете им са изсъхнали и превити, но Фродо забелязва, че в тях все още тлее някакъв живот, който отстоява на злината на Мордор.

Това са последните дървета, които виждат по пътя си към Съдбовния връх. В Мордор дървета няма, само драки и храсталаци същите инвазивни растения се ширят и по нашите земи след сеч. След унищожението на Пръстена Сам и Фродо изпадат в безсъзнание край начупените склонове на Съдбовния връх. Спасяват ги орлите, които ги отвеждат далеч отвъд пустите земи[73]. Първото, което вижда Сам, след като се събужда, е красивата корона на дърво, огряно от дневната светлина. Той се чувства прекрасно и казва: „Слънчеви лъчи по листата!“

Сам се е върнал в света на живите. Върнал се е в света на дърветата.

Мъдростта на Графството ни казва: Чуйте съвета на ентите и никога не действайте необмислено, но като тях бъдете бързи, когато защитавате онова, в което вярвате.

Девета глава

Куражът на полуръстовете

В Пролога към „Властелинът на пръстените“ Толкин пише, че хобитите не са войнствен народ. Обитателите на Графството в цялата си история са участвали съвсем рядко в битки (и това било много отдавна), но никога не им се е случвало да водят войни помежду си. Всички налични оръжия в Графството са или украшения за камините им, или събират прах в музея на Графството[74].

Как успява Графството, в тази миролюбива атмосфера, да излъчи едни от най-сърцатите воини, взели участие във Войната за Пръстена? Може би защото хобитите воюват не за слава и не от кръвожадност, а заради любимите си другари.

„Има зрънце кураж пише Толкин, скрита (вярно, надълбоко) в сърцето на най-дебелия и боязлив хобит, което чака една последна и съдбоносна заплаха, за да покълне.“

Смятам, че всеки носи такова „зрънце“ в себе си, което просто чака подходящите условия, за да се съживи. Ние се оприличаваме на Билбо, защото той реагира на ужасяващите събития по същия начин, по който бихме реагирали и ние: с откровен страх! В началото на „Хобит“ не бихме нарекли Билбо смел. Фактически той е страхлив дори и по стандартите на хобитите, разтреперва се, и то винаги в най-неподходящи моменти, а това изпълва с недоволство храбрите и закалени в битки джуджета.

Подобно на по-старите ергени, Билбо е безкрайно рутиниран в грижата за себе си: в ядене, пиене, пушене на лула и пр. Той е забележително мързелив (поне за забързаните магьоснически стандарти), обсебен от приготвянето и наслаждаването на всяко от многото си хранения през деня. Главните му занимания са да поддържа чисти и вчесани гъстите къдрави косми по краката си, а портата на Торбодън лъсната, че да грее на слънцето.

В живота ни всеки от нас познава по някой такъв човек. Ерген без особени отговорности, обладан от ежедневните си домакински занимания. Вещите им се превръщат в техни въображаеми деца, а те са толкова неподготвени и притеснени, когато някой нахлуе в личната им територия така, както бандата джуджета на Торин се натриса в дупката на Билбо, че това предизвиква хаос в ежедневието им (няма да споменавам опитите на Билбо да изчисти, съпроводени с толкова много „Моля“, „Благодаря“ и пр.)[75].

Та защо Гандалф избира Билбо да се присъедини към приключенията на джуджетата? Дали случайно вълшебникът преминава покрай Торбодън и ей така му хрумва да остави знак „Г“ като „Гандалф“ на кръглата врата на Билбо? Вероятно вълшебникът следи развитието на Билбо, и въобще на хобитите, през целия им живот. Има нещо в хобитите, което се харесва на Гандалф. Вероятно заради онова тяхно „зрънце“ кураж.

В първата част на пътуването им до Самотната планина Билбо е ужасна компания. Той постоянно хленчи заради трудностите по пътя. „Стомахът ми стърже като празна торба“, оплаква се той на Торин. И не само това! В името на дървената тояга на Бикогласния той си мисли как вкъщи е сезон за пикник и как щял да бере къпини! (Къпиненият Билбо Бегинс не е точно разбойникът, готов да се вмъкне при дракона убиец, добре че са козинявите му крака)[76].

За първи път Билбо показва безстрашието си, когато Торин и компания са хванати от гигантските паяци в Мраколес. Без да се замисли, Билбо убива първото си чудовище паяк с черна кръв и в прилив на гордост кръщава малкия си елфически меч със звучното хобитовско име „Жилото“[77]. След това съвсем сам атакува безбройната армия от паяци, убива купища от тях, докато освобождава приятелите си, после отбранява зашеметените от отровата джуджета, докато не им гарантира сигурност. Това е истински героична проява!

Няма нужда да се споменава, но смела постъпка е и провирането му в бърлогата на Смог (макар че всъщност коварните джуджета го карат да се промъкне там засрамен).

Следващият момент, в който Билбо проявява истински кураж, е когато взема камъка Аркен, промъква се през оградата на импровизираното джуджешко укрепление и го дава на краля на горските елфи. Билбо знае, че това ще ядоса и настрои срещу него Торин, който е обсебен от желанието си да притежава това съкровище. Но Билбо иска да спре тази безсмислена война, която без време ще отнеме живота на приятелите му.

Подобни алтруистично настроени хора са онези, които сигнализират за злоупотреби, и борците против корупцията: понякога те рискуват кариерата (а нерядко и живота си), за да се опълчиш на корумпираното управление, измамите и експлоатацията. Необходимо е да си смел човек, за да се противопоставиш на силните с ясната представа, че тежката секира може да се стовари върху главата ти.

Фродо също, без да го е осъзнавал, е безстрашен. Билбо и Гандалф са наясно с това. Те го смятат за „най-добрия хобит в Графството“. След като напускат къщата на Том Бомбадил, Фродо и приятелите му се губят в древна гробница, обитавана от могилните твари[78].

Злото създание в гробницата залавя и приспива Мери, Пипин и Сам, и се кани ритуално да ги убие. Въпреки че ужасно го е страх, Фродо усеща растящия в него кураж. Той не побягва и не изоставя другарите си (въпреки че си представя как точно това прави). Вади меча си и отсича гигантската ръка на създанието, която пъпли иззад ъгъла на гробницата.

Сам изживява нещо подобно, когато атакува чудовищния паяк Корубана, за да не му позволи да отмъкне и изяде безжизненото тяло на Фродо. Зрънцето кураж, за което пише Толкин, го има дори в простия градинар. Подобен е и поривът на Мери да атакува Краля-магьосник[79] в битката при Минас Тирит, промушвайки го в петата (най-сполучливото попадение в петата в световната литература от Ахил насам): така той спира водача на Назгулите и неговата атака помага на Еовин да го убие, прокуждайки завинаги злия му дух.

Корубана и Кралят-магьосник не са очаквали такова дребно създание да ги нападне и със сигурност не са очаквали малките хобити да се сражават с такава ярост. Ние със сигурност имаме възможността да изненадаме тираните по света и да ги победим. Има много начини да се борим, не е нужно да използваме юмруците си (или елфически мечове, изковани в Гондолин). В демократичното общество дори само гласуването е силен начин да отправиш послание. Всички тези натрупани гласове понякога изненадват до смърт управляващите. Също така е възможно да излезем на улицата и да заявим желанието си за промяна, по света има много смели протестиращи, които настояват за промяна в репресивното им управление.

Хобитите, освен че са куражлии, заразяват и околните. Боромир загива в опита си да спаси Мери и Пипин от орките, сражава се с противниците си, докато не счупва меча си, а по тялото му са забити достатъчен брой стрели, за да повалят няколко воини. Със саможертвата си той изкупва вината си пред Фродо заради опита си да му вземе Пръстена и накрая издъхва в мир в обятията на Арагорн. Арагорн от своя страна не изоставя Мери и Пипин да бъдат измъчвани от орките и предприема своя невероятен маратон с Гимли и Леголас през полята на Рохан, знаейки, че преследва много по-силен противник из непозната територия, но опасността ни най-малко не го стряска[80].

Една от характеристиките на смелите хора е в екстремни ситуации да не се паникьосват. На няколко пъти Арагорн, Гандалф и хобитите демонстрират тази характеристика. Аз попадам в категорията „страхливци“, но няколкото пъти, в които съм се сблъсквал с истинска опасност, нещо в съзнанието ми прищраква, овладявам се и успявам да се измъкна от неприятностите.

Веднъж отидох на водолазно приключение и докато следвах нашия водач през една вита пещера, внезапно, единствената ми светлина угасна. Видимостта намаляваше, докато съвсем изчезна. Последното нещо, което видях, бяха отдалечаващите се крайници на приятелите ми, които 80 не подозираха за състоянието ми. Опитах се да продължа напред, но някак си се оказах заклещен, подобно на корковата тапа в бутилката.

Бях сам в най-непрогледния мрак, който бях виждал, петдесет крачки под водата със заклещена в скалите бутилка кислород и оставащи ми няколко минути въздух. Нямах достатъчно място да размърдам ръцете си и да се завъртя. Единствената ми мисъл беше за жена ми и колко много искам да я видя отново.

Сетих се за разговора ни, преди да отида на това пътешествие, бях ѝ казал, че не искам деца на този етап от живота си, защото ще се лиша от скъпоценната си свобода. Тя се разплака, отвърна, че не може да повярва какъв съм егоист. Тогава се зачудих как съм го мислил тогава. Какъв идиот съм бил. Естествено, че исках деца от нея! Не исках да умра сам в някаква тъмна дупка под водата. Това ли беше краят на историята ми? Ако е така, би било жалко.

Доста странно, но не бях се паникьосал. Това щеше да изконсумира целия ми въздух и да ме убие. Напротив, аз дишах спокойно, докато опитвах да се освободя. В крайна сметка (след няколко от най-дългите минути в живота ми) измъкнах се и се залутах на сляпо, докато в един момент не видях синьо петно в далечината, бележещо края на пещерата. Щях да доживея да видя какво е истински кураж: моята амазонка воин ми роди две деца.

Подложих се на това опасно гмуркане заради тръпката ми за приключения. Но когато някой изпълнява заповед с ясната представа, че ще загине, в това има една особена доблест. Фродо отпътува към Мордор с мисълта, че никога няма да се върне отново в Графството. Той е като войник от първите смъртоносни редици. Сам е също толкова смел. На петдесет мили от Съдбовния връх той осъзнава, че никога не ще успеят да се върнат обратно в Графството. След като надеждата му за оцеляване окончателно го напуска, той става още по-корав. Чувства, че все едно „се е преродил в същество от камък и желязо“ и нищо в Мордор не може да го уплаши. Има пътища назад, но Фродо и Сам никога не поемат по тях. Единствената възможност за тях е да продължат напред към целта си.

В един момент, изкачвайки стъпалата на Кирит Унгол, те спират да си починат. Сам е в типичното си оптимистично настроение и се чуди в какво приключение отново ще се набъркат. Как ще свърши историята им? Дали някой ще разбере и ще му пука ли какво се е случило с тях? Най-добрите истории за Сам са тези с щастлив край, но понякога те не са и най-интересните. Според мен това е една от най-добрите сцени във „Властелинът на пръстените“ отразяването на история в историята.

Фродо казва на Сам, че със сигурност един от главните герои в историята ще бъде „Смелият Сам“. И той остава смел до края, докато катастрофата не се оказва евкатастрофа[81] и кулата на Саурон е разрушена.

Когато някой усеща трудности или преживява ужасен момент от живота си, независимо дали е в бизнес средите, или наистина се бори за оцеляване на бойното поле, човешко е да си помисли дали на някого му пука за него, дали някой разбира страданието му. Истински смелите винаги продължават напред подобно на Сам, и Фродо е с ясното съзнание, че може никой да не научи историята им и през какво са минали. Истинската награда е да посрещнеш трудностите и да израснеш като човек.

Мъдростта на Графството ни казва: Във всеки от нас има зрънце кураж, което чака подходящия момент да покълне.

Десета глава

Градината на Майтапер

Полуръстовете силно се интересуват от градинарство, но не само за да си набавят пушилист. Следователно, както може да си представите, една от най-престижните професии в Графството е тази на градинаря[82].

Главният градинар на Билбо е Старика Майтапер[83], който се обръща към него с уважителното „господарю“ и съветва Билбо по важните въпроси относно отглеждането на зеленчуци, главно картофи. Както драконите обичат препечени джуджета, така хобитите обичат сварената грудка.

Повечето от храната, която Билбо яде, е от неговата собствена земя, а Старика върши цялата тази важна работа заедно със своя син и чирак Сам. Билбо напуска Графството след сто и единайсетия си рожден ден и заживява в Ломидол. Но преди да напусне, той дава на Старика няколко подаръка: два чувала с картофи, нова лопата и някакъв мехлем за ревматизма, който без съмнение е хванал след десетилетно бъхтене в градината на Билбо!

След като Фродо продава Торбодън и напуска Графството с Пръстена, Сам тръгва с него под претекст, че ще се грижи за градината в новата му къща в Щурчов дол във Фуков край. Когато отиват в Лотлориен, на елфическата кралица Галадриел ѝ е ясно, че Сам е градинар. Тя веднага усеща у него дарбата му да отглежда насаждения[84].

Както казах по-рано, Графството и неговите обитатели са идеализирана версия на ранна средновековна Англия и нейните поданици. През този период хората живеели в малки къщи, направени от дърво и измазани с кал, пясък и глина[85]. Тези древни къщи, подобно на хобитовите, били заобиколени от градинки. В тях фермерите можели да отглеждат собствената си храна, а съседите им отглеждали други насаждения в общата земя.

Сам е любимият персонаж на Толкин, който го нарича „скъпоценният“ сред хобитите. Някои биха казали, че той е истинският герой във „Властелинът на пръстените“. В творбите на Толкин има и други сърцати градинари, такъв е едноименният герой от неговата творба „Фермерът Джайлз от Хам“, добродушен градинар (точно като Сам Майтапер), който се впуска в страхотни приключения.

В „Задругата на пръстена“ Старика фактически провежда разговор с един от Черните конници и смелият стар хобит застава срещу ужасното същество, вместо да побегне и да се свре в дупката си, както биха постъпили много от човеците. Старика вероятно би се уплашил повече от вредителите по картофите, отколкото от водача на Назгулите.

Нека направим една въображаема обиколка на хобитовата градина и видим какво основно има в нея. Средата на август е. Представете си, че стоите пред малка, ръчно изработена дървена врата, през нея се вижда огрян от слънцето двор с ниска дървена ограда. Отваряте вратата и влизате под градинска беседка, покрита с вита лоза ако се протегнете, ще я стигнете. Не сте виждали по-едро и сочно грозде, защото това е „Великата година на плодородието“ годината след падането на Саурон. На влизане в градината ви облива слънчева светлина. На всяко квадратче от градината нещо зрее: лехички с картофи, овощни дървета с клони, натежали от ябълки и круши, които се изпълват със сок на слънцето, лилаво-червено цвекло се подава от почвата, а високите слънчогледи са обърнали лицата си към слънцето.

В далечния северен край на градината се вижда тухлена стена. Овощните дървета са посадени така, че да поглъщат топлината от тухлите. Били са необходими години на градинарите да ги поддържат и отгледат в тези им интригуващи форми. По този начин те дават много повече плодове, защото абсорбират максимума от слънчевата енергия.

Навсякъде се чува веселото жужене на пчелите. Пчелите са неразделна част от селския двор. Тези насекоми дават мед на градинарите (Толкин много държал на меда в чая си) и в същото време играят една от най-важните роли в градинарството те опрашват всички растения. Градинарят отглежда пчелите си в няколко обърнати големи сламени кошници[86]. Навсякъде има саксии, целите лехи със зеленчуци, дори в пукнатините на тухлената стена цветята и билките са напълно разцъфтели. Докато зеленчуците зреят, билките цъфтят, този цъфтеж осигурява на пчелите цветен прашец и нектар.

Тук в плевене и поливане градинарят прекарва почти целия си ден. Следобед пуска пилетата си в градината, за да изядат вредните насекоми и да наторят. Любопитна врана леко си поклаща главата и приятелски грачи, докато двойка червеношийки ровичкат из земята, но винаги държат под око мързеливата котка, която се препича на слънце и ближе опашката си.

По-късно през деня, градинарят сяда с гръб към горещата тухлена стена, хапва си филии топъл хляб, наслаждава се на бирата и лулата си. Заглежда се в небето и се усмихва, защото се сеща за прочутите цветни кръгчета, които прави Гандалф, когато пуши.

Нали звучи очарователно?

Първия път, когато помагах да се направи градина, бях на двайсет и нещо. С жена ми току-що се бяхме оженили и наехме стара къща точно зад един паркинг. Задният ни двор беше с големината на малка спалня, целият обрасъл в трева. Взехме позволение от хазяйката ни (миниатюрна жена хобитов тип, наричахме я „госпожа Подсмрък“, защото през цялото време подсмърчаше) да превърнем това неизползваемо пространство в градина.

Всичко, което посадихме в тази малка градина, все едно беше поръсено с вълшебния прах на Галадриел. Имахме огромни брендивински домати (засадени в чест на река Брендивин, разбира се) и дебели сладки тиквички. Имахме вкусни марули и достатъчно босилек, за да си направим дузина вечери с песто. Всичко беше толкова лесно. Просто изплевихме, разровихме почвата, обогатихме я с компост от местния разсадник, засяхме семената и поляхме. Идея си нямахме какво правим. Но бяхме на път да създадем нашата първа селска градинка малко късче от Графството[87].

През Втората световна война британците, канадците и американците са насърчени да си направят малки овощни градинки, за да си подпомогнат домакинствата, това става по инициатива на практичния президент Рузвелт, който си направил такава в Белия дом. Хората разкопали градините си и си засадили зеленчуци. През войната почти петдесет процента от производството на зеленчуци в страната идвало от тези градинки[88].

През Втората световна война Толкин прекарвал доста от времето си в градината, отглеждал и пилета, въпреки че изпитвал затруднения да намери дърва и пирони, за да им построи кокошарник. В момента е модерно да се гледат пилета в града (понякога и патици), а другаде в градски или полуградски условия се учат как да отглеждат пчели, за да добиват мед и пчелен восък.

След рухването на Съветския съюз през 90-те Куба остава без внос на дизелово гориво и големите ферми остават без поддръжка. Населението на Хавана две трети от населението на Куба изведнъж се оказва в голяма нужда от храна и много бързо се ориентира към градското земеделие. Триста хиляди вътрешни дворове, градинки и поляни за отрицателно време са превърнати в овощни градини. По-малко от десет години след това Куба използва наполовина по-малко дизел за същия брой население, а земеделието ѝ е без пестициди и изкуствени торове. В земеделската работа са върнати воловете, които осигуряват безплатна тор.

Нека имаме предвид, че хобитите се грижат собственоръчно за градините си или с помощта на копитни животни. Най-използваните машини в техния край са описани от Толкин в началото на „Хобит“: водениците и ковачниците.

Опитайте се да си направите малка градинка и вижте колко доволни ще се почувствате, когато видите току-що прекопаната земя, чакаща да я засадите. Тогава ще разберете защо Сам продължава да мечтае за градината си в безплодния сух Мордор. (Инструкции за това, как може да си направите собствена хобитска градина, ще намерите в края на тази книга.)

След като Графството е освободено от Саруман, Сам се захваща да оправи нещата. За него това означава да накара насажденията да поникнат. Старика често обича да казва на Сам: „Където има живот, има и надежда“. Умният хобит Сам използва магическия прах, подарък от Галадриел, и го посипва из цялото Графство. Той посажда малорн на мястото на унищоженото празнично дърво и търпеливо чака до пролетта. Фиданката, която пониква, е толкова здрава и расте толкова бързо, че почти веднага изскача от земята с яко сребърно стъбло. Там ще има ново празнично дърво. Място, на което да се радват на живота. Жителите на Графството са толкова свързани със земята, че няма нищо по-важно от съживяването на природата.

