Ілона Волинська та Кирило Кощеєв

Ірка Хортиця приймає виклик

У наддніпрянських губерніях з давніх-давен збереглися сказання про природних та навчених відьом та відьмаків, які володіють здібністю до перевтілень, нічних полетів, здатністю морочити, відводити очі, а також страшним даром володарювання над самою природою…

З книги «Стародавні перекази українських народів»

За наслідки застосування вжитих у тексті заклять автори відповідальності не несуть

Чаклунство за наймом

Ірці Хортиці не дуже хотілось найматися чаклувати, розшукуючи для бізнесмена Іващенка зниклого компаньйона та гроші. Але не так уже й легко відмовити людині, яку вона сама колись ледь не зжила зі світу. Та й Тетянка з Богданом кричать, що заробити перші власні гроші — це круто!

Якби ж то бізнесмен знав, що старовинні карти розкриють усі секрети його підлеглих, що зграя розлютованих вовкулак розжене комп’ютерний відділок, а в корпорації все піде шкереберть, причому в буквальному сенсі слова, він навряд чи зрадів би Ірчиній згоді!

А якби Тетянка могла знати наперед, що її свідомість буде інстальовано в пам’ять комп’ютера, то вона не стала б умовляти Ірку.

Та й Богдан волів би не схрещувати в бою дворучний лицарський меч із ламким на вигляд, але смертоносним веретеном…

Ну а самій Ірці доведеться глянути в налиті червоним вогнем примружені очі «Хазяїна» й дізнатися, що Хортиця — це не просто прізвище, Хортиця — це доля…

Розділ 1

Базарні бабки та тітки

— Ох і нахабна ж у вас сімейка — що ти, що твоя бабця!

Ірка звела очі. Призначена для покупців роблена посмішка немовби примерзла до її губ.

— Усі за місце платять, а ви, виходить, найхитріші? — височезна широкоплеча тітка із осудом похитала головою.

Ірка зацьковано роззирнулася. З базарних рядів на них поглядали: покупці — трохи налякано, проте зацікавлено, торговки — із неприхованою зловтіхою. Чекати на допомогу не було звідки.

Ірка відчула, як її посмішка обертається на гримасу, жалібну й водночас улесливу.

— Тітонько… — пробелькотіла Ірка.

— Ви погляньте на неї! Теж мені племінниця знайшлася! — жінка вперла руки в боки. — Я тобі не тітонька! — відрізала вона. — Я тут поважна особа!

Обличчя в неї й справді стало дуже поважним, як і вся її постать.

— Усі люди — як люди, — вона махнула в бік ринкових прилавків. — Товар привіз, за місце заплатив, і торгуй собі! А ці — дві розумниці! Скраєчку примостилися, тишком-нишком…

Вона тицьнула носком розтоптаної кросівки в Ірчин розкладний столик. Купка синіх баклажанів покотилася в різні боки, ледь не розчавивши пакетики з домашніми яйцями. Ірка мимохіть затамувала подих. Але той, що був найближче, ледве торкнувся закрученим хвостиком пакета з яйцями й застиг на місці.

— Чому ви