За щастие, ние нямаме нужда от магия, за да накараме нещата да растат. Може би все пак е добре да погледнем назад и да преоткрием старите работещи техники. Нека си задържим добрите неща, които ни поддържат здрави, като денталната медицина и ваксините, но да оставим настрана пестицидите и генномодифицираните храни и насаждения. Трябва да преосмислим прогреса, като се вслушаме в поуките от Графството.

В Послеслова към „Властелинът на пръстените“ се казва, че след като Сам се жени за Роузи Памуксън, те променят фамилията си. Наричат се „Градинарови“ и оставят дълга и известна следа в историята на Графството с труда и способността си да карат всичко да расте и с приятелството си с природата.

Мъдростта на Графството ни казва: Да вечеряш със зеленчуци от собствената си градина е по-вълнуващо от магьосническо вълшебство.

Единайсета глава

Да ходиш като хобит

Хобитите обичат да ходят. Те биха кръстосвали цялото Графство, за да си откраднат ябълки от определено дърво или за да пият първокласна бира. Имат късмет, че са се родили със съвършените за целта крака с големи ходила, предпазени от гъсти косми, защото в различните приключения из Средната земя им се налага да прекосят хиляди километри[89].

Преди да се включи в унищожаването на Пръстена, Фродо става известен в Графството с обширните си скитания. (Той получава тази любов към „броденето“ още като момче от чичо си Билбо.) Фродо би се отдалечил в гората и по хълмовете, надалеч от дома си, само заради удоволствието от скитането. После младият хобит започва да се чуди какво има отвъд границите на картата, а изследванията му го отвеждат далеч от дома. Фродо започва да мечтае за високите планини разходките му разпалват неговия вътрешен свят и жаждата му за приключения[90].

Всеки, който се е разхождал из Уорикшър, Англия, сред красотата на лятото, знае как изглежда Графството в действителност, защото тази местност разбужда въображението на Толкин като дете. В „Сърцето на Англия“, както наричат местността, има обществени пътеки, продължаващи с километри из красивата природа. Те преминават покрай ниви, където на слънце съхнат грамадни бали сено; по хълмове, където лениви понита пасат тревата около древните дъбове; покрай полусрутени зидове от каменни плочи без хоросан; покрай горички, изпълнени с птича песен; и накрая отвеждат в някое селце с приветлива кръчмица. Така би трябвало да изглежда през очите на Фродо една разходка из неговата любима страна.

Много лекари ще ви кажат, че най-полезното физическо натоварване за хората е ходенето. Но как стана така, че станахме роби на колите си? Средностатистическият американец прекарва почти час в колата си на път за работа и обратно. За това време повечето хора в добра форма могат да извървят близо десет километра. Трудно е да се придвижваш безопасно на някои места, на които дори няма тротоар. Тротоарите са рядкост и почти изчезват от градоустройствените планове след Втората световна война. Ето защо американците са толкова безпомощни без мощните си машини на колела.

Хобитите живеят в свят без коли, влакове или смехотворни средства за транспорт като онези моторизирани двуколки, на които се возиш прав. Скъпо е да се отглеждат коне (дори в Графството), те се използват главно за разораване или да теглят каруци. Така че най-добрият начин за придвижване е пеш[91].

За един хобит е нищо да извърви петнайсет, че и повече мили за един ден. Много от нас са слушали историите на бабите и дядовците си, как се е налагало да ходят няколко мили в едната посока до училище и как се гордеят с факта, че си протривали обувките! Дългите преходи вече не са ежедневие в нашето общество.

За хобитите ходенето е вид изкуство. В техните разходки има стил, те са ритуал. Обикновено си служат с щеки за ходене[92], (много подходящи за брулене на ябълки от дърветата и за пазене на равновесие при ходене по стръмни скали). От Толкин знаем и че обичат и да си тананикат, докато се разхождат, а след дълга разходка са още по-развълнувани от мисълта за топлото огнище, добрата вечеря и удобното легло[93].

Когато Фродо, Сам и Пипин напускат Хобитово и поемат към Фуков край, те подхващат старата „песен за път“, която е толкова стара, колкото са и хълмовете. Билбо е написал думите за тази мелодия, а Фродо я пее на приятелите си. Песента разказва за удоволствието от това да отидеш на пътешествие из природата, да се наслаждаваш и откриваш красотата ѝ и да ходиш на места, на които никога не си бил преди това.

Хобитите не са единствените, които обичат да скитат из Средната земя. Хората от Брее наричат Арагорн „Бързоход“ заради навика му да ходи пеш на дълги пътешествия. Скиталецът е отличен ездач, но предпочита да ходи пеш, защото така забелязва неща, които никога не би видял, яздейки. Това го имам предвид всеки път, когато се разхождам с жена си. Когато съм в града, гледам колкото се може да се придвижвам пеш. В големи градове като Ню Йорк, Лондон, Париж и Бомбай се натъквах на невероятно изненадващи неща, които нямаше да видя, ако бях на задната седалка на такси или в подземното метро.

Ходенето не е просто освежаващо упражнение, то е полезно за вашето здраве. Също така действа възстановително на психиката. Когато осемте другари (без един сражаващ се с балрога вълшебник) пристигат в Лотлориен след ужасните преживявания в Мория, едно от нещата, които правят, за да се възстановят, е да се разходят из сребърната гора и с блаженство да разглеждат сребърните листа на дърветата. Преди години, като младеж, Арагорн крачел замислен из същата тази гора и срещнал прелестната Арвен Вечерницата, която също била излязла да се поразтъпче. Точно тук той се влюбил в жената, за която в крайна сметка щял да се венчае. Човек никога не знае какво ще му се случи по време на разходка в гората!

Том Бомбадил е друг известен любител на ходенето от Средната земя. В „Приключенията на Том Бомбадил“ той е описан как се шляе по цели дни из ливадите, играе си с пчелите и обут във високите си жълти кожени ботуши, се „надбягва със сенките“.

След като Том Бомбадил спасява хобитите от Стария Върбалан, той хуква обратно по гористата пътека толкова бързо, че дори полуръстовете не могат да го стигнат. Когато на сутринта се събуждат в къщата на този странен тип, старият Том току-що се е върнал от разходка из местните хълмове, като някакъв страхотен маратонец, който не пропуска сутрешния си джогинг.

Гандалф също си пада по ходенето. Сред елфите той е известен като Сивия странник прочут и неуморен скитник. Почти през цялото време Гандалф е на път, стиснал в ръка тоягата си. Фактически в онази странна сутрин вълшебникът е на разходка, почуква по вратата на господаря на Торбодън и забърква Билбо в приключение.

Години по-късно, когато Фродо наблюдава заминаващия от Торбодън Гандалф, той си дава сметка, че вълшебникът е стар човек, но за такъв се движи доста пъргаво. Откакто живее в Средната земя, Гандалф не спира да се поддържа във форма и да упражнява краката си. Само от време на време, когато отчаяно бърза, яхва своя Сенкогрив[94]. Няколко години живях в малък град в планините Сискию в Южен Орегон, в една къщичка на склона на хълма. Градът се казва Ашланд[95], но моите приятели, с бели магьоснически бради, дърводелци, за които работих, винаги свързваха градчето с Хобитово, защото им напомняше за Графството. Сред всички градчета в Щатите Ашланд е най-отдалечен от какъвто и да било метрополис, така че изглеждаше защитен и изолиран от външния свят. Неговите жители обичат да се грижат за градините си, да се разхождат по хълмовете и да ядат в някой от стотината ресторанти в този туристически град (мечтата на хобита).

В Ашланд често ми се случваше цяла седмица да не се кача на колата си. Никога през живота си не съм ходил толкова. Почти всеки ден с жена ми и родителите ми се разкарвахме из хълмовете, излизахме от задната врата и продължавахме по старата крива пътека нагоре през града до хълмовете, извървявахме цели мили. Чувствахме се невероятно здрави и щастливи. В едно скорошно международно проучване за сините зони по света (местенца, където се срещат десетократно повече столетници, отколкото е средното за Щатите ниво, ходенето е ключът към дълголетието. Ходенето укрепва костите и помага да се намали теглото. Избистря и съзнанието.

В „Задругата на пръстена“, когато Билбо напуска Торбодън, на път за Ломидол той запява „Започва път от моя праг“ песенчица, която композира, след като се връща от приключението си с джуджетата. Той крачи, „увлечен в неговия бяг“, с песен на уста, освободен от товара на Пръстена, към новото си приключение. Освен ако не искаме да се чувстваме като Шишко Болгер (най-пълния гражданин на Хобитово), трябва да слезем от колите и да ходим като онези знаменити Гордокраки от Графството[96].

Мъдростта на Графството ни казва: Няма значение къде живееш, дали е в голям, малък град или село, нека твоите крачки по безкрайния път те водят към по-добър живот, спокойствие на духа и приключения.

Дванайсета глава

Изящните елфи

Когато Гандалф казва на Сам, че той ще съпровожда Фродо до Ломидол, младият градинар е толкова развълнуван, че се просълзява. Той е като малко дете, на което току-що са казали, че ще го заведат в Дисниленд. Най-накрая ще види истински елфи!

През целия си живот Сам слуша за елфите. Той израства под хълма в Хобитово, фактически е непосредствен съсед на прочутия Билбо Бегинс, хобита, който е посетил легендарния Ломидол и се срещнал със загадъчния владетел на това място Елронд Полуелф, син на легендарния мореплавател Еарендил. Сам е слушал от благия Билбо много елфически истории и песни.

За Сам елфите означават вълшебство, ето защо е толкова развълнуван.

Първия път, когато Сам вижда един от елдарите, е когато Дух на Пръстена преследва хобитите из Графството и по щастлива случайност те попадат на елфа Гилдор на горската пътека. Първоначално хобитите чуват как елфическият благородник и неговата дружина пеят песента за Кралицата на звездите. Впоследствие те виждат загадъчните елдари, чиито тела сияят сякаш със собствена светлина. Гилдор и приятелите му вземат хобитите под своето крило и ги настаняват в елфическия си бивак. Те гощават изплашените и гладни хобити с вкусна храна и им гарантират сигурност под своя дървесен заслон.

Това е запазената марка на елфите изключително са вежливи към всеки, дошъл при тях с молба за помощ. Една от техните любезности гласи: „Звезда огрява часа на нашата среща[97]“. Фродо знае тази реплика и я използва, което приятно изненадва Гилдор. Този поздрав означава много повече от формално ръкостискане. Това, което предполага подобен елфически поздрав, е: „Надявам се да станем приятели и приятелството ни да продължи вечно“.

Фродо знае няколко думи на елфически от Билбо, който сериозно изучава езика им, след като се прибира от приключението с джуджетата. За какво му е било на Билбо да учи Фродо на език, който никога няма да използва? Хобитите рядко напускат Хобитово, а елфите много рядко минават през Графството или пък общуват с полуръстовете. Вероятно Билбо просто обича елфите и тяхното знание, в което иска да посвети и Фродо. За Билбо историите за елфи са от голяма важност. Приказките за тях стимулират въображението му.

В днешно време много хора се чудят защо им е да учат история и древни езици. Какво се е случило в миналото (или как се е говорило в миналото), за тях е безполезна информация. Билбо знае, че от историята на собствения му народ може да се вземе поука. Образът на Билбо, разбира се, напомня този на създателя му. Толкин е филолог[98]. Целия си живот прекарва в ровене из древни езици (понякога „мъртви“, защото никой жив човек не ги говори). Вероятно той никога не би създал Средната земя, ако не беше любовта му към древните култури, увлечение, което започва още от детските му години.

Фродо е безкрайно доволен, че се озовава в компанията на елф и има възможността да помоли за съвет Гилдор. Той го пита какви да бъдат следващите им действия. Елфът мъдро му казва: „Съветът, дори и от най-мъдрия сред мъдрите, е опасен дар“.

Това е добър урок за всекиго. Много от нас дават съвети на приятелите и семейството си, но виждат с очите си как заръката, дадена с най-добри намерения, води до беда. Никак не е приятно да те обвиняват за чуждите проблеми. Но трябва ли просто да пренебрегнем човек в момент на нужда и да го гледаме как се мъчи и тюхка над важно решение? Отговорът на въпроса се крие в това, до каква степен се чувствате съпричастни. Част от поднасянето на този „опасен дар“ е да сте склонни впоследствие да понесете последиците.

Фродо в крайна сметка се добира до Ломидол[99], където Елронд прилага цялата си сила (включително и хирургически методи), за да го излекува от ужасната рана, нанесена с моргулския кинжал[100]. Фродо се събужда в Последния уютен дом на изток от морето. Минал е почти половин век, откакто Билбо, Гандалф и джуджетата са минали оттук, но Ломидол въобще не се е променил. Все още е приветливо място удобно, пълно с храна, песни и приветливи физиономии. Истинското вълшебство на елфите е неусетната сила, с която лекуват всички видове злочестини грижи, страх и тъга. Елфите имат възможността да правят нещата около себе си по-добри.

Случвало ли ви се е да отидете на гости у някого и да се почувствате у дома си? Може да отивате там за първи път, но от момента на влизането си усещате странно желание, усещате се привързани и щастливи. Такава е къщата на родителите ми. Това е едно от онези места, в които сякаш вратата постоянно е отворена за нови посетители. Гостите са приветствани с радостни усмивки и веднага им се предлага чай или кафе, или пък нещо домашно приготвено. През зимата огнището винаги е запалено и се готви нещо вкусно, супа или се пекат сладки. Хората могат да идват напрегнати при родителите ми, но когато си тръгват, по лицата им има усмивки, а в душите им спокойствие (и някакви зеленчуци в ръцете от голямата градина на баща ми). Те са по един рядък начин вежливи с приятелите и гостите си, точно както е и в Ломидол.

Изглежда, този вид елфическа любезност и изящество липсват в наши дни? Дали домовете ни (или пък офисите) са приветливи места? Опитваме ли се да създадем приятелска атмосфера за семейството и колегите си? Ако отговорът е „не“, си помислете какво ви пречи да го сторите. Може би трябва да сме като елфическия ковач, който оставил съобщение на вратата на мините Мория. Всичко, което трябва да направите, е да кажете думата „приятел“ и гигантската вълшебна врата веднага ще се отвори[101].

На Съвета на Елронд в Ломидол се събират представители от всички краища на Средната земя, за да решат какво да правят с Единствения пръстен. Председател на съвета е Елронд, който е образец за спокойствие и сила, лидерите от нашия свят могат само да се поучат от него. Отговорите му са обстоятелствени, но никога скучни, той на няколко пъти обяснява, че Пръстенът на Саурон не може да се използва срещу него. Елфическите пръстени (един от които носи Елронд[102]) са направени, за да създават, да лекуват и да предпазват от всякаква разруха). Природата на Единствения пръстен е покварата. Той е измислен да носи сила на притежателя си, да властва над останалите. Елронд се бои да го носи.

Елронд дава Саруман Белия като пример за това, как може уважаван мъж да се поквари. Казва, че е опасно да се изучава „изкуството на Врага в такава дълбочина“. Накрая ще се превърнеш във врага, срещу когото се бориш. Благодарение на мъдростта си Елронд успява да убеди Съвета, че единственият начин е Пръстенът да се унищожи. Той усеща силата на духа и потенциалния кураж на Фродо и възлага задачата на дребния хобит. Една от характеристиките на добрите лидери е възможността им да познаят таланта сред останалите.

На Елронд принадлежи идеята да се изпратят заедно девет другари в противовес на Деветте духове на Пръстена Сауроновите Назгули. Той подбира представители на всички свободни народи в Средната земя да придружат Фродо. Изпраща ги по пътя към неизвестното с окуражителни думи и ги съветва да не гледат прекалено далеч напред. Очертава се да бъде дълъг път, те трябва да пазят силите си и да внимават във всеки момент.

Когато компанията им пристига в Лотлориен, отвеждат ги в центъра на Златната гора и там ги представят на Галадриел. Галадриел има някои свръхестествени способности, тя може да чете мислите на хората, както и да им внушава такива. Всички от групата (без Боромир, който се страхува от нея) са възхитени от кралската ѝ природа. Тя е въплъщение на изискаността. Дори грубият Гимли се тръшка в своята постеля лудо влюбен[103].

За да забрави ужаса от Мория, на задругата ѝ се позволява да си почине в Лотлориен. На това спокойно и красиво място те бързо загърбват проблемите си. Остават в тази чудна, огряна от слънцето гора, слушат елфически песни и се възстановяват. Един ден Фродо пита Сам какво мисли за елфите и градинарят му отговаря, че, изглежда, Галадриел и хората ѝ принадлежат на това място много повече, отколкото хобитите на Графството, до такава степен са свързани със заобикалящата ги среда.

Те по изящен начин живеят в хармония с природата, но този начин на живот почти е изчезнал от нашия свят.

Освен изкусно да сплитат своите здрави въжета до красивите си дървени къщи, в които живеят, елфите правят всичко останало с голяма грижа и внимание. Всеки един дар, който Галадриел дава на деветимата, е внимателно изработен — брошките във форма на лист, с които закопчават плащовете си, плетените пояси, малката кутийка, която подарява на Сам.

Дори в поражението Галадриел си остава изящна. След като отхвърля предложението на Фродо Пръстенът да остане у нея, с ясното съзнание, че може да заприлича на Саурон, ако го сложи, тя през смях и с нежен глас казва, че приема своята съдба: да „се смали“ и завинаги да напусне Лотлориен.

Част от изяществото на елфите се прехвърля на Фродо. Или вероятно той винаги го е притежавал и това е причината чичо му Билбо да го учи на елфическия език и история, и да желае той да се срещне с тях. Какъвто и да е случаят, Фарамир също го усеща у него, когато го залавя със Сам в горите на Итилиен. Той казва на Фродо, че около него витае „нещо елфическо“. Фарамир знае, че Фродо отива в най-тъмното и опасно място на света. Хобитът обаче, странно за неговия малък ръст, излъчва присъствие. Има нещо във Фродо, което кара Фарамир да повярва на полуръста и да му остави Пръстена на пръстените, както го наричат.

След като приключението му приключва, Фродо разбира, че мястото му вече не е в Средната земя. Във Войната за Пръстена той губи част от душата си. И решава да последва Гандалф, Билбо, Галадриел и Елронд на белия кораб за Валинор[104] — Безсмъртните земи. На практика избира да умре по елфическия начин. Той трябва да се сбогува с всичко и всеки, когото познава и обича.

А, най-важното е, че той се сбогува и със себе си.

В митологията на Толкин единственият бог Илуватар дава на хората смъртта като дар. Може би се чудите как е възможно смъртта да се смята за подарък. Не е ли по-добре да живеем вечно като елфите? Да живеем вечно, без да се страхуваме, че ще остареем и ще се разболеем? Смъртта е ужасната действителност краят на всичко.

Според Толкин елфите плащат цената за безсмъртието си. Те не разбират временния характер на живота, както ние хората (или хобитите) го разбираме. Устойчиви са на всяка промяна и се опитват да спрат времето в своите пристани Ломидол и Лотлориен. Без разбирането за тленността на света, трудно може да се проумее дарът на живота. Всеки ден трябва да се изживее добре, защото може и да ни е последен. В един миг, когато умората от прекалено дългия живот е осезателна, смъртта идва като освобождение[105].

Толкин вярва, че истинската тема във „Властелинът на пръстените“ е сложната идея за „смъртта и желанието за безсмъртие“. Хората (хобитите) са обречени да умрат и да напуснат Средната земя на път към Неизвестното. Елфите също са обречени да напуснат Средната земя и да се върнат в Безсмъртните земи, където стават подвластни на боговете и не са господари на себе си и света си. Те трябва да „се смалят“, както казва Галадриел, след като е преодоляла изкушението на Пръстена, и да се преклонят пред богоподобните Валари.

Елфите най-накрая приемат голямата промяна напускането на Средната земя с цялото си изящество, точно както и ние трябва един ден да приемем неизбежното и да напуснем своя свят. Понякога ставаме свидетели на болни и стари хора, които виждат в смъртта красива развръзка. Други се противопоставят на голямата промяна и се борят до самия край. Белият кораб със своите фантастични пасажери, напускащ Сивите заливи, това е метафора за края на живота и преминаването към друга форма на съществуване.

Мъдростта на Графството ни казва: Нека изяществото на елфите те научи на вежливост, любов към знанието, самообладание и приемане.

Тринайсета глава

Любовта през Третата епоха

Някои критикуват Толкин, че в книгите му няма достатъчно розови сцени. Все пак трябва да помним, че създателят на Средната земя е възпитан в духа на Викторианската епоха, в която един мъж може да бъде осъден затова, че е подал на млада госпожица, с обратния край, бадминтон ракета[106].

Работата на Толкин е напълно лишена от неприличие. Единствените палави намеци във „Властелинът на пръстените“ са сметени в Приложението и само там можем да научим за романтичните отношения в Графството и за съжителството на тези полуръстове-селяни от т.нар. Трета епоха на Средната земя. Всеки знае, че фермерите обичат да се въргалят в сеното, и то не само по работа. Толкин многозначително подхвърля, че Сам и жена му Роузи имат тринайсет деца[107]! Сега наистина знаем какво всъщност се случва в хобитовите хралупи. Мери бива наричан Мериадок Великолепни, но си остава бездетен, вероятно като страничен ефект от прекомерната употреба на ентическо питие и пушилист. По-вероятният отговор обаче е, че всички онези дни, които е прекарал на седлото, сгушен в красивата лейди Еовин от Рохан, завинаги са го белязали и са го накарали да охладнее към жените от Графството[108]. Пипин, този разбойник, се жени за жена със скандалното прозвище Диаманта на дългата спалня.

Най-лишените от любов жители на Средната земя са тъжните и стари енти, откъснати от женските от своя вид. Ентругите искали да се установят на едно място, да се грижат за градини и да отглеждат насаждения. Мъжките не желаели да пускат корени те имали страст към опознаването на нови земи, затова оставили жените си у дома.

И тогава ги сполетяла трагедия. Война опустошила земята на ентругите и когато ентите се завърнали, намерили само изгорени, пусти поля и слухове за заминалите ентруги. Където и да ги търсили, не могли да ги открият. Дървобрад е като някакъв тъжен старец, тъгуващ за момичето, което е изгубил. Ентите имат вълшебно питие, но то не може да се сравни с еликсира на любовта, дори ако жената, за която копнееш, си е малко дървена!

Ентите поне тъгуват за нещо, което са изгубили. Джуджетата от Средната земя, изглежда, са напълно лишени от любовен живот. В Приложението към „Властелинът на пръстените“ се твърди, че имало по една женска на всеки три мъжки джуджета. Двата пола толкова много си приличали, че било трудно да се разграничат мъжките от женските. Гимли сигурно е изключение. Той до такава степен е привлечен от елфическата господарка Галадриел, че си измолва от нея един златен кичур, който да постави в кристал и да го държи на почетно място в къщата си. По-късно Галадриел изпраща закачливо съобщение до джуджето, наричайки го „Носител на къдрицата“, от което Гимли изпада в екстаз и започва да размахва секирата си.

Критиците, които смятат Толкин за неромантичен, трябва само да погледнат личния му живот, за да се убедят в обратното. Той е женен за любимата си в продължение на петдесет и пет години (до нейната смърт). Във „Властелинът на пръстените“ Арагорн и Арвен споделят същата героична моногамия. Техният обет трае шейсет и седем години, което безспорно е най-дългият годеж в световната литература. Трудно е да размените халки, когато бъдещият ти тъст Елронд (наполовина елф и изцяло сериозен) настоява преди сватбата да унищожиш армията на Мрачния владетел на Мордор и да станеш крал на Гондор и Арнор. Арагорн се влюбва в Арвен от пръв поглед. Видял я да се разхожда в горите на Ломидол и извикал: „Тинувиел! Тинувиел!“, което в общи линии ще рече на елфически: „Кълна се в древните езически крале, ето една прелестна елфическа дева[109]!“. Точно преди да срещне Арвен, Арагорн си мислел за най-романтичната двойка в Средната земя Берен и Лутиен. Тяхната любов е толкова силна, че на неин фон трагедията на Ромео и Жулиета заприличва на отношенията между Мики и Мини Маус.

За да позволи брак с Берен, бащата на Лутиен иска от младия воин да извади един от прочутите скъпоценни камъни, Силмарилите, от короната на Моргот немислима задача. Моргот е толкова зло същество, че неговият слуга Саурон изглежда като някой Влачи-Торбинс.

Лутиен спасява Берен от огнения дъх на дракон, изсмуква отровата от раните му и прави серенада на мръсния стар Моргот, с която го приспива, та Берен да извади Силмарила от короната му. От своя страна Берен получава стрела в гърдите и губи ръката си, защитавайки Лутиен от сладкия върколак на Моргот.

И всичко това, за да се оженят.

Когато Берен умира от раните си след втората битка с върколака, Лутиен издъхва на място от скръб. Душата ѝ отлита към кралството на Мандос съдията на мъртвите. А Мандос решава, че гласът ѝ е толкова хубав, та ще върне Берен и Лутиен към живота! Арагорн използва този безпрецедентен любовен романс като аналогия за своята любов към Арвен Вечерницата и остава верен на елфическата си любима дори когато Еовин, девата-воин от Рохан, показва с множество страстни погледи, че би му позволила „да я заведе в конюшните на Елдорас“. Арагорн обаче я отхвърля. Той си мисли за брак в Минас Тирит[110].

Както виждате, героите на Толкин са моногамни. Претендиращите за истинска любов в Средната земя трябва да преминат през безброй ужасни перипетии, преди да достигнат до щастието. Истинската любов за тях е като меча Нарсил, изкован наново в огъня ударите на чука го правят по-здрав. Колко от нас се отказват от връзка само защото виждат малка спънка или недостатък в партньора си? Влюбените на Толкин имат сърцата и решителността на воини, винаги верни на любовта си въпреки раздялата, самотата и изкушенията.

Влюбих се още първия си ден в колежа. В мига, в който я видях, изпитах същата луда радост като Берен, когато съзрял Лутиен на елфическата поляна или като Арагорн, когато зърнал Арвен, или като Сам, когато за пръв път видял Роузи.

Едно от първите неща, които направихме с приятелката ми, бе да прочетем на глас в стаите си в общежитието „Властелинът на пръстените“. И ако смятате, че сме били двойка невинни пиленца, сте напълно прави. Но, изглежда, невинността в наши дни изчезва. Бихте ли искали част от нея да се завърне в живота ни? Аз бих.

Друга любовна история във „Властелинът на пръстените“, също толкова дълбока като на Берен и Лутиен и на Арвен и Арагорн, е платоничната любов на Сам към Фродо. Той е готов на всичко, за да остане с приятеля си, дори да жертва собствения си живот, за да помогне на Фродо в задачата му да унищожи ужасния товар на Единствения пръстен. Обичта на Сам е по-силна от проклятието на Пръстена, тя му дава сили да влезе в напълно неравностойни битки, да се вмъкне в кула, пълна с побеснели орки, и да се справи с един ужасен малък психопат, обсебен от Пръстена.

Както казват, любовта може да те подтикне да извършиш лудости.

Тогава защо за нас е толкова трудно да открием истинската любов, която са открили и Толкин, и неговите герои Берен, Арагорн и Сам? Ако сме женени, защо е толкова трудно да се предпазим от отегчението към партньорите… да останем верни? Дали бракът е поредната жертва на нашата епоха, епохата на еднократната употреба? Защо не можем да се радваме на вечно семейно щастие като Том Бомбадил и неговата невяста Златоронка, които си живеят като двойка готини хипита от незапомнени времена, хапват си, правят любов и се цамбуркат с весели песни в река Върбоструйка[111]?

Навярно сме прекалено преситени или придирчиви, или просто много ни мързи, за да задържим любовта си. За пример са ни браковете на известните личности и невярващо клатим глави, когато семейният им живот се провали заради изневяра или досада. Може би е по-добре да вземем за пример личния живот на Толкин, той да ни е еталон за истинска любов.

Толкин е на осемнайсет, когато среща Идит в колежа. Заради религиозните различия помежду им настойникът на Толкин ги принуждава да стоят разделени (той е католик, тя протестантка). Но Толкин не се отказва от надеждата си, че ще бъде с нея. При пълнолетието си я моли да се омъжи за него. След като са сгодени в продължение на три дълги години, най-накрая сключват брак в навечерието на Първата световна война След няма и три месеца Толкин вече служи на Западния фронт, докато у дома Идит се измъчва от мисълта, че той може да бъде убит. Но те преживяват всички тези изпитания, живеят дълго и щастливо заедно и създават семейство.

Според мен едно от най-страхотните неща във „Властелинът на пръстените“ е, че това епично приключение с титанични обсади, демонични твари, зли магьосници, армии от призраци и грамадни, говорещи войнствени дървета в крайна сметка завършва с един човек, който се прибира в къщичката си, слага дъщеря си на скута си и въздъхва дълбоко. „Е, върнах се“, казва Сам и това е последното изречение в книгата[112].

След колежа дълги години с моята луда по Толкин приятелка бяхме принудени да живеем отделно, разделени от хиляди километри, понякога от цели океани, но ние си останахме верни, надявахме се, че някой ден ще сме заедно, знаехме, че това ще се случи, ако не предадем любовта си. Сега, подобно на Сам, имам своите син и дъщеря, които да прегърна, и знам истината за живота: щастливото дете на коленете ти е по-силно и от най-силното вълшебство в Средната земя. Все още съм влюбен в онова момиче, което срещнах в колежа. Още се чувствам късметлия, че тя реши да се омъжи за мен… след много дълъг период на годеж.

Толкин умира по-малко от две години след жена си и пожелава да бъде погребан в същия гроб. На надгробната им плоча, под имената им, по негова заръка са изписани прозвищата, с които се наричали: Берен и Лутиен. Над половин век той бил влюбен в една и съща жена. Вероятно се е надявал, подобно на героите от книгите си, че с жена му ще имат втори шанс да бъдат заедно, дори след смъртта[113].

Мъдростта на графството ни казва: Истинската любов трябва да се брани с храбростта на воин, но иска и търпеливата грижа на градинаря.

Четиринайсета глава

Задругата на Графството

Между жителите на Графството съществува особено другарство, което е повече от обикновеното приятелство. Фродо и неговите приятели са задруга много преди деветимата пратеници да отпътуват от Ломидол. Между хобитите има връзка, която не може да се прекърши, в тях се въплъщава поговорката „Приятел в нужда се познава“[114].

Разбира се, хобитите може да се сдърпат за чиния задушени гъби, но биха дали живота си, за да спасят обичан от тях човек, подобно на Мери, който атакува Краля-магьосник от Ангмар, за да предпази Еовин; или на Пипин, който хуква по улиците на бедстващия Минас Тирит, за да предупреди Гандалф, че се готви изгарянето на Фарамир; или на Сам, който се сражава с чудовищния паяк Корубана[115].

За първи път забелязваме непоколебимостта на полуръстовете в „Хобит“, когато Торин и джуджетата му са уловени от гигантските паяци на Мраколес и увити в пашкули. Билбо има всички основания да се обърне и да избяга от това ужасно гъмжило паяци мутанти, но той няма да позволи приятелите му да бъдат изсмукани от тези членестоноги. Похвална е смелостта му да атакува чудовищата. Но проявената храброст идва от верността към приятелите.

Мери и Пипин са също пример за упорито приятелство. Знаят, че Фродо заминава на някаква опасна мисия, затова пазят в тайна намерението си да тръгнат с него, но го последват „каквото и да става, чак до края“, както му казват. В Ломидол Пипин съобщава, че ще трябва да го вържат, напъхат в чувал и да го изпратят обратно в Графството, ако не му позволят да продължи нататък с приятелите си чак до края на пътешествието. В определени моменти вероятно на Гандалф му се ще Елронд да бе предприел тъкмо това с младия Тук[116].

Сам е образец за това неуморимо приятелство. Той тръгва с Фродо към ада на Мордор с ясна представа за опасностите и със съзнанието, че може би няма да се върнат в Графството. Въпреки всичко отказва да предаде любовта си. Той постоянно се опитва да развесели Фродо, никога не се отчайва и натъжава, колкото и невъзможна да изглежда задачата им. Където и да се намират, той насочва мрачните мисли на Фродо обратно към светлината на Графството там е коренът на тяхната дружба.

В добрия смисъл на думата хобитите са неотстъпчиви. Те прилепват като с лепило към своите приятели. След като Духът на Пръстена ранява Фродо и той изпада в кома в лечебницата на Елронд, Сам остава до леглото му да се грижи за него, почти четири дни и нощи. Когато Мери е изгубен сред телата в битката на Пеленорските поля, Пипин го търси без прекъсване, докато не го открива и не го пренася в Домовете на изцелението в Минас Тирит.

Добрите приятели ти помагат в болест и в беда, не ти позволяват да се пречупиш, без значение с какви трудности се сблъскваш. Не мислите ли, че в наше време изглежда все по-трудно да имаш такива приятели? Всички са толкова заети, че направо ще полудеят. Време за общуване имаме толкова, колкото да напишем във Фейсбук: „В момента ям сандвич“ и това, изглежда, се брои в интернет за чудесен разговор.

Все по-трудно, а понякога невъзможно, е да останем близки с приятелите си от детинство или от училище, когато заради различните си професии сме разпръснати из целия свят. Та какво прави хобитите толкова верни на приятелите им? Как успяват да запазят тази връзка през целия си живот?

За да си отговорим на тези въпроси, може би ще ни е полезно да разучим как точно се възпитават хобитите в Графството, в частност как е отгледан самият Фродо. След като родителите му загиват при инцидент с лодка, той отива да живее с роднините си по майчина линия в дома на Брендифук. Старика описва това място като „люпило“ и лесно можем да си представим как младият Фродо се щура из лабиринтите на грамадната хобитова хралупа с разюзданите си братовчеди. Ако по Мери Брендифук можем да съдим за семейния нрав, то представителите на тази фамилия са веселяци, които обичат забавленията, искрени, духовити и отговорни хобити.

Фуков край и съседното Графство с техните широки поляни, подходящи за тичане, с реки, чудесни за плуване[117], и с гори, подканващи към разузнаване, са като гигантска игрална площадка за Фродо и неговата компания.

Според няколко източника, Фродо като младеж бил доста немирен. Знаем, че бил изгонен от фермата на Чудоум, защото крал гъби, и без съмнение още в ранните си юношески години е обичал да се шляе из природата.

Фродо в крайна сметка е прибран в Торбодън и милият му чичо Билбо го прави свой наследник, вероятно защото открива у него своята страст към приключенията. Там Билбо учи Фродо на елфически език и поезия, на любов към легендите и картите. Но въпреки своето „висше образование“[118] и наследено имущество Фродо живее в хармония с обикновеното земеделско население на Хобитово. Разбира се, там има богати хора, като Билбо и Брендифук, но те не са аристокрация или управляваща класа. Сам може да нарича Фродо „господарю“, но като хобити те са равни. Може ли да си представите как лорд Кроули от сериала „Даунтънското абатство“ обръща няколко халби и припява кръчмарска песен със своя градинар?

След като порастват, Фродо и неговите приятели от детинство изживяват весели мигове, те се шегуват, пеят и си разказват истории, пият бира и си правят дълги разходки. Обичат да се шегуват енергично помежду си да си устройват доброжелателни майтапи. Лесно е да си приятел с весели хора, които не се взимат много на сериозно. Приятелството идва естествено, когато хората не искат от теб нищо друго, освен удоволствието да са в твоята компания.

Хобитите имат време да създават приятелства желаят много дълго да са заедно. Фактически те имат по-ниски очаквания от нас за това, как трябва да се държат приятелите им. В своя трескав живот ние имаме толкова малко време да бъдем с приятелите си, че ако се съберем с тях, трябва непременно да правим нещо невероятно. И така се натоварваме, че започваме да се държим като актьори. Трябва да сме духовити, чаровни, заинтересовани и интригуващи. Не може просто да си седим и да си хапваме или да излезем на разходка. Вместо това трябва да членуваме в читателски клуб, да отидем на епична и скъпа ски екскурзия или да сглобим заедно механичен сал и да посетим фестивала на Горящия човек в Невада. В нашата епоха е толкова изтощително да бъдеш нечий приятел. Далеч няма такова напрежение, ако само си хобитстваш.

Една от най-хубавите черти на хобитите е, че те са невинни като деца, без да са инфантилни. Ожесточеният крал Теоден се среща с Мери и Пипин скоро след ужасната битка при Шлемово усое и без да ще, забравя ужасните обстоятелства около Войната на Пръстена, бъбрейки с удивителните „Холбитлани“, както ги нарича. Гандалф предупреждава Теоден да не ги окуражава. Те, казва сопнатият вълшебник, са готови да стоят на ръба на пропастта и да обсъждат дребните дела на своите роднини до девето коляно. (Но, разбира се, и Гандалф ги обича[119].)

Това, което всъщност казва Гандалф за хобитите, е, че са безстрашни. Те може да не притежават вродената храброст на Арагорн или Боромир, но не ги съкрушава дори надвиснало бедствие и гибел. Вероятно Гандалф инстинктивно изпраща Билбо заедно с Торин и компания, защото разбира, че добродушният хобит ще изиграе важна смекчаваща роля сред вкиснатите джуджета. Заради желанието си да спаси своите приятели от сигурна смърт Билбо открадва камъка Аркен и го дава на елфическия крал, като с това предизвиква убийствената ярост на Торин. Но накрая джуджето и хобитът се сдобряват, макар и на смъртното легло на Торин.

Ако някога сте губили добър приятел или член на семейството, сцената с умиращия Торин за вас ще е от особено значение. Много е мъчно да преглътнем гордостта си и да помолим за прошка, или да простим на онзи, който ни моли за това. Такава е човешката природа, че най ни боли от онова, което смятаме за предателство, щом го е извършил човек, комуто сме вярвали или сме го имали за близък приятел. Ако Билбо може да поднови дружбата си с онзи, който го е наричал „плъх“ и се е канил да го метне от висока стена, то и вие можете да се сдобрите с човек, който е наранил чувствата ви.

В „Завръщането на краля“ Сам показва забележителна способност да прощава. След като спасява Фродо от Кирит Унгол, обзетият от безумство Фродо под влиянието на Пръстена избухва яростно срещу приятеля си и го обвинява, че се е опитал да му го открадне. Щом се съвзема, Фродо моли за извинение, а Сам само обърсва сълзите в ръкава на ризата си и прощава на своя приятел. По-късно, когато Фродо не е способен да ходи от изтощение и не може да помръдне и сантиметър повече, Сам го качва на гърба си и го понася като свое дете по стръмните сипеи на Ородруин[120].

След като хобитите прогонват нашествениците от Графството в „Завръщането на краля“, те си устройват спокоен живот. Сам се жени за Роузи и двамата се настаняват в Торбодън, за да се грижат за Фродо, който продължава да страда от старите си рани (и физически, и психически). Той е като ветеран от Първата световна война, който страда от травмите на окопа. Фродо обаче се чувства късметлия. Той знае, че в цялото Графство няма друг хобит, който да се радва на такива грижи. След Войната на Пръстена Мери и Пипин прекарват дните си в „шляене“ по пътеките, в песни, в смях и в увлекателни разкази. Но най-вече се прочуват с „чудесните си празненства“. В крайна сметка навярно най-голямата заплаха за Саурон не са рицарите, а връзките на обичта, които не позволяват на хобитите да изоставят своите приятели в мрака и отчаянието.

Мъдростта на Графството ни казва: Звезда да сияе над часа на срещата с нов приятел и да озарява сетне дългия път на вашата дружба[121].

Петнайсета глава

Празничното дърво

Празничното дърво е гигантско дърво малко на юг от Торбодън и ни става известно покрай прочутото празненство на Билбо за неговия сто и единайсети рожден ден, което събира стотици хобитови семейства от цялото Графство да отбележат неговия и на племенника му Фродо празник.

Дървото е изключителен екземпляр, с дебел ствол и в ярки есенни багри изразителен символ на престижната позиция на Билбо в Графството. Около дървото е опъната гигантска шатра, обграждаща платнена беседка, фенери са закачени на всички краища. Точно под това дърво, преди да надене Единствения пръстен и завинаги да изчезне от Графството[122], Билбо изнася известната си прощална реч.

Когато Фродо и приятелите му се завръщат в Торбодън след Войната на Пръстена, откриват, че дървото е отсечено и гние край пътя. Това е една от последните злостни постъпки на магьосника Саруман, подобно на Мелкор, който умъртвява Двете дървета във Валинор[123]. Саруман иска да унищожи всичката радост в Хобитово. Най му прилича да унищожи дървото символ на рождените дни.

Сам е толкова разстроен, че избухва в плач. В неговите очи това е по-ужасно от опустошения Мордор. Но той не губи време и бързо засажда на негово място онова сребърно семенце, дадено му от Галадриел[124]. Разберете, че рождените дни са много важни за хобитите. Те имат свой уникален начин да ги празнуват. Вместо да получават подаръци, те дават. Казано ни е, че всеки ден от годината някой хобит в Графството има рожден ден, следователно хобитите получават подаръци всеки ден от годината. Това е техният начин да отпразнуват живота.

Имайте предвид, че хобитите не дават големи подаръци. Вместо това те даряват повторно подаръчета, наречени матоми — неща, търкалящи се из претъпканите им хралупи. Думата идва от староанглийското име за съкровище, дарявано на воин за изключителни заслуги в битка. В древни времена, много преди Войната на Пръстена, хобитите били принудени да се борят за оцеляване в опасния свят, който ги заобикалял. Но в началото на „Властелинът на пръстените“ всички древни артефакти събират прах в Дома на матомите (това е нещо като музей в Графството).

В тази епоха на Средната земя за хобита матом може да е някаква храна или нещо полезно, например дреха. Подаръкът вече символизира приятелството, а не бойната слава. Когато твърди, че е получил Пръстена като подарък за рождения ден, Ам-гъл светотатства над този хобитов акт на щедрост. Сто и единайсетият рожден ден на Билбо е голямо събитие, с песни, танци, игри, фойерверки и достатъчно храна за едва ли не цялото Графство. Всеки, който е гледал филмовата адаптация по „Задругата на Пръстена“, знае как изглежда хобитовото празненство. Но какво ще кажете за едно малко по-задушевно празненство[125]?

Нека си представим рожден ден на млад хобит пет години след епичния купон на Билбо. Той е поканил в удобната си хралупа на гърба на хълма няколко близки приятели. Месец септември е. Гостите започват да пристигат по залез и са посрещнати от усмихнатия си домакин. Пръв е градинарят, тъкмо се е умил след тежката, но благодатна работа по зазимяването на градината на своя господар. След него влиза един много внушителен тип, известен в Графството със своята дебелина, той е нетърпелив вечерята да започне. Окачва шарения си плащ на закачалката и се обръща, когато „братовчедите“ нахлуват през вратата с кръчмарска песен на уста. Те са общоизвестни пакостници, дошли направо от „Бръшляновият храст“, където опитвали новото пиво.

Скоро, както казва старата хобитова приказка, „валят храна и напитки“. Приятелите празнуват и пият, пеят за празнуване и пиене, започват с песента как лунният човек останал до късно и продължават как лунният човек се смъкнал много скоро. И после повтарят двете песни, защото им е весело.

След като са се натъпкали по своя си хобитов начин, се сборичкват на шега за последната гъба, запалват си пушилист, а техният домакин започва да раздава подаръците, за всеки приятел по нещо специално. За градинаря градински ножици, джобни лули за братовчедите, за шишкавия приятел тояжка за ходене (да го стимулира за малко повече упражнения).

Гостите на младия хобит го възхваляват. Той се извисява до върха на Празничното дърво. Не, до луната! Нещо повече! До звездата на Ерендил, която така сияе в небето!

Заедно излизат на разходка под звездите, дишат чистия хладен въздух и се чудят какво има зад онези хълмове, далече на изток, където се крият приключения и непознати земи[126].

Когато бях почти на двайсет, реших да си направя хобитов рожден ден. Тогава бях много беден, на практика бедствах, и затова дадох на семейството и приятелите си матоми — книги, компактдискове и други неща, които ми бяха подръка. Предупредих всички да не ми носят подаръци, това беше част от моя експеримент. Всъщност се чувствах по-добре, като давах, отколкото като вземах, въпреки че много неща биха ми били от полза тогава. Почувствах се освободен.

В това време на показна консумация и масово потребление толкова ли е необходимо възрастните всяка година да празнуват рождените си дни и да ги отрупват с подаръци? Рекламистите напълно изопачават реалността и ни внушават, че единственият подарък, който може истински да ни зарадва (и да задоволи празнотата в душата ни), е нова кола или може би пръстен с диамант. Няма ли да е интересно разнообразие, ако отпразнуваме рождения си ден като хобити?

Ето нещо, което можете да опитате. На знаменития си рожден ден раздайте подаръци на всичките си приятели и роднини. Можете сами да изработите подаръците или да изберете някои малки матоми, търкалящи се из къщата ви нещо, което обичате, като книга или сувенир от ваше пътешествие. Сгответе хобитова трапеза и поканете всички, които обичате, за да отпразнувате не само вашия живот, а живота ви заедно с тях.

Лейди Галадриел няма нужда да се оправдава с рожден ден, за да раздаде подаръци на Задругата. На тръгване от Лотлориен тя дарява всеки един от тях с нещичко от собствения си запас елфически матоми: ножница, брошка, лък и стрели, пояси и кичур от косата си (за очарованото джудже). На Фродо дава кристална стъкленица, съдържаща вълшебната светлина на Еарендил. Сам дарява с най-вълшебното от всички неща дървена кутийка, пълна с пръст от Златната гора, и малко семенце на малорн[127].

Вероятно Галадриел е видяла в своето мистично огледало унищожението на Празничното дърво. Вероятно знае, че за Сам най-драгоценният дар ще е възкресението на символа на Хобитово. След Войната на Пръстена Сам живее щастлив и дълъг живот. Фродо подарява на него и жена му Торбодън, където те отглеждат тринайсет деца. Може да предположим, че Празничното дърво се превръща в огромна, прочута забележителност, извисяваща се над Хълма[128].

След като десетилетия по-късно жената на Сам, Роузи, умира, опечаленият хобит, последен носител на Пръстена, напуска завинаги Графството и се отправя към Сивите заливи, откъдето отплава през морето към Безсмъртните земи. Датата е двайсет и втори септември. Общият рожден ден на любимите му приятели Фродо и Билбо.

Мъдростта на Графството ни казва: Празнувайте рождените си дни, като почетете гостите си с матома на вашето приятелство и обич.

Шестнайсета глава

Да пееш като хобит

По „Властелинът на пръстените“ лесно може да се направи бродуейски мюзикъл, защото почти всеки обитател на Средната земя е готов изневиделица да запее: от любимия ни баладист скиталец, през заклинащата могилна твар, до хора на дългокраките енти. Единствените същества, които не пеят, са орките (но сигурно щяха да крещят хевиметъл парчета, ако можеха).

Въпреки това хобитите са най-увлечените певци. Те обичат да пеят за веселби в самия момент на веселбата. Разхождат ли се, ще подхванат „пътна песен“, тананикат „песен за баня“, докато търкат косматите си крака, или разпускат с „кръчмарска песен“, докато надигат халба с бира. Те обичат да изразяват с песен радостта си от живота.

Очевидно песните са много важни при Толкин. „Силмарилион“ от който научаваме митологичната основа на Средната земя започва с космична мелодия. Небесните духове, наречени Айнури, първите чеда на бог Илуватар, напяват заедно в красива хармония, изпълвайки Пустошта със своята музика. Но полубогът Мелкор, най-силният сред тези същества, не желае да пее с останалите и създава собствена, дисонантна песен, с която заглушава и смълчава останалите. Накрая влиза в музикално съревнование с Илуватар нещо като „дуел на китари“ под небесния купол.

В „Хобит“ Билбо е очарован от джуджешката песен и това е една от главните причини да поеме на приключение към Самотната планина. Човек не би очаквал от дружина твърди като кремък джуджета да се проявят като музиканти. Но Торин и спътниците му свирят в Торбодън със собствени инструменти, които вадят от кадифените калъфи: арфи, цигулки и флейти. Представете си как банда зли Ангели на ада превземат дома ви и после изведнъж подхващат фолклорни песни!

Джуджетата пеят обсебващата песен за Самотния връх поетичен разказ за блестящо злато и искрящи скъпоценности, и беснеещ дракон. Спящата страст за приключения у Билбо внезапно се запалва и той осъзнава, че иска „да носи меч вместо тояжка за ходене“. Когато си ляга, в ушите му още звучи джуджешката музика, която може да покори душата на хобита по-силно от всякакво магьосническо заклинание. Неговите сънища са „неудобни“, тоест пълни с копнеж, който надхвърля простичкия му живот в Графството. Всички ние сме изпитвали нещо подобно. За мен това беше The Unforgettable Fire на U2 — албум, напълно различен от всичко, което бях чувал дотогава. Направо ме отвя. Тази плоча беше пълна с истории: човешките права и величието на природата, бурна любов и пристрастяване. Дори заглавието имаше смисъл препращаше към трагедията в Хирошима. Текстовете на песните затрогваха младежката ми душа. Това беше поезия. Накара ме да чета книги, да изляза без страх в света и да открия нещо за себе си. Кога за последен път музиката е направила това за вас[129]?

Билбо няма много за какво да пее на път към Самотния връх, а и джуджетата никога повече не използват инструментите си. Но този хобит, толкова непоетичен, преди да поеме на това приключение, се завръща у дома с душа, пълна с поезия. Когато двамата с Гандалф се отправят обратно към Графството, Билбо започва да рецитира своето известно стихотворение „Започва път от моя праг“.

Когато и да се върна от пътешествие, особено ако съм пътувал надалеч и задълго ме е нямало тези думи звучат в ума ми. В тази песен са някои от най-прекрасните стихове, писани някога за съблазните на пътя. Тя е за страстта към приключения, но и за удоволствието да се върнеш пак вкъщи. На по-дълбоко ниво може да бъде мислена като песен за смъртта и пътешествието на душата, което продължава дори след като животът е приключил. С джуджетата тръгва един прекалено подреден и праволинеен хобит, но в Торбодън се завръща трубадур. Билбо прекарва остатъка от живота си в съчиняване на песни и стихотворения[130].

Когато бях на двайсет и две, буквално изгубих способността си да говоря и пея. Трябваше да претърпя болезнена реконструктивна операция на лицето си, за да коригирам генетичен дефект, и ми отне близо година да се науча отново да употребявам устата и челюстта си. Месеци наред бях на практика ням. Лицето ми така се промени, че аз трудно се разпознавах в огледалото, а приятели от детинство ме подминаваха на улицата, без да ме познаят.

Едно от нещата, които запазиха разума ми през тези тъмни за мен времена, беше „Властелинът на пръстените“. Отново и отново се утешавах, препрочитайки книгата. За да забравя болката и унижението, съпровождащи това временно обезобразяване. Четенето на Толкин беше за мен като общуване със стар приятел, като приятен разговор — разговор, който не можех да проведа в реалния си живот.

Оттогава никога не приемам за даденост своята способност да общувам и станах съпричастен с хората, които се страхуват да говорят високо или да извисят глас в песен. Ние сме общителни същества и един от най-задълбочените начини да изразим своите мисли и емоции е чрез песента.

Музиката важна част ли е от вашия живот? Разбира се, повечето от нас слушат музика или гледат някое от многото телевизионни шоута, в които се издирва нова поп-звезда. Но вие всъщност пеете ли си? Имали ли сте някога желание да научите някой музикален инструмент като китара или укулеле? Защото, ако е така, ще ви кажа, че никога не е прекалено късно да се научите. Научих се да свиря на тези инструменти доста след като станах на трийсет, а оттогава някои от най-веселите моменти, които съм преживял със семейството и приятелите си, е, когато седим заедно и свирим. Забележително е как група американци можем да изпълняваме такава дълбоко австралийска песен като „Танцуващата Матилда“, разбирайки изключително малко от чуждия текст, но все пак мощно се свързваме със сърцето и душата на песента[131].

Хобитите не се притесняват, ако гласовете им не отговарят на нечии високи критерии, и това е една от причините да се чувстват толкова свободни, когато изпълняват дадена песен. Те просто си пеят с цяло сърце. Но понякога пеят в мигове на ужас и самота. Когато Сам застава пред кулата на Кирит Унгол, съвсем на края на силите си, той започва да пее с „тънък и треперлив“ гласец мелодии от детството си, придружени с текстове на Билбо, чути през годините. И ето че гласът му се усилва, изведнъж от устата му зазвучава съвсем готова песен, посветена изцяло на 128 надеждата и на идещата пролет. Това е неговият начин да се пребори с мрака на Мордор.

Арагорн е свързан по едва ли не мистичен начин с музиката. Когато той и хобитите се крият на Бурния връх от Духовете на Пръстена, той им пее „Леитиан“ древната любовна балада за Берен и Лутиен. Песента отразява личната история на Скиталеца смъртен мъж, влюбен в елфическа дева. За Арагорн това е повече от песен, разказваща за отдавна отминали дни. Баладата го свързва със собствената му история и придава смисъл на живота му в настоящето по същия начин, както народните песни дават смисъл на хората по света.

Билбо и Арагорн стават приятели, когато хобитът се пренася в Ломидол. Скиталецът си сътрудничи с поета от Графството и двамата заедно работят над епическата песен за Еарендил Мореплавателя. Билбо обожава величествените легенди за елфите и древните времена, но той също така е способен да пише интроспективни и непретенциозни творби, подобно на късата неозаглавена песен за смъртта и какъв би бил светът, когато него вече го няма, която изпява на Фродо. Това е Билбовата „Вчера“[132].

Има един герой във „Властелинът на пръстените“ чийто живот на практика е несекващ мюзикъл това е Том Бомбадил. Той пее за себе си, за гората и реката, за светлината на звездите и за красивата си жена Златоронка. Може просто да си го представите как внезапно подхваща „Животът е весела песен“ и как всички дървета и животни от Старата гора се съживяват и запяват с него[133].

Том Бомбадил освен това използва песните си, за да изрича заклинания. Когато хобитите попадат в капана на Стария Върбалан, той ги измъква оттам с песен. Думите на Том имат магическа сила, а Фродо по-късно прибягва до една негова песен, за да го извика на помощ, когато приятелите му са заловени от могилната твар същество, което самото е някакъв пеещ вампир!

След като Задругата губи Гандалф в Мория, спътниците намират подслон в Лотлориен и си почиват, слушайки жалейните песни на елфите за Митриндир (елфическото име на вълшебника). Хобитите не могат да схванат „сладките тъжни думи“ на елфите, но ги усещат със сърцата си. Това е нещо, което хобитите напълно разбират необяснимото изразяване на емоциите чрез песен. Елфите подтикват Сам и Фродо да разкажат със своите гласове спомените си за Гандалф[134].

Дори Галдриел е певица. Когато Задругата напуска Лотлориен, тя им пее за сбогуване, акомпанирайки си с арфа. Човек си представя как нейният „сладък“ глас ниже меланхоличен разказ за края на елфическото ѝ царство и за това, как нейният народ напуска Средната земя.

Чувал съм хора да казват, че някой конкретен творец или определена музика е „саундтракът на живота им“. За някои хора това е „Nirvana“, за други е някой бродуейски мюзикъл.

Все се чудя как песен, чута по радиото, може като мощна машина на времето да ме върне към определен миг от живота ми. Когато и да чуя песента на „Бийтълс“ „Here Comes the Sun“ по радиото, веднага се връщам с четирийсет години назад към едни от първите си спомени как слушам тази песен в колата по радиото и майка ми приглася с прекрасния си глас. Това е магия.

Изглежда, в днешно време музикалната индустрия е извела комерсиализацията до ново равнище на корпоративен контрол и алчност. Компаниите могат да следят вашите харесвания и нехаресвания в интернет и дори да получат сведения какво купувате и колко често. Не се съмнявам, че някой ден ще могат да създадат синтетични „творци“, специално направени за клиентите. Вече няма да има човешка връзка между музиката и хората, които я пишат.

Имам донякъде решение за този проблем. Започнете да правите своя собствена музика. Създайте саундтрака на живота си. Ако имате деца, пейте им и пейте заедно с тях колкото се може по-често. Творете, измисляйте и изпълнявайте своя собствена музика, точно както прави народът на Графството. Поканете приятелите си и се учете взаимно на песни. Купете си укулеле, не се плашете, то има само четири струни! Един ден ви трябва и ще изсвирите първата си песен[135].

В края на „Властелинът на пръстените“, след като Пръстенът е унищожен, Сам и Фродо се изправят пред Арагорн и неговата войска и делата им биват възхвалени.

Сам се трогва, когато идва менестрел и пее баладата за „Фродо Деветопръсти и Пръстенът на съдбата“. Сам волю-неволю избухва в плач. Той и Фродо (и тяхното приключение) са се превърнали в песен балада, която ще живее и ще вдъхновява останалите дълго след като те си отидат от Средната земя[136].

Мъдростта на Графството ни казва: Гласът ви иска да изпее историята на вашия живот. Да бъде.

Седемнайсета глава

Протоколът на Истарите

От мига, в който го създават Валарите, Гандалф се явява в тялото на обикновен възрастен мъж, изгърбен и сбръчкан, с дълга бяла брада. Той е еталон на мъдрия съветник, надеждния ментор. Веднага след пристигането си в Сивите заливи той тръгва да проучва Средната земя като „камък, обречен да се търкаля“, както сам говори за себе си[137].

Той се превръща в помагач на всички добри народи от тази земя, изучава тяхната история и знания, а докато пътува предрешен до далечни страни, също така шпионира зловещите обитатели на Средната земя. Но от време на време Гандалф посещава и Графството просто за да си почине. (Макар и Истар, той има тялото и нуждите на човек.) От векове идва и си отива от земята на полуръстовете, изучава чудните малки хора, наречени хобити[138].

Също като тях той обича пиенето на чай и хубавата бира и вероятно знае повече за семейната история на разните хобитови фамилии, отколкото те самите знаят. Той е усвоил и странния навик или „изкуство“, както го наричат хобитите, да пуши билката на Стария Тоби[139]. Вълшебникът остава толкова очарован от Графството, че се чувства едва ли не местен.

Какво толкова има у хобитите, което така запленява Гандалф? Както казва на Фродо относно хобитите: „За около месец можеш да научиш всичко за тях, но дори и след стотици години те могат сериозно да те изненадат“. Жителите на Графството са малки, но имат големи сърца. Те са добри по природа, упорити и схватливи. В игри никога не мамят (нещо, което Фродо с гордост напомня на Гандалф). Гандалф не само иска да запази тази уникална страна от прииждащия гняв на Саурон, но усеща, че обитателите на Графството по някакъв начин ще играят важна роля в сразяването на тъмната сила.

В началото на „Хобит“, когато Билбо среща на входната си врата Гандалф, той вижда вълшебника като някакъв скитащ фокусник нещо малко повече от амбулантен търговец на копчета или Влачи-Торбинс. Разбира се, Гандалф е известен с чудесните си фойерверки, но на Билбо му изглежда леко изпаднал. Не буди особен респект. Но това е заради тактиката на Гандалф. Ако каже на хората кой и какъв точно е, те биха се уплашили от него или биха решили, че е луд. Той крие своята сила, своя остър ум, за да може да се вписва в обстановката и да наблюдава, без да привлича прекалено интереса към себе си[140].

Рядко в наше време някой се прикрива със скромност, на хората се внушава да бъдат колкото може по-нахални и безскрупулни. Като че ли единствените, които успяват, са онези, дето се нагаждат и най-много се самоизтъкват. (За жалост, интернет дава тази възможност на прекалено много хора.) Политиците постоянно показват и изтъкват какво са направили или какво смятат да направят, за да оправдаят своето съществуване. За Истарите като Гандалф смисълът ти се доказва от делата, само по тях ще те съдят.

Въпреки че Гандалф има скрити способности (които стават по-изявени след неговото възкресение като Гандалф Белия), вълшебникът не посмява да носи Единствения пръстен. Той знае, че ако се опита да използва за добро Сауроновия инструмент, злата природа на Пръстена безвъзвратно би покварила неговите добри намерения и би го превърнала в зъл Саурон. Единственият пръстен е като атомна бомба. Има страхотна мощ, но тя само разрушава.

Рядко ни учат да съзнаваме на какво сме способни. Казват ни, че трябва да се бутаме в обществото, да се стремим към победа на всяка цена. Победителите вземат всичко. Бутай се напред с всички сили. Това са хюбристичните нагласи на свят в упадък. Може понякога Гандалф да е раздразнителен старец (особено с Перегрин Тук), но не страда от никакъв хюбрис. Саруман и Саурон се отличават с покварата на безмерната гордост и това ги погубва и двамата. Хобитите са истински аутсайдери, „малки хора“, и нито един от двамата злодеи не ги забелязва чак докато не става твърде късно. Понеже осъзнава, че не може сам да се справи със Саурон, Гандалф привлича в шарения си отбор всеки, който може да бъде от помощ: хобитите градинари, грубите джуджета, говорещите дървета, и един крал-скиталец без трон и със счупен меч. Добрият лидер вижда таланта у хората, които поради някакъв малък дефект са пренебрегвани. Такъв лидер би уважавал и развивал този талант, би бил съпричастен, без да подценява[141].

Вместо да провокира събитията, Гандалф е архетипният вестител или водач, който подтиква жителите на Средната земя към едно или друго начинание, появява се в трудни моменти в техните приключения и ги насочва в правилната посока или направо ги спасява от огъня. Особено с хобитите той е като навъсен, но доброжелателен дядо, а те са неговите непокорни внуци.

В определени моменти Гандалф умишлено оставя жителите на Графството сами да се оправят, за да пораснат и самостоятелно да си направят изводите. В „Хобит“ той изпраща Билбо и джуджетата сами в страшната гора Мраколес (от което Торин побеснява, а Билбо се отчайва). Гандалф ги предупреждава в никакъв случай да не се отклоняват от пътя. Не спазят ли заръката му, най-вероятно ще намерят преждевременната си гибел. Разбира се, те не го слушат и Билбо е принуден на няколко пъти да спасява другарите си, като за целта трябва да събуди вътрешната си сила, за която дори не подозира, че притежава.

Тези от нас, които са родители, знаят колко са рисковани опитите ни да научим децата си за опасностите в света и в същото време да им даваме достатъчно свобода да следват собствения си път. Можеш многократно да предупредиш авантюристично настроения си седемгодишен син, че не е добра идея да играе голф на заледено стълбище нощем. Понякога обаче трябва просто да ги оставите на лудориите им, за да се научат сами.

Но Гандалф е нещо повече от баща за хобитите. Той е почти като гуру или духовен учител: Мерлин или Оби-Уан Кеноби в Средната земя. „Властелинът на пръстените“ става изключително популярен в края на шейсетте и началото на седемдесетте, когато известни икони на контракултурата, като „Бийтълс“ (самите те почитатели на Толкин), отиват да търсят собствения си Гандалф сред духовните учители в Индия. Идеята за старец, сеещ мъдрост, е в колективното несъзнавано на хората от хиляди години[142].

В началото на „Задругата на пръстена“, когато Фродо се оплаква на Гандалф, че му се иска силата на Саурон да не бе нараснала тъкмо по време на неговия живот, вълшебникът отговаря: „Трябва само да решим какво да правим с времето, което ни е отредено“. Гандалф казва, че не можем да се оплакваме от съдбата си. Трябва да имаме намерение и да я следваме. Нещо повече, той наставлява Фродо, че не можем да контролираме онова, което вече е станало в миналото, можем само да решим как да реагираме на момента. На практика му дава съвета: „Бъди тук и сега“, девиз на източния мистицизъм, преминал и в Запада.

Гандалф Вълшебника е мистичен, но той самият не е мистик. Не търси последователи и не се опитва да си сформира малък кръг от последователи в Графството. Той иска хобитите да осъзнаят, че могат да постигнат всичко със своите собствени сили. Гандалф служи на по-висша сила и търси за приятели бунтари като Арагорн Скиталеца и Фарамир от Гондор.

А кой би могъл да е по-свободомислещ от онзи любим спътник в голяма част от пътешествието? Да, да, нехранимайкото Перегрин „Пипин“ Тук.

Една от най-добрите способности на Гандалф е, че понася ударите и моментално им отвръща. Когато Пипин (най-любопитният хобит в Графството) отмъква палантира от спящия Гандалф и застава лице в лице с ужасяващото огнено око на Саурон, вълшебникът разбира, че веднага трябва да тръгне към Минас Тирит и да вземе хобита със себе си. Играта се променя и Гандалф също трябва да промени намеренията си.

Краткото, но съдържателно послание, което извиква Гандалф тъкмо преди да полети в бездната на Мория, е пропито със смисъл за всички нас: „Бягайте, безумци!“ Не стойте там и не зяпайте като малоумни, когато нещата се объркат. Опитайте отново, прегрупирайте се и се пригответе за повторен опит.

Гандалф не е просто мъдрец. Той е изпълнен със състрадание. Преди събитията, разказани във „Властелинът на пръстените“, Гандалф разпитва Ам-гъл (след като Арагорн залавя окаяното създание). Вместо да убие отвратителното същество, той го освобождава. По-късно ще каже на Фродо, че изпитва съжаление към противната жалка твар, защото Ам-гъл е покварен от безкрайната сила на Пръстена. Той вярва, че Ам-гъл може да има своята роля срещу Саурон и неговото предположение се оказва вярно.

Гандалф също така трябва да прибягва до своята убедителност, когато си има работа с емоционалните и темпераментни обитатели на Средната земя. В срещата с Теоден краля на Рохан, чийто разсъдък е помътен от неговия слуга Змийски език (превърнал някогашния храбър мъж в почти парализиран параноик) психоаналитикът Гандалф на практика с думите си изправя мрачния рохански ездач пред неговите страхове с умението на специалист в лекуването на депресии.

Той отвежда Теоден до прозореца и двамата заедно гледат красивите поля на неговата родина буреносните облаци се отдръпват и между тях нахлуват ярки слънчеви лъчи. Капаците от очите на Теоден започват да падат. Гандалф казва на краля, че би се почувствал по-добре с меч в ръка вместо с бастун, и Теоден внезапно се съгласява. Кралят от Златния замък никога не се обръща назад и язди с достойнство (и загива с достойнство).

На пръв поглед тази сцена от книгата може и да не е толкова вълнуваща както във филмовата версия, където Гандалф прибягва до магия, за да се противопостави на демоничното влияние на Саруман върху Теоден. Но аз намирам версията на Толкин за далеч по-убедителна. Този вълшебник невинаги разчита на магия, за да постигне целите си. Човешката интуиция, съчетана с умението да убеждаваш, е ценен ресурс, макар че в нашите обществени спорове често отстъпва място на по-примитивни или бомбастични аргументи.

Разбира се, всичките комуникативни умения на Гандалф не вършат работа при Денетор, последния наместник на Гондор, осакатен от отчаяние. Денетор страда от суицидна депресия след загубата на любимия си син Боромир (и е допълнително повлиян от тайния си палантир, който му показва единствено ужасни сцени и предстоящия триумф на Саурон). Той е пример за лидер, изгубил вяра в собствения си народ. Той желае Единствения пръстен за себе си, надявайки се да го използва срещу Саурон в последния си отчаян опит.

Единствената надежда за Гондор е другият син на Денетор. За щастие, изтънченият и схватлив Фарамир на младини е учил при Гандалф и мъдро пуска Фродо и Сам по пътя им, въпреки че заедно с Пръстена ги държи в ръцете си. Митрандир, както е известен Гандалф в Гондор, явно е насадил у младия Фарамир съзнанието колко са опасни опитите да употребяваш силата на злото в името на добродетелта.

Дори магьосникът Саруман Истар като Гандалф е податлив на ламтежа за власт. Саруман също желае Пръстена, макар да знае, че е изпратен на Средната земя да пази и напътства нейните обитатели, а не да ги покварява и да ги управлява. Когато след смъртната борба с размахващия огнен камшик Балрог Гандалф е възкресен от Валарите, той носи бял плащ, символ на неговата чистота той е станал Саруман такъв, какъвто би трябвало да бъде[143].

Щеше да бъде чудесно, ако лидерите и менторите от нашия свят бяха поне наполовина непокварени като Гандалф, не мислите ли? Колкото повече сила получава Гандалф, толкова е по-непокварен и посветен на добродетелта. Както правилно отбелязва Пипин, тази нова бяла версия на Гандалф всъщност се смее по-често от стария Гандалф. Със силата нараства и човечността му, нещо много рядко сред могъщите лидери в нашия свят.

Един от най-важните съвети, които вълшебникът дава във „Властелинът на пръстените“, е нещо, което казва на Фродо в Торбодън в началото на епоса. Той казва на изплашения хобит, че не знае защо е избран да носи бремето на Пръстена, но единственият избор пред Фродо е да посрещне тази задача „сърцато, с кураж и разум“. Безспорно Фродо и другарите му печелят Войната за Пръстена благодарение на тези си три качества и го постигат, без да изгубят усета си за това, което ги прави хобити тяхната човечност.

Това е протоколът на Истарите.

В края на „Завръщането на краля“, когато Фродо, Сам, Мери и Пипин се прибират у дома с Гандалф, вълшебникът спира коня си малко преди границата на Графството. Той заявява на неспокойните хобити, че трябва да се върнат у дома без него. Хобитите не го разбират. Не им харесва да се разделят със своя скъп приятел. Вълшебникът им казва, че ги е научил на всичко, което може. Те са „пораснали“, уверява ги той, и са готови за всичко, което светът извън Графството може да им стовари[144].

Мъдростта на Графството ни казва: Ако сте избрани за определена и трудна задача, посрещнете я сърцато, с кураж и с разум, и никога не забравяйте своето състрадание.

Осемнайсета глава

Да носиш товара на своя пръстен

Представете си, че има два вълшебни пръстена, които правят хората невидими. Единият е даден на честен човек, а другият на нечестен. И двамата могат да се промъкват навсякъде и да правят каквото си пожелаят. Могат да проникнат в банка или бижутерски магазин и да отмъкнат каквото си искат. Те стават богоподобни. Би ли могъл честният човек да устои на това изкушение?

Според гръцкия философ Платон, не би могъл. Преди 2400 години той повдига много сходен въпрос в книгата си „Държавата“. Неговият магически пръстен идва от легендата за Гиг, овчар, който намира в гробница златен пръстен, даващ му невероятната способност да изчезва[145].

Гиг използва своя нов източник на сила, за да прелъсти една кралица, да убие краля и да завземе кралството. Платон твърди, че членовете на обществото вярват (макар да не биха се подписали под това), че нечестното поведение е по-изгодно от съблюдаващото закона. Той заключава, че неговото собствено общество би сметнало за глупак човек, който не се възползва от силата на пръстена, за да получи каквото иска. (Този вид разумно мислене напомня ли ви за някого от скорошната банкова криза?)

Със сигурност Толкин се запознал с мита за Гиг още като дете знаем, че е обичал гръцките митове. Навярно е чел „Държавата“ на Платон в училище, най-вероятно на старогръцки. Легендата за Гиг и Платоновото виждане за пръстена имат отзвук върху историите на Толкин. Ам-гъл и Билбо са двете противоположни страни на една монета честният и нечестният човек, на които им е дадена силата с пръстена да стават невидими. Ам-гъл я използва, за да убива бебета в съня им. Билбо — за да се крие от досадните Влачи-Торбинсови. Има голяма разлика[146].

Толкин взима идеята за вълшебен пръст[147], чиято сила развращава носителя му, и ѝ добавя нордически привкус. Историите за вълшебници и магьосници, прехвърлящи част от силата си в предмети извън телата си, за да се предпазят от нараняване, е често срещана в северноевропейската митология. Част от душата на Саурон се съдържа в Единствения пръстен, а той е направен от почти неразрушима материя и може да бъде унищожен само ако се разтопи в пламъците, в които е създаден. Докато Пръстенът съществува в Средната земя, без значение дали е на дъното на река или в джоба на връхната дреха на хобит от Графството, духът на Саурон може да го открие някой ден и отново да стане цял[148].

Толкин не харесва, когато хората привиждат алегория в неговия Съдбовен пръстен. Дори пише в Предговора на „Властелинът на пръстените“ колко много мрази „алегорията във всичките ѝ превъплъщения“. За него Пръстенът е това, което е външно хранилище за душата на зло създание с магически сили способно да поквари всеки, който го притежава (Исилдур, Ам-гъл и в крайна сметка дори Билбо и Фродо). Духът на Пръстена е по същество разрушителен, защото Сауроновият дух се отличава с ненаситна жажда за власт и тирания над останалите живи същества. Следователно Единственият пръстен усилва лошите черти на всеки, който го носи[149].

Въпреки това за мнозина от нас пръстенът на Саурон дава удобна аналогия. Тя се е просмукала в културното несъзнавано: всички ние носим своя съдбовен пръстен. Може да е някакво травматично бреме от миналото ни или някакъв финансов, или здравословен проблем от настоящето. Повечето от нас се боят от бъдещето и от неизвестното, от смъртта. Какъвто и да е случаят, товарът на нашия пръстен най-вероятно ще ни унищожи, освен ако не го захвърлим. Едно от най-големите достойнства на Фродо е неговата решителност. Веднъж приел задачата да унищожи Пръстена, той не се отказва. Отправя се към Мордор със съзнанието, че никога няма да се върне отново в любимото си Графство. Решителността му се пренася върху Сам, който поема товара на Пръстена, след като Фродо е заловен от орките. Сам и Фродо преминават в Мордор през невъобразими изпитания, срещат най-ужасните си страхове. Те преодоляват тези предизвикателства благодарение на силната си воля и безкрайната сила на истинското приятелство пример, който можем да използваме в отношенията със своите собствени приятели.

Виждал съм как силата на приятелството спасява някого от товара на Съдбовния пръстен. Мой скъп приятел от детството затъна в депресия и се пропи до смърт. Загрижените му колеги се намесиха. Приятелят ми попадна 145 в програма, организираща съвместно изкачване на планини с други зависими; и макар че това беше предизвикателството на живота му, с всеки достигнат връх духът му се избистряше по малко. Той целият се промени към по-добро: здравето, външният вид, чувството за хумор. Той преоткри удоволствието от живота, чистото удоволствие да застане на връх четирихилядник, знаейки, че е свободен.

Алтернативата на това, да захвърлиш своя товар, е да заприличаш на Ам-гъл, обсебен като наркоман от някакъв вид пръстен В Торбодън се налага Гандалф да проведе своята малка терапия, когато кара Билбо да остави съкровището си и да се освободи, прехвърляйки товара си на Фродо.

На свой ред Фродо почти изгубва душата си по пътя за Съдбовния връх. На края на пътешествието всички добри спомени са изтрити от съзнанието му. Той не може да си спомни вкуса на храната, на водата, усещането на трева под краката си. Засмукан е от Сауроновото „огнено колело“. Накрая, стоейки на самия ръб на кратера, той не може да захвърли Пръстена. Поставя го на пръста си с намерението да го задържи завинаги. Добре че е проявил милост към Ам-гъл същество, чийто ламтеж за „безценното“[150] го е подчинил още по-силно, отколкото Фродо. Само това спасява хобита да не се провали в своята мисия и да не стане нов Ам-гъл.

Милият градинар Самознай Майтапер също е податлив на силата на Пръстена, създаваща илюзия за величие у онзи, който го носи. Сам взема пръстена, след като Фродо е отровен от Корубана, с намерението да го спаси от попадане му в ръцете на Врага. Скоро след това Пръстенът започва да поражда „диви блянове“ у скромния хобит.

Той си се представя като един вид супергерой[151] на Средната земя. Вижда се като притежател на божествена сила, позволяваща му само с едно махване на ръката да върне обратно към живота природата на Мордор. Въпреки това неговото „чисто хобитово чувство“ надделява. Той разбира простата истина: няма силата да носи такъв товар. Сам знае със сърцето си, че всичко, от което се нуждае в живота, е да бъде свободен човек със своята собствена малка градинка.

Мъдростта на Графството е вкоренена в Сам.

Тези от нас, които живеят извън Графството, все по-трудно намират сили да овладеят стремежа си към власт и одобрение. В това отношение ние, хората, сме удивителни оптимисти. Как иначе да си обясним, че разни хора се кандидатират за високи държавни постове, за които са напълно неквалифицирани, или че разни бездарни човечета развяват интимния си живот по телевизията и охотно приемат прозвището „звезди“? Аз също съм усещал вкуса на заблудата. Когато бях тийнейджър, спечелих престижен конкурс за драматурзи и моята творба се игра в алтернативен театър в Ню Йорк. Израснах в малък град, на две преки от мен живееше актьорът Кайл Маклоклан[152] (току-що беше излязъл филмът „Синьо кадифе“, в който играеше) и си въобразих, че хората от нашия квартал са абонирани за славата. След като пиесата ми се игра и получих одобрителни рецензии, дойде покана от легендарното издателство „Самюъл Френч“ да издадат творбата ми. През един златен септемврийски ден излязох от офиса им, стискайки първия си договор в ръка, чувствах се, сякаш Ню Йорк е в краката ми и Артър Милър трябва да внимава! Вървях си щастливо по тротоара на Четирийсет и пета улица, репетирайки си наум речта за наградите „Тони“, когато от една тясна уличка изведнъж на пътя ми изскочи бездомник. Хвана ме за двете ръце и усетих пиянския му дъх в лицето си. Каза ми: „Хей, хлапе, можеш ли да ми дадеш някакви пари? Пиша пиеси, ама нещо не ми върви“.

Предполагам, че трябваше да му купя сандвич и да го питам какво се е объркало в кариерата му. Можех да науча важен урок за живота в театъра. Но не го направих. Вместо това в ужас побягнах, все едно виждах духа на бъдещия провален драматург. След този първоначален успех моя пиеса никога повече не се игра. Без значение колко пъти опитвах. Провалът ми като драматург ме измъчваше с години и вгорчаваше живота и кариерата ми, та често си мислех за онзи нещастен Ам-гъл на улицата, който бе изрекъл прокоба над моята театрална кариера. Накрая намерих удовлетворение като писател и човек на изкуството, но по много различни начини. А като драматург? Не. Един ден най-сетне захвърлих това желание като зъл пръстен в кратер от лава и го наблюдавах как се разтапя.

Понякога Съдбовният пръстен е нечие чуждо бреме, стоварено върху твоя живот, да го носиш. Боромир е доблестен мъж с чисто сърце. Във всяка друга история той би бил сред героите[153]. Бащата на Боромир обаче е Денетор, мъж покварен от безумната жажда да сложи Пръстена и да го използва за себе си. Денетор стоварва на Боромир тежката задача да донесе Единствения пръстен в Гондор, без значение на каква цена. А цената е загубата на чест. Боромир я плаща, когато се опитва да отнеме Единствения пръстен от Фродо. Той знае със сърцето си, че Пръстенът е зъл, но желанието му да направи баща си горд и „лудостта“ обземат душата му. Ако някой, когото познаваме или обичаме, е обладан от някакъв ламтеж или лош навик, това още не означава, че трябва да го оставим да опетни собствения ни живот. Животът си е само твой и не би следвало да е продължение на нечии чужди амбиции или отражение на чужда слабост. Имаме силата позитивно да насочим мислите си и да решим как най-добре да оползотворим времето си. Начинът да направим това е със съсредоточени усилия да обуздаем отрицателните желания и да подсилим положителните.

Обитателите на Графството са много по-щастливи от нас. Нашият съвременен живот е толкова объркан и изпълнен със съмнения в сравнение с техния. Хобитите поправят неприятните ситуации или лошото си настроение с конкретни мерки. Ако бяхте хобит, страдащ от наднормено тегло, някой от приятелите ви би ви подарил тояжка за ходене и с усмивка би ви казал: „Хайде да отидем на дълга разходка до Горски дом“. Ако мразиш работата си в мелницата, където работиш за онзи негодник Тед Пясъчкин, някой може да ти предложи да отвориш своя собствена мелница по-нагоре по реката. Графството е свободна страна, нали така? Нямаш пари? Започни да работиш в собствената си градина, защото е цялата в бурени! Не можеш да спиш през нощта? Имаш нужда от повече ходене и градинарство. Нещо ти тежи на сърцето? Потърси приятелите си и им кажи за проблемите си. Магическият Съдбовен пръстен прогаря джоба на велуреното ти сако?

Иди да го разтопиш.

Мъдростта на Графството ни казва: Носете своя Съдбовен пръстен само толкова, колкото смятате за необходимо. В подходящия момент го хвърлете в огъня и се освободете от тежестта му.

Деветнайсета глава

Светлината на Еарендил

В „Задругата на Пръстена“ Галадриел дава на Фродо специален подарък, преди той да напусне свещения лес на Лотлориен. Това е стъкленица, съдържаща светлина от звездата, наречена Еарендил. Фродо и Сам на няколко пъти по време на пътуването си през Мордор използват тази вълшебна светлина, за да се спасят от опасностите в мрачните дълбини на демоничната Сауронова страна. Еарендил е смъртен мъж, живял през първата епоха на Средната земя, над десет хиляди години преди събитията от „Властелинът на пръстените“. Толкин пише за него в посмъртно публикуваната му сага „Силмарилион“. Еарендил е смел моряк, отплавал до Безсмъртните земи, за да търси помощта на Валарите в борбата с Моргот (този паднал Валар и господар на младия Саурон). На носа на кораба си е закрепил един от прочутите Силмарили[154]. Накрая Кралицата на звездите поставя Еарендил в небесната твърд превръща го в небесно тяло, и така светлината от оцелелия Силмарил сияе като светлинен сигнал за всички на Средната земя[155].

„Звездата“ Еарендил отговаря на нашата планета Венера най-ярката звезда на небосклона след Слънцето и Луната. В продължение на хиляди години тя е част от нашата собствена митология, точно както е и за хобитите и другите обитатели на Средната земя. Подобно на Венера, Еарендил свети толкова ярко, че всъщност може да хвърля сянка през нощта. В зависимост от позицията, която заема в орбита около Слънцето, той може да променя състоянието си на вечерна или утринна звезда[156].

Митовете за Еарендил са включени в първите бележки на Толкин за Средната земя, писани преди приблизително сто години. Историята за този мъж, превърнал се в звезда, е зрънцето, от което израства цялата вселена на Толкин, създадена във време на голяма тревога за нейния автор, когато завършва образованието си и знае, че веднага щом стане това, ще трябва да отиде на фронта. Над него е надвиснала кланицата в окопите и той намира убежище във фантастичния си свят. Продължава работата си по митологията за Средната земя, докато се възстановява от окопна треска във военната болница, след като е освободен от полева служба[157].

За такъв набожен католик и вярващ християнин, Толкин показва забележително въздържание да не включи собствената си религия в Средната земя. Няма и едно споменаване на думата „Господ“ нито в „Хобит“, нито във „Властелинът на пръстените“. Това е една от причините, поради която историята е толкова популярна по света: въпреки сложната митопоея[158] Толкин не се опитва да натрапи на читателите теологията.

Все пак митологията на Толкин има богоподобни същества. Това са Валарите, ангеличните деца на единствения бог Илуватар. Валарите са благословени с дара на възкресението, те могат да връщат към живот в Средната земя собствените си творения. Елфите, ентите, джуджетата, хората и дори хобитите всички са „изобретени“ от Валарите, подобни на екип от обезумели разработчици на компютърни игри, които пълнят с население The World of Warcraft.

Светлината на Еарендил е и символ на прозрението. Когато Галадриел завежда Фродо до своето предсказващо бъдещето огледало, те застават под светлината на звездата, която е толкова ярка, че те хвърлят сенки по земята. Внезапно Фродо вижда пръстена на ръката ѝ, светещ толкова силно, все едно звездата Еарендил „е слязла да си почине на ръката ѝ“. Тогава Фродо разбира, че тя носи един от Трите пръстена, които Саурон прави за елфите. Галадриел му обяснява, че унищожението на Единствения пръстен, на който се подчиняват елфическите пръстени, би довело до унищожение на елфическата сила в Средната земя. Фродо импулсивно ѝ поднася Пръстена. Галадриел е изкушена от това „предложение“ да вземе „Великия пръстен“, както тя го нарича. В един от най-внушителните монолози на Толкин Галадриел си се представя като господарка на Пръстена, всички хора на Средната земя се прекланят пред нея с „любов и отчаяние“, като пред някоя страховита богиня. Галадриел бързо разбира, че изборът ѝ ще доведе до бедствие, и осъзнава, че Валарите току-що са я подложили на последно изпитание. Когато звездата на Еарендил засиява над главата ѝ и озарява нейния лик в отразения ѝ пламтящ пръстен, елфическата кралица буквално е озарена от мъдростта на Еарендил. Тя осъзнава желанието си за безкрайна власт и приема, че сега трябва да последва нов път.

Защо ни е толкова трудно да постигнем просветление в собствения си живот? Много от нас решително тръгват по пътя на самопознанието, но накрая се оказват още пообъркани, отколкото са били в началото. Или може би намираме някого, който да ни покаже важни истини, но се оказва, че този някой служи на собствените си цели. Често онези, които търсят просвещение, получават присмеха на този свят, който цени единствено богатството и властта.

Над вратата на Делфийския храм в Древна Гърция бил изсечен надписът „Опознай себе си“[159]. Самонаблюдението било важно за атиняните. Те чувствали, че наистина познават себе си. За известно време били господари на света и направили революционни открития в областта на изкуствата и науката. После обаче атиняните вкарали обществото си в безсмислена война със Спарта, съсипали „златния си век“ и изгубили независимостта си за близо двеста години.

Чувствате ли се, сякаш наистина се познавате и знаете мястото си в обществото, в което живеете? Или се чувствате като лодка, подхвърляна от вълните на морето? Лутате се насам-натам в преследване на нещо (или някого), от което не се нуждаете наистина? Истинският въпрос е: какво наистина ви прави щастливи? Можете ли да постигнете това щастие, без да пречите на себе си и на околните? Какво ще стане, ако поставим високите ценности и качество на живот пред видимия успех и се опитаме това да стане, като опростим всичко в ежедневието си? Това върви срещу интуицията ни, но такова е разбирането сред жителите на Графството. Както е написал поетът Уърдзуърт деветдесет години преди Толкин да се роди: „В получаване и харчене прахосваме мощта си“.

Стъкленицата, която Галадриел дава на Фродо, е напълно свръхестествена. Това е кристален съд, съдържащ вода от скъпоценното ѝ огледало — вода, наситена с вълшебната светлина на звездата Еарендил. Фродо и Сам откриват, че светлината може да бъде активирана от определени думи на елфически език: думи, които сами, магически изникват на устните им. Стъкленицата, подсилена чрез тези заклинания, възвръща към живот, държи настрана Корубана, ужасява орките, разпръсква вкаменяващото заклинание на каменните пазители пред портите на Кирит Унгол.

В най-мрачните си моменти в Мордор в голото поле Горгорот, когато изглежда, сякаш приключението им ще продължи завинаги, подобно на „вечен тъмен кошмар“, Сам и Фродо бягат в халюцинациите и сънищата си, представят си как са се завърнали в слънчевото Хобитово. В тази изгубена земя, където Съдбовният връх бълва черен дим в небето и дори звездите са замъглени през нощта, Сам никога не изпуска стъкленицата на Галадриел. Той я носи на шията си сияен символ на добрина и надежда, пълна противоположност на злия Съдбовен пръстен, който Фродо е сложил на златната си верижка и той тежи на шията му като воденичен камък.

Когато Сам и Фродо достигат до Съдбовния връх и всичко изглежда ужасно и безнадеждно, Сам вижда как черните облаци на Мордор се разтварят и в процепа блясва звезда. Нейната красота поразява сърцето му и внезапно той се изпълва с надежда само при вида на тази единствена звезда.

Преди години бях изпълнителен копродуцент на филм за разграбването на археологическите паметници в Ирак след нахлуването на американците. Човекът, който стоеше зад този проект, мъж на име Майка, беше отвлечен от въстаници, заплашващи да го екзекутират. Когато годеницата му ми се обади и ми каза какво е станало, се почувствах, все едно някой ме наръга в корема. Никога през живота си не бях усещал такава слабост и безпомощност. По време на това изпитание много нощи стоях навън, вгледан в звездите, чудех се как моят колега, смел и честен мъж, можа да се озове в такава беда. Обикновено небесният безкрай ме кара да се чувствам незначителен. Но в онзи период звездите ме караха да се чувствам свързан с всички останали, там някъде, които се надяваха и се молеха за живота на Майка.

На всички ни би била от полза стъкленицата на Галадриел, това шишенце с магически уловена звездна светлина, която може да освети тъмните моменти от живота ни. Животът може да бъде изтощителен, ужасяващ и сърцераздирателен. Всеки, който е губил любим човек, пострадал е в злополука или е боледувал, или е оставал без работа, познава дълбокото отчаяние, което скрива от очите ти слънцето и звездите и прави целия свят да изглежда като безкраен мрак, безкраен кошмар.

Аз съм изживял своите загуби, изпитания и затруднения и всяко едно от тези предизвикателства ме е водило по своята мрачна вита пътека, изпълнена с мъка и тревога. Но както казва Старика Майтапер: „Дето има живот, има и надежда“. Просто трябва да продължаваш напред, докато накрая не видиш светлина в тунела.

Майка, режисьорът на документалния филм, след десет дни в плен беше освободен. Никога няма да узнаем как стана така. Може би заради молбите за милост, отправени към похитителите от годеницата и сестра му. Може би заради влиянието на ислямските ходжи, на които разказахме за алтруистичната работа на Майка в Ирак. Така или иначе, той бе освободен и този ден беше един от най-щастливите в живота ми. И нито животът, нито хората, които го обичат, ще бъдат някога същите.

Когато се прибира в Торбодън след Войната на Пръстена, Фродо се опитва да се върне обратно към подредения си живот в Графството. Но за носителя на Пръстена вече нищо не е същото. Спасил е Графството, но не за себе си. Той с радост гледа как Сам се жени и спретва дом с Роузи Памуксън, дори става кръстник на първото им дете[160]. Но за нещастие Фродо никога не се възстановява от множеството си наранявания. Той е пронизван от моргулски кинжал, отравян от гигантски паяк, пребиван от орки и изтерзан от мъчителното носене на Единствения пръстен. Неговата измъчена душа може да бъде изцелена само при извора на целия живот в Средната земя във Валинор. Ролята, която е играл в низвергването на Саурон и неговата зла сила, му спечелва рядката възможност да се пренесе в дома на боговете.

Фродо приключва своето описание на Войната за Пръстена и връчва „Червената книга на Западната околия“ на Сам, който сега е собственик на Торбодън. Носителят на Пръстена се отправя към Сивите заливи (елфическо пристанище на сто и петдесет мили западно от Графството) на своя любим кон наречен „Бързоход“ в чест на неговия приятел, понастоящем крал Елесар. Там Фродо заедно с Гандалф, Галадриел, Елронд и Билбо, се качва на бял кораб и отплава към Безсмъртните земи[161].

Сам, Мери и Пипин наблюдават как корабът бавно изчезва в сивата мъгла на хоризонта. Фродо стои на носа на кораба и заради приятелите си, като последно сбогом, вдига в ръка стъкленицата на Галадриел. Кристалният съсъд проблясва за сетен път: светлината на Еарендил символ на упоритата надежда, решителността и мъдростта, които никога няма да повехнат.

Тримата приятели се връщат обратно в Графството със сълзи на очи, а в съзнанието им са последните думи на Гандалф: „Вървете си в мир! Не ще кажа: не плачете; има и благодатни сълзи.“ Ще им липсват любимите приятели: Фродо, Билбо и мъдрият вълшебник. Но добротата на обитателите на Графството ще пребъде, те ще продължат да се наслаждават на простите, но прекрасни удоволствия на своята страна: храната, приятелите, градинарството, камините, удобните кресла, смеха на децата, халбата хубаво пиво, дългите разходки и красивите дървета, подаръците, празниците и най-важното от всичко — мира[162].

Мъдростта на Графството ни казва: Нека светлината на Еарендил свети за вас като неугасващ фар на надежда и прозрение, нека сияе в зората и в здрача на вашия живот.

Двайсета глава

Четвъртата епоха

След като Арагорн е коронован за крал на Гондор, той пита своя учител Гандалф дали ще остане при него да го съветва по време на управлението му. Но вълшебникът си е запазил еднопосочен билет за Валинор. Той му съобщава, че Третата епоха на Средната земя епохата на Гандалф е свършила и че започва Четвъртата епоха. Епохата на хората.

Ние живеем в собствената си Четвърта епоха. Никой не се съмнява, че човешкият род господства над природата. Толкова сме заети да произвеждаме и консумираме, че дори променяме климата си. Някои учени наричат последните двеста години (от началото на индустриалната революция) антропоцен. Думата означава ерата на „новия човек“. За този кратък период в опустошителни размери хората сериозно са променили биоразнообразието на планетата си.

Това също е и епохата на технологиите, нашите малки джунджурии ни очароват и управляват живота ни по множество начини. Мобилните ни устройства са нашата нова магия. Но какво стана със старото вълшебство? Светлият природен свят и чудото на живота? Дали този вид омагьосване ще изчезне внезапно от нашата земя? Дали ерзаците на живота, като големите онлайн игри с множество потребители, са наистина по-добри от колективните игри в реалния живот? Искате ли да виждате целия свят през Гугъл? Защото аз не искам.

Можем да научим толкова много уроци от хобитите. Един от най-важните е за желанията и нуждите. Обитателите на Графството се нуждаят от много неща: храна, дружба, забавления, почивка, да се наслаждават на природата и да поддържат формата си. Техните желания обаче са оскъдни и утилитарни. Искат инструментите им да си вършат работата, да имат собствена уютна малка къща и дрехи, които да им топлят.

Изглежда, че ние, хората от двайсет и първи век, имаме толкова много желания, че не знаем какво да правим със самите себе си. Желанията управляват нуждите ни и ни карат да съсипваме емоционалното и физическото си здраве, повлечени от онова измамно драконово съкровище. А забравяме за истински важните неща, които ни правят щастливи неща, безплатни като въздуха, например отношенията ни с приятелите, със семейството и с децата ни. Наистина ли ще позволим кредиторите да ни товарят с непосилни дългове, да ни мамят в играта и да стават все по-могъщи и алчни?

Понякога изглежда, че в нашия свят печелят сарумановците и сауроновците, нали? Къде са Елронд и Гандалф, за да ни съветват? Къде е Арагорн да ни поведе? Истината е, че просто не можем да ги чакаме повече. Трябва да обърнем внимание на съвета на Мери, който казва на хобитите, че никога няма да си върнат обратно Графството, ако само гледат „слисани и тъжни“ злините, нанесени на любимия им дом в тяхно отсъствие. Трябва да действаме, а това означава да вземем участие в гражданския живот, да сме част от обществото си и да не стоим безучастно, докато силните хора и корпорации причиняват ужасни неща на нас и на природата ни. През 70-те лозунгът „Фродо е жив!“ става символ на контракултурното движение. Той се появява по фланелки, по графити из тунелите на метрото, по лепенки. Във „Властелинът на пръстените“ приятелите на Фродо никога не губят надежда (без значение колко зле вървят нещата), че хобитът ще успее в наглед невъзможната задача да отиде до Съдбовния връх и да унищожи Пръстена. Идеята зад лозунга „Фродо е жив“ е, че „малкият човек“ може да спечели всяка битка[163].

Графството не е истинско място. Ние всички знаем това. Стандартите на хобитите обаче могат да бъдат наши. Да сме част от Графството, означава да вярваме в понятията за егалитаризъм и морал. В начин на живот, който е устойчив и задоволителен. Да се държим бодро и любезно. Хобитите напълно съзнават нещата наоколо и са въвлечени в тях. Те са до такава степен съсредоточени върху живота, че нямат време да мислят за смъртта. И живеят в дълбока дружба със земята.

Колкото повече хора вярват в Графството и неговото значение, толкова по-малка е опасността то бавно да изчезне от нашия свят, оставяйки само една приказна история в някаква книга. Ние обичаме това измислено от Толкин място, защото искаме да отидем там. Както пише преди около почти половин век Питър С. Бийгъл в своето есе „Магическият пръстен на Толкин“: „Докато го четем, отдаваме нещо от себе си, затова то ни принадлежи“.

Графството може да стане толкова реално в живота, общността и държавата ни, колкото ние сами си го направим. Не е необходимо то да съществува само във фантазиите ни или на снимачната площадка в Нова Зеландия. Има милиони почитатели на книгите на Толкин, както и на филмовите адаптации на Питър Джаксън. Представете си какво можем да постигнем, ако заедно надигнем гласовете си в една задруга на Графството. Ще представляваме сила, с която трябва да се съобразяват. „Графството е живо“ би могъл да бъде девизът на нашата Четвърта епоха.

Всички ние имаме потенциала да извършим невероятни неща, точно както скромните хобити или както непретенциозният професор филолог, написал скъпоценни класически произведения, отстояващи на времето. Преди всичко обаче трябва да започнем своето приключение по „Пътя“, както Билбо нарича приключението на живота. Той оприличава това приключение на голяма река, която извира от всеки праг и „всяка пътека е неин приток“.

Опитайте се да отворите сърцето си за нови начини на живот. Не се страхувайте от циниците и орките в света. Единственото, което може да ви върне назад, е вашето собствено съмнение и тегобите от миналото ви, но дано сте готови да ги захвърлите като прокълнат пръстен, който се изплъзва от ръката ви. Тогава ще се намерите на една от онези пътеки, които се вливат в Пътя.

Животът ни има потенциал да бъде вълнуващо приключение; винаги съществуват рискове по пътя, но тях си заслужава да поемем. Ако твърдо следвате убежденията си, здрави и непоклатими като убежденията в Графството, може да сте сигурни, че ще постигате целите си на всяка крачка от дългия и щастлив Път на своя живот. Както казва Арагорн: „Нека Графството пребъде вечно!“

Мъдростта на Графството ни казва: Всички пътеки водят до Пътя, а мъдростта ще ви води дотам и обратно в Графството — тази страна съществува в сърцата ни, тя е истина, която нашите достойни действия разкриват пред света.

Тест за хобити

Хобит ли сте? Или все още сте на път за Хобитово?

Или може би, скъпи ми читателю, сте просто един орк?

Нека тестът за хобити започне. Маркирайте с Х всеки отговор, който е в сила за вас, и после съберете точките.

Всеки от следните отговори носи двайсет точки.

[ ] След втората си закуска все още сте гладни.

[ ] Случвало се е в яда си да наречете някого „орк“.

[ ] Имате повече косми по краката, отколкото на главата.

[ ] Смятате, че джуджетата са подценявани.

[ ] Случвало се е да наречете някой много досаден човек „ент“.

Всеки от следните отговори носи четирийсет точки.

[ ] Според вас Нейман Маркус може би носи митрил.

[ ] Смятате, че пиенето на бира е добър начин да се хидратирате.

[ ] Мислите, че модата на кадифените елечета ще се завърне.

[ ] Чудите се дали в Нова Зеландия не живеят наистина полуръстове.

[ ] Не харесвате Илайджа Уд с брада и мустаци.

Всеки от следните отговори носи по шейсет точки.

[ ] Смятате, че фейстаймът на вашия айфон трябва да се нарича палантир-тайм.

[ ] Дебеличкият Питър Джаксън ви харесва повече от слабия Питър Джаксън.

[ ] Имали сте кола, кръстена на герой на Толкин.

[ ] Знаете колко околии има Графството.

[ ] Ходили сте боси в снега на майтап.

Всеки от следните отговори ви носи осемдесет точки.

[ ] Престрували сте се на хобит, пушейки лула.

[ ] Възхищавате се на Гандалф, но залягате, когато Леголас изстреля стрела.

[ ] Случвало се е да криете от съквартирантите си рядък вид сирене в хладилника.

[ ] Бихте искали да имате чаша с надпис „Падам си по земеслони“.

[ ] Имали сте домашен любимец, кръстен на Толкинов герой.

Всеки от следните отговори ви носи по сто точки.

[ ] Влизали сте в бой заради ордьовър с гъби.

[ ] Смятате, че Джеймс Гандолфини е най-готиното име на актьор.

[ ] Знаете какво означават инициалите „Дж. Р. Р.“

[ ] Понякога гледате златната си венчална халка и прошепвате: „Безценното ми“.

[ ] Предлагали сте някой да си кръсти близнаците Еладан и Елрохир.

Всеки от следните отговори ви носи по двеста точки.

[ ] Мислите на Синдарин, но сънувате на Куения.

[ ] Смятате да си татуирате на задните части Виго като Бързоход.

[ ] Мислите, че имате отговор на загадката какъв е Том Бомбадил.

[ ] Притежавате компактдиск на групата Shadowfax.

[ ] Едно от децата ви е кръстено на герой на Толкин.

Общо:

300 точки и нагоре: Супер хобит

200 точки нагоре: Сериозен хобит

100 точки и нагоре: Истински хобит

70 точки и нагоре: Определено хобитеете.

50 точки: На път сте да станете хобит.

0 точки: Вие сте орк.

Инструкции как да си направите малка хобитова градина

Да предположим, че имате за леха метър на два. В това малко пространство можете да засадите различни зеленчуци и билки. Но ако ще използвате по две семенца от всеки пакет, това ще ви излезе доста скъпо. Много хора подхождат по-мъдро, като си споделят семената. Организирайте „парти за размяна на семена“ и поканете всеки, който би се заинтересувал да си направи градина. Гостите ви ще донесат няколко торби със семена, вие ще ги сложите на една голяма маса и тогава всеки може да си вземе по няколко. Запомнете, нуждаете се само от шест семена на краставица, за да си отгледате достатъчно краставици за цялото лято.

Има къде да потърсите безплатни градинарски материали, като например стари маркучи (които могат да се поправят, като подмените накрайниците с нови, а те не са скъпи), лейки, сечива, саксии, пластмасови варели за събиране на дъждовна вода и дори дъски, с които да си оформите лехи. Можете да погледнете сайта www. dirtcheapgardening.com за някои страхотни идеи как да си направите евтина (дори безплатна!) градина.

Можете да използвате и цялата махала като градина. Много хора имат овощни дървета, от които дори не берат плодовете. Бихте могли да им предложите сладкиш или мармалад в замяна на ненужните им плодове. Това е и добра възможност да се запознаеш със своите съседи.

Разкопайте почвата там, където искате да направите лехата си, разчистете прахоляка и червеите. Вземете четири-пет чувалчета компост, смесете ги с пръстта и добавете органична тор (например памучна или от водорасли). Аз торя с гуано, преди да садя, и това дава отлични резултати. Не е необходимо да разкопавате на дълбоко или да прекарвате часове в плевене. Семената ви искат да пораснат. Сега им трябват само малко слънце и вода.

Упътване за засаждане на леха с грах, домати, моркови, марули, краставици и босилек.

Разположете лехата си от изток на запад. Поставете двуметрови колове и опънете конопени въжета на малки разстояния между тях. Посадете между коловете грах, който да расте по въжетата и така да се получи плет от грах. Това ще е първото насаждение, от което чакате реколта, затова е добре да бъде от сенчестата страна на лехата, за да не засенчва останалите насаждения.

1) Смесете в дланта си няколко сорта семена от маруля колкото чаена лъжичка. Посипете ги с пръстите на ръката си в определеното им място. След като поръсите семената, просто ги затрупайте с тънък слой почва. Листата на марулите могат да се късат през цялото лято, вместо да изкоренявате цялото растение от земята. Те ще раждат нови листа, които да ядете.

2) Поставете семената на морковите в плитки редове. Може на това място да поръсите малко пясък, за да помогнете на морковите да пораснат. Опитайте сортовете „Червен дракон“ или „Пурпурен дракон“ в чест на Смог.

3) Купете си доматен разсад от местния фермерски пазар, например семена за сорт „Брендивин“ (може да идват от Фуков край!) или „Пурпурно чероки“. Поставете доматите в единия край, оградете ги с пръчки, те ще израстат около метър и двайсет високи.

4) Направете могилка за краставиците и посадете три семена на върха. След като покълнат и пораснат, откъснете най-дребните и оставете двете най-големи растения да продължат да растат. Опитайте лимоновите краставици, този сорт е сладък и се бере, когато краставиците са големи колкото лимон. Арменската краставица също е интересна възможност.

5) В края на пролетта в предната част по цялото протежение на лехата изкопайте плитък ров и поставете босилковите семена. Покрийте ги с тънък слой почва. Ако искате по-бързо да порасне, можете да купите готов разсад. Веднага след като се появят на повърхността готови листа, можете да ги късате (като оставате по-младите тънки листа да пораснат). Босилекът, подобно на марулята през цялото време ще пуска нови листа. Изрежете цъфтежите, които правят босилека горчив. В края на сезона извадете цялото растение и си направете песто, като пасирате листата със зехтин и чесън.

6) През ноември засадете скилидка чесън в крайната част на лехата, където е бил грахът. Чесънът трябва да расте цяла зима и може да се бере през идното лято.

7) За да привлечете пчели, в началото на сезона си посадете цветя, наречени „Приятели на пчелите“ (Lacy Phacelia). Също така пчелите обичат лилавите цветя.

Винаги помнете, че трябва да сте търпеливи и всеки сезон ще научавате по нещо ново, а после ще го прилагате. Помнете мъдрите думи на Старика Майтапер за градинарството: „Ще поживеете и ще понаучите“.

Благодарности

„Мъдростта на Графството“ никога нямаше да бъде публикувана, ако не бяха големите усилия, положени от агента ми Адам Кроуми, и вярата и напътствията на моя редактор Питър Джозеф от издателство „Томас Дън“.

Също бих искал да изкажа благодарностите си на Хедър Барор-Шапиро, на чичовците ми хобити Ричард и Барт, на моите толкински братя от детинство Бенджамин и Даниел Томпсън, и на окуражилите ме приятели Дейвид Уилър, Мурат Армбръстър и Питър С. Бийгъл.

Накрая, но не на последно място, искам да благодаря на майка си Линда, моята Зорница и на жена си Кендра моята Вечерница.

Ноубъл Смит

1

Всички собствени имена са дадени според превода на Любомир Николов. — Бел.ред.

2

От 1930 до 1947 г. Дж. Р. Р. Толкин и семейството му живеят на Нотмур Руд № 20 в Оксфорд. В работната стая на тази къща Толкин пише „Хобит“ и почти цялата книга „Властелинът на пръстените“.

3

Графството е разделено на четири части, наречени „околии“ — („farthings“, отново дума, идваща от староанглийския): Източна, Западна, Северна и Южна. Хобитово се намира в западната част.

4

Фуков край, откъдето идва прочутата фамилия Брендифук, е като малка суверенна страна и „официално“ не е част от Графството. Намира се на източния му край и граничи с река Брендивин от едната страна и със Старата гора от другата.

5

В някои части на древна Британия, хората от неолита са живеели във вкопани в земята къщи, наречени „къщи-дупки“, издълбани във вътрешността на хълмове. Възможно е те да са вдъхновили хобитовите хралупи на Толкин.

6

Дрого Торбинс е бащата на Фродо. Той и майката на Фродо — Примула — загиват в инцидент с лодка.

7

Саймън Дейл строи нов вид къщи, част от проекта „Ламас“, те са екокъщи със слабо замърсяване на околната среда, намиращи се в Пъмброкшир, Уелс. Това е сплотено общество, а жителите му сами си отглеждат храната, събират дъждовна вода, а домовете им са ръчно изработени, много приличат на онези в Графството.

8

Думата „орк“ идва от староанглийски и означава „демон от ада“.

9

Упсайклинг е процес, при който боклуците и ненужните продукти и материали се преработват в нещо с по-голяма ценност и значение за околната среда.

10

Молох е древен бог, който може да бъде задоволен единствено с жертвоприношение на деца.

11

За първи път книга на Толкин излиза под редакцията на Базил Блакуел, собственик на най-известното оксфордско издателство. Издателство „Блакуел“ за първи път публикува Толкин през 1915 г., като включва поемата „Гоблин фит“ в антология, наречена Оксфордска поезия. По това време Толкин е едва двайсет и три годишен.

12

Времето между началото на „Хобит“ и края на „Властелинът на пръстените“ е точно осемдесет години.

13

Какво ядат орките? Човешка плът и други орки! По време на поход пият тъмния си алкохол, който им дава сили. Те карат горките Мери и Пипин да го пият и той „изпепелява гърлата им“. Това е енергийната напитка на орките!

14

Когато Толкин преподавал в Оксфорд, едно от любимите му места била кръчмата „Орелът и детето“ (или, както била известна на местните, „Птицата и бебето“). Там той се събирал с група приятели, наречени „Инклингс“ (между тях е и авторът на „Хрониките на Нарния“ К. С. Люис). Те обядвали, изпивали по няколко пайнта и обсъждали историите, които пишели.

15

Локавор е човек, който яде само храна местно производство.

16

Препоръчвам ви да прочетете книгата „Edible Wild Plants“ от Джон Калас.

17

Кой е Саурон? В древни времена в Средната земя големият подлец, властелин на пръстените бил ангелично същество и ученик на бога на сътворението. Съблазнен от злото, Саурон използвал способностите си да измайстори всевластните пръстени, предназначени да поробят всички народи в Средната земя. След като изгубва Единствения пръстен, Саурон може да се явява само като око, заградено в пръстен от огън. Поради липса на тяло Мрачен владетел на Мордор следователно е лишен от възможността да се наслаждава на ягоди и сметана.

18

В Саутхемптън, Англия, има кръчма на име „Хобит“, където може да пиете питие, наречено „Фродо“ (двойна водка, шнапс от праскова, сок от червена боровинка, лимонада) и да изпеете любимата си елфическа песен, когато има „Кабаретно караоке на Том Бомбадил“.

19

Ам-гъл е на около петстотин години, когато задава гатанките на Билбо.

20

В „Хобит“ Ам-гъл е описан като същество, чиито джобове са пълни с рибешки кости, зъби на гоблини, крило на прилеп, остри камъни, да си остри на тях ноктите, и „други противни неща“.

21

Ам-гъл ненавижда слънцето, което нарича „жълто лице“.

22

„Голем“ в юдейската религия е създадено от пръст същество, което се съживява, когато определена дума на иврит се изпише на челото му или, вече написана на къс хартия, се постави в устата му.

23

Духовете на Пръстена (или Назгули) били древни крале, изкушени от Саурон с дара на вълшебния Пръстен, той подчинил душите им дори и след смъртта им. Те изпълняват всичко, което им нареди Мрачният владетел, а той от своя страна е безпомощен без тях. Това са най-силно свързаните помежду си фигури в Средната земя.

24

От ролята на Ам-гъл и имитацията на напрегнатия му глас във „Властелинът на пръстените“, гърлото на актьора Анди Серкис така се възпалило, че се наложило да пие специална напитка, „Ам-гълски сок“, приготвена от мед, лимон и джинджифил.

25

Сляпата риба, живееща в подземните езера, е любимата храна на Ам-гъл. Той яде също млади гоблини, които хваща и удушава, нарича ги „пискуни“.

26

Саурон в крайна сметка пуска Ам-гъл с надеждата, че манията му ще го заведе до Билбо и до Единствения пръстен. Но подмолният Амгъл се оказва прекалено „мъчен“ дори за Мрачния владетел.

27

Арагорн, когото Гандалф нарича „най-големия пътешественик и ловец на нашата епоха“, най-сетне успява да проследи и залови Амгъл. В „Недовършени предания“ Толкин пише, че Арагорн пътувал с Ам-гъл деветстотин мили до елфите в Мраколес. Пътешествието продължило петдесет дни, което оказва на Арагорн съмнителната чест да е безспорен носител на наградата „За най-много време, прекарано с Ам-гъл“.

28

Ам-гъл някога е бил същество, подобно на хобитите, но се е превърнал в обитател на пещерите. Той мрази слънцето и лунната светлина, нарича луната „Бялото лице“.

29

Елфическо легло се нарича платформа, построена високо на дърво. През първата нощ в Лотлориен хобитите нощуват така, на високо, след това елфите им пригодяват спално помещение на земята, с меки кушетки, чудесно прилягащи на народа на Графството.

30

Джужетата и Билбо прекарват в тунела два дни.

31

„Никога не се подигравай с жив дракон!“ е една от максимите на Билбо. Това е добро мото за всички нас.

32

Новозеландската вета (вид щурец) всяка нощ замръзва в сънено състояние само за да се събуди на следващата сутрин със слънцето. „Вета“ е името на компанията за специални ефекти на Питър Джаксън – wetafx.co.nz

33

Фродо вижда ретроспекция на събитията, защото Гандалф е спасен от Гуаихир, Господаря на вятъра, осем дни преди съня на хобита.

34

Истарите са служители на Валарите – богоподобни същества, обитаващи Нетленните земи. Истарите са пратени в Средната земя през Третата епоха (периодът от историята на Средната земя, в който се развива действието на „Хобит“ и „Властелинът на пръстените“), за да се противопоставят на възстановяването на Саурон.

35

Палантир е един от „виждащите камъни“, използван от древните нуменорци, за да общуват един с друг, когато са надалеч. Вид „видео-чат“ в Средната земя.

36

Арагорн използва билка, наречена „кралски лист“, за да предизвика тази мистична връзка със съня на Еовин, Фарамир и Мери и да ги изцели от Черния дъх на Духовете на Пръстена.

37

Дунеданците произхождат от древни смъртни, наречени Нуменорианци. Името означава „Хора от запад“.

38

„Странно като новини от Брее“ е стар лаф на хобитите от изток. Странниците, преминаващи през Графството, са наричани „негодници“. А мистериозните скиталци години наред пазят Графството, без хобитите да знаят.

39

Камъкът Аркен, наречен още „Сърцето на планината“, е бял скъпоценен камък, намерен от джуджетата в центъра на Самотната планина, и е част от съкровището на Смог. Той блести като „снега под звездите и дъжд на лунна светлина“.

40

Том Бомбадил е базиран на героя Вайнемонен от финландския национален епос „Калевала“.

41

Сам нарича понито си Бил и кончето впоследствие си го връща на човека, чието име носи – Бил Ферни, буквално изхвърля мъжа извън Графството с добре премерен ритник.

42

Фарамир и баща му Денетор наричат Гандалф с елфическото му име Митрандир.

43

Теоден е смъртноранен, повален и премазан, когато любимият му кон Снежногрив е смъртоносно поразен от стрелата на Черния конник. Снежногрив е ритуално погребан с всички почести и възпят. (Роханските конници наистина обичат конете си.)

44

Името на героя Змийски език най-вероятно произхожда от исландския поет от десети век Гунлаугр Ормстунга, чието име означава „Змейски език“ или „Змийски език“.

45

Лин Хил вероятно е най-великата жена алпинист в историята. Тя е първият човек, изкачил някога Носа – легендарен път по върха Ел Капитан в Йосемити, Калифорния.

46

Едни от най-добрите кръчми, познати в Графството, са „Златният костур“, „Зеленият дракон“, „Плуващият дънер“, „Бръшляновият храст“.

47

Хобитите, за които говорим, не ловуват животни за удоволствие.

48

Толкин посещава училище „Кинг Едуард“ в Бърмингам, Англия, тамошната училищна песен прокламира: „без контета и ленивци“.

49

Ширифът е вид полицай в Хобитово. Думата е взаимствана от староанглийски.

50

Орките са създадени в дълбока древност от полубога Моргот, за да му служат в борбата му срещу елфите. Шарки е оркска дума и означава „старец“.

51

Бащата на Фарамир, Денетор, се самозапалва с палантира, или „виждащия камък“, в ръцете си. Казват, че ако някой след това погледнел в този палантир, виждал горящите ръце на Денетор.

52

Фродо не участва в този бой. След като Пръстенът е унищожен, той дава своя меч – „Жилото“ — на Сам и, естествено, до края на дните си живее като пацифист.

53

Кристофър Лий, който изигра Саруман във „Властелинът на пръстените“ и в „Хобит“, е единственият актьор във филма, който се е срещал с Толкин. Всяка година Лий си препрочита „Властелинът на пръстените“. (Сър Кристофър Лий почина в Лондон на 7 юни 2015 г. на 93-годишна възраст в Лондон — бел. Wizard)

54

Могилните ридове са древни гробници на изток от Старата гора, обитавани са от враждебни духове, които пазят съкровищата и костите на умрелите.

55

Мери и Пипин имат късмет и откриват част от тези провизии в разрушените складове на Исенгард. С голяма радост посрещат находката на пушилист.

56

Митрилът е много рядък и безценен материал, използван от джуджетата. Торин открива сред съкровищата на Смог малка ризница от митрил и я подарява на Билбо. Тя била изработена преди милиони години от елфически майстори. Билбо не знаел колко е скъпа, докато Гандалф не му казал, че струва колкото половината Графство и „всичко в него“.

57

В „Хобит“ Саурон се свързва с „Некроманта“, който живее в крепостта Дол Гулдур в гората Мраколес.

58

Торин бил едва на 24 години, когато Смог ги прогонил от Самотната планина и на 195 години, когато отново се завърнал там.

59

Драконовият огън не е достатъчно силен да разтопи Единствения пръстен, но четири от Седемте пръстена били унищожени от дракони.

60

Стихотворението на Толкин „Съкровището“ (от „Приключенията на Том Бомбадил“, уж писана от Билбо) описва зала, пълна със съкровища, която обсебва всеки, докоснал се до тях. Златото не може да пее или да се усмихва като отдавна мъртвите елфи, които са го скрили там, така ни казват стиховете, следователно е безполезно.

61

Разходите за евентуалното му погребение също били включени в оригиналния договор на Билбо.

62

Залите на очакването са мястото, където отиват всички души на умрелите от Средната земя. Всяка раса има различна съдба след смъртта.

63

След Войната на Пръстена Билбо дава последната си торба с жълтици, останала му от „съкровището на Смог“, на Сам, в случай че реши някой ден да се ожени.

64

В статия за Форбс („Колко струва един дракон, още веднъж“ от април 2012), редакторът Майкъл Ноер изчислява колко струва в наши дни, в долари, съкровището на Смог. Той смята, че стойността му възлиза на 62 милиарда долара, включително 3,9 милиарда за „диаманти, част от тялото на дракона“.

65

Думата „ент“ идва от староанглийски и означава „гигант“. Ентите са гигантски дървета, наподобяващи хора.

66

Дървобрад може да говори бавно, но се движи бързо. Той пренася Мери и Пипин „седемдесет хиляди ентски стъпки“ по продължението на Ветроклин, а това се равнява на сто мили за един ден.

67

Селяните в Англо-саксонска Англия и в Европа организирали „срещи на народа“, където свободните хора се събирали заедно да обсъдят важните неща. Често тези срещи ставали под гигантски дървета.

68

Устойчивото развитие е модел и начин на живот, който не позволява да се правят компромиси с бъдещите поколения, за да се задоволят настоящите нужди.

69

Нолдорите са елфически народ, който напуснал Валинор и се заселил в Средната земя.

70

Може да посетите Стаут Гров в Националния парк „Джедедая Смит“ в Северна Калифорния близо до Кресънт Сити.

71

Валарите толкова намразили Мелкор, че променили името му на Моргот (което означава „вечен мрак“). Паякът се казва Унголиант и е прародител на Корубана.

72

„Монсанто“ е мултинационална селскостопанска компания, предлагаща генномодифицирани семена, и е критикувана за дейността си и за хербицида си „Раундъп“.

73

Орлите отнася Фродо и Сам в Итилиен – източната провинция на Гондор. След като Арагорн става крал, той отстъпва този регион на Фарамир и жена му Еовин.

74

Музеят в Графството, или Домът на матомите, се намира в град Голям Дълбалник, близо до Хобитово. Билбо позволил да изложат там митрилната му ризница за няколко години.

75

След приключението на Билбо с джуджетата той ги кани да го посетят по всяко време, но да имат предвид, че чаят се сервира в четири часа.

76

Билбо е горд родственик на Бикогласния Тук, който измислил играта на голф, като отсякъл оркска глава с дървена тояга и я запратил в една дупка.

77

Жилото било направено от елфически майстор от Гондолин хиляди години преди Билбо да го намери в тролската пещера.

78

Могилната твар умее да съживява телата на мъртвите.

79

Кралят-магьосник е древен чародей, който с готовност взел един от Деветте пръстена на Саурон. Преданието казва, че никой мъж не може да го убие. Вместо това го убиват девица в броня и полуръст.

80

Арагорн, Леголас и Гимли бягат цели четири дни, като средно изминават трийсет и три мили на ден.

81

„Евкатастрофата“ е термин, измислен от Толкин, идва от две гръцки думи и означава „добро бедствие“.

82

В книгата „Тютюнът от Графството“ на Мериадок Брендифук пише, че най-добрите сортове тютюн са „Дълголист“, „Стария Тоби“ и „Юнски звезди“.

83

Старика прилича на главен градинар от викторианската епоха, който има също толкова важно място в дома, както икономът. Старика се грижи за градината на Билбо цели четиридесет години.

84

Преди да напусне Лотлориен, Сам получава специален подарък от елфическата кралица: малка кутия със сребърен елфически вълшебен прах. Кутията е във формата на буквата „Г“, като Галадриел, но тя му казва, че може да идва и от „Градина“. В кутията има почва, в която диша силна магия, и семена от малорн – великолепните дървета в Лотлориен.

85

Този вид конструкция се нарича „кирпич“.

86

В Англо-саксонска Англия тези кошери са наричани „сламени кошери“.

87

На сайтовете uprisingorganics.com и territorialseed.com можете да си поръчате автентични сортове семена, не генномодифицирани, като например домати „Брендивин“.

88

Една година след като Първата дама госпожа Мишел Обама направи през 2008 г. зеленчукова градина в Белия дом, броят на домашните зеленчукови градини в САЩ се увеличи с двайсет процента.

89

Разстоянието между Хобитово и Съдбовния връх (според Атласа на Средната земя) е над 3000 км – няколкостотин километра повече от разстоянието между Лондон и Рим.

90

Звездите, които Фродо наблюдава по време на нощните си пътувания, са същите, каквито са и на небето над нас, Толкин само им е дал различни имена. Например съзвездието Орион е наречено „Меч в небето“.

91

Фродо и неговите приятели (покрай тях и Бързоход) извървяват средно по 35 км пеша в прехода си от Хобитово до Ломидол.

92

Преди Фарамир да пусне Сам и Фродо от Итилиен, той подарява на двама им лебетрон – тояга за ходене от дърво, което носи вълшебството „да намираш и да се връщаш“. Със своята тояга Сам отблъсква Ам-гъл близо до бърлогата на Корубана, което доказва, че тя става и за бой.

93

Всъщност в Графството това се нарича „песен за вечеря“.

94

Сенкогрив е най-добрият кон на Рохан, той не позволявал на никой друг, освен на Гандалф да го язди. Той е най-бързият, здрав и своенравен кон в Средната земя.

95

Може да посетите Ашланд, Орегон за наградите „Тони“ и Шекспировия фестивал. За повече информация вижте на ashlandchamber.com.

96

Гордокраките са хобитова фамилия, които приемат на шега погрешния изговор на името им като Гордокраци.

97

Фразата на елфически език е „Елен сила лумен оментиелво“.

98

Толкин научава фински още като дете и се влюбва в него, използва го за модел на елфическия език Куения. Друг елфически език, Синдарин, е основан върху староуелския.

99

Ломидол на елфически е известен като Имладрис. Двете означават „дълбока разклонена долина“.

100

Моргулският кинжал е оръжие на Черните конници, преследващи Фродо. Острието прониква в хобита и го трови отвътре, като цели да стигне до сърцето. Ако отровата стигне дотам, Фродо ще се превърне в сянка, подобна на Назгулите.

101

Думата „приятел“ на елфически е „мелон“.

102

Пръстенът на Елронд е наречен „Виля“, на него има сапфир, и някога е бил носен от елфическия крал Гил-галад.

103

Гимли напуска Средната земя и отива в Безсмъртните земи, за да види отново Галадриел. Той е единственото джудже, осъществило такова пътешествие.

104

Корабът до Валинор осъществява мистично плаване, прекосява едно измерение и навлиза в Аман – Благословената страна.

105

Арагорн, последният от древните нуменорци, има силата да умре по своя воля. На възраст от 210 години той се изморява и връща „дара“ на живота.

106

Толкин е роден през 1892, една година преди да забранят скандалната пиеса на Дж. Б. Шоу, „Професията на мисис Уорън“, разказваща за собственичката на един бардак. Пиесата се поставя отново едва когато Толкин е на двайсет и три и вече е сгоден.

107

Имената на децата на Сам и Роузи са следните, по ред на раждането им: Еланор, Фродо, Роза, Мери, Пипин, Златоплитка, Хамфаст, Маргарита, Теменуга, Билбо, Руби, Робин и Толман (Том).

108

Мери прекарва цели шест дни на седлото на Еовин, която язди предрешена като мъж под името Храброшлем.

109

„Тинувиел“ на елфически означава „дъщеря на здрача“ или „славей“.

110

Арагорн и Арвен се женят в деня на лятното равноденствие и техният брак продължава сто и двайсет години, до смъртта на Арагорн. Синът им е наречен Елдарион.

111

Том Бомбадил и Златоронка са безсмъртни и вероятно, заедно със Саурон, са най-старите жители на Средната земя. Следователно и бракът им е най-дългият в историята на този свят.

112

Дъщерята на Сам Роза се жени за сина на Пипин – Фарамир, кръстен на неговия многоуважаван гондорски приятел.

113

Можете да почетете гроба на Толкин в гробището Улвъркоут в северен Оксфорд. Ето какво пише на плочата: „Идит Мери Толкин (Лутиен) 1889–1971; Джон Роналд Руел Толкин (Берен) 1892–1973“.

114

В началото на „Властелинът на пръстените“ Фродо е петдесетгодишен, Мери е на трийсет и шест, Сам на трийсет и пет, а Пипин на двайсет и девет.

115

Корубана е злият домашен любимец на Саурон. Мрачният владетел ѝ изпраща живи затворници, за да я храни. Ако Ам-гъл има нещо като приятел, това е този отвратителен паяк.

116

Понеже Пипин е под трийсет и три, по стандартите на Графството той се смята за непълнолетен – тийнейджър.

117

Само хобитите във Фуков край се учат да плуват и да управляват лодки.

118

Жителите на Графството наричат четенето „езикът на книгите“.

119

Гандалф от векове бди над любимите си хобити. Почти двеста година преди Войната на Пръстена той пристига да помогне на хобитите в една ужасна и смъртоносна зима.

120

Ородруин е елфическа дума за Съдбовния връх и означава „горяща планина“.

121

Мери и Пипин отпътуват за Гондор, за да бъдат с Арагорн, и малко след това умират. Погребани са от двете страни на последното ложе на краля в новата гробница на Минас Тирит, тъй като старата е изпепелена от лудия Денетор.

122

В края на „Властелинът на пръстените“ Билбо е на сто трийсет и една години, и успява да надживее с една година известния Стар Тук.

123

В началото на времената Двете дървета във Валинор осветяват света. След като злият полубог Мелкор ги унищожава безмилостно, боговете подаряват на света слънцето и луната, за да светят на обитателите на Средната земя.

124

Силата на Галадриел идва от вълшебния ѝ пръстен „Нения“, подарък от елфическия ковач Келебримбор; мощта му е ограничена от Единствения пръстен.

125

Фродо продължава традицията да празнува своя и на Билбо рождени дни (разбира се, без присъствието на любимия си чичо) всяка година след онзи славен сто и единайсети рожден ден.

126

След унищожението на Пръстена хобитите отпразнуват с Билбо в Ломидол неговия сто двайсет и девети рожден ден. Билбо подарява на Фродо три мъдри книги, на които пише: „Преведе от елфически Б. Б.“.

127

Лембас, хранителният хляб за из път на елфите, който получават членовете на Задругата, е увит в листа от малорн, за да не изсъхне.

128

Новото Празнично дърво е единственият елфически малорн на запад от Мъгливите планини.

129

Няколко хеви метъл групи вземат имената си от „Властелинът на пръстените“, включително „Gorgoroth“ и „Burzum“ (и двете думи идват от езика на Мордор).

130

Произведението на Толкин „Приключенията на Том Бомбадил“ съдържа песни и стихотворения, уж писани от Билбо и Сам (включително и една, наречена „Земеслон“, която сигурно идва от перото на онзи запален по земеслоните градинар).

131

Във филмовата версия на „Задругата на пръстена“, първия път, когато виждаме Гандалф, той си тананика „Започва път от моя праг“, докато кара каручка, натоварена с фойерверки, по обрамчения с дървета път към Хобитово.

132

Актьорът Били Бойд (който играе Пипин Тук в трилогията на Питър Джаксън) е певец и китарист в алтернативна рок група от Глазгоу, Шотландия, наречена Beecake (beecake.com).

133

„Бийтълс“ имали идея да създадат филм по „Властелинът на пръстените“, в която Джордж играе Гандалф, Пол е Фродо, Ринго е Сам, а Джон е Ам-гъл. Това е щяло да бъде първата филмова адаптация на книгата.

134

Ню ейдж групата „Shadowfax“ взима името си от името на коня Сенкогрив, който Гандалф „взема назаем“ от Рохан.

135

Рок триото „Rush“ има песен наречена „Rivendell“ – Ломидол – в албума си от 1975 г. „Fly by Night“.

136

Виго Мортенсен (Арагорн от филмовата трилогия) е композирал прекрасната мелодия, която героят му пее на елфически при коронацията си.

137

Валарите изпращат петима Истари в Средната земя: Саруман Белия, Гандалф Сивия, Радагаст Кафявия и още двама, чиито имена са неизвестни.

138

Когато Билбо се ражда в Графството, Гандалф вече живее в Средната земя от 1840 години.

139

„Билката на Стария Тоби“: в Графството я наричат „тютюн“ или „пушилист“, в Гондор ѝ казват „Западняшка билка“, а Скиталците от Севера я знаят като „сладък галенас“.

140

Гандалф има различни имена: Сивия странник, Митрандир, Буревестник и Таркун.

141

Кирдан е собственикът на третия могъщ елфически пръстен, наречен Нария. Когато Гандалф пристига в Средната земя, Кирдан му дава своя „Пръстен на Огъня“, знаейки, че вълшебникът ще се нуждае от допълнителни сили в борбата си срещу Саурон.

142

Гандалф се сприятелява с Арагорн, когато Скиталецът е едва двайсет и пет годишен. Скоро след това Арагорн приема името Торонгил (вероятно по повеля на Гандалф) и прекарва следващите двайсет и три години като конник на Рохан и като воин на града Минас Тирит.

143

Гандалф убива Балрога (творение на Моргот) на Зиракзигил – един от върховете над Мория. Вълшебникът загива, но е върнат към живота от Валарите. Кралят на орлите го отнася до Лотлориен, където Галадриел го преоблича в бяло.

144

Иън Маккелън, внушителният актьор, който изигра Гандалф, е собственик на кръчма на триста години, наречена „Гроздовете“. Тя се намира на Нароу Стрийт 76 Нароу, Лаймхаус, Лондон. Понякога той самият е зад бара и налива бира. (thegrapes.co.uk)

145

„Ивен или Рицарят с лъва“ е френски роман от дванайсети век, разказващ за вълшебен пръстен.

146

Слуховете за зверствата на Ам-гъл са разказани от Гандалф на Фродо в Торбодън в главата „Сенките от миналото“.

147

Според оригиналното издание на Сиела. Според мен става дума за пръстен, но… ами ако това пък е част от гениален редакторски замисъл…? :) — бел. Wizard

148

За да увеличи силата на Единствения пръстен, Саурон трябва да отдаде голяма част от душата си в това нечестиво творение. С Единствения пръстен съществуват общо двайсет всевластни пръстена.

149

Исилдур, доблестният герой от предишната епоха, който помага за основаването на Гондор и отсича Пръстена от пръста на Саурон, знае, че Пръстенът е опасен и пише: „Безценен е той за мен, ако и да ми причинява мъки превелики“.

150

Гандалф разбира, че Билбо е заробен от Пръстена, когато хобитът го нарича „безценно“, точно както Исилдур и Ам-гъл го наричат преди това.

151

В съня на Сам той е наричан „Самознай Силни, Героят на епохата“ и размахва пламтящ меч.

152

Повече известен с ролята на Агент Купър в култовия сериал на Дейвид Линч „Туин Пийкс“ — бел. Wizard

153

Боромир язди сто и десет дни от Гондор до Ломидол сам, въпреки опасностите, за да търси съвет от Елронд. Това не е малък подвиг през Третата епоха.

154

Силмарил: една от трите мистични скъпоценности, изработени от елфа Феанор. Те съдържат свръхестествената светлина на Двете дървета от Валинор. Моргот ги открадва и ги отнася в Средната земя, където ги инкрустира в желязната си корона.

155

Валарите са толкова покъртени от молбата за помощ на Еарендил, че се съгласяват да изпратят армия в Средната земя, която да нападне Моргот. Той е заловен и духът му бива прокуден отвъд границите на сътворението.

156

Други небесни тела в Средната земя са Плугът (Голямата мечка) и червената звезда Боргил (Бетелгейзе).

157

Окопната треска се причинява от въшки. Симптомите ѝ са висока температура, болка в очните ябълки и в краката. Още двама известни писатели лежат в болница през войната заради тази болест: А. А. Милн и К. С. Луис.

158

Гръцката дума „митопоея“ означава „измисляне на история“.

159

Други два надписа от храма в Делфи са: „Дай обет и бедата веднага ще те сполети“ и „Нищо в излишък“.

160

Еланор, първородното дете на Сам и Роузи, е кръстено на бялото цвете, растящо в Лотлориен.

161

Потайният майстор, изработил кораба им, е старият елф Кирдан, същият, който е работил и върху кораба на Еарендил в дълбока древност.

162

Леголас построява свой собствен кораб, с който, последен от Задругата, отплава към Безсмъртните земи само с един спътник – неговият любим приятел Гимли, който навярно и тогава стиска трите златни косъма, инкрустирани в кристала, окачен на верижка на шията му.

163

„Много от хората, които виждат надписа «Фродо е жив» в метрото или надраскан върху някой билборд, не знаят кой е Фродо, нито кой е Толкин или какво изобщо е Средната земя. «Хобит» и «Властелинът на Пръстените» по онова време са нещо като парола, отваряща вратата към споделено тайно познание. Хората, запознати с книгите, откриват вътре свои собствени значения и поемат на собствените си вътрешни приключения; а останалите са по чудноват начин привлечени от тях, сякаш с вълшебството на думата «мелон» – «приятел» на елфически език.“ (Питър С. Бийгъл, автор на „Последният еднорог“ и на Предговора към „Властелинът на пръстените“).

Content

Ноубъл Смит
Мъдростта на Графството
(Как да живееш като хобит)

Въведение към българското издание на „Мъдростта на Графството“

Предговор

Въведение

Къде е Графството?

Първа глава Колко уютна е хобитовата ви хралупа?

Втора глава Яж като Брендифук, пий като Тук

Трета глава Вашият личен Ам-гъл

Четвърта глава Да спиш като хобит

Пета глава Как да се оправяме с „Големите хора“

Шеста глава Премахнете правилата на Шарки

Седма глава Джуджета, дракони и Влачи-Торбинсови

Осма глава Мъдростта на ентите

Девета глава Куражът на полуръстовете

Десета глава Градината на Майтапер

Единайсета глава Да ходиш като хобит

Дванайсета глава Изящните елфи

Тринайсета глава Любовта през Третата епоха

Четиринайсета глава Задругата на Графството

Петнайсета глава Празничното дърво

Шестнайсета глава Да пееш като хобит

Седемнайсета глава Протоколът на Истарите

Осемнайсета глава Да носиш товара на своя пръстен

Деветнайсета глава Светлината на Еарендил

Двайсета глава Четвъртата епоха

Тест за хобити

Инструкции как да си направите малка хобитова градина

Благодарности

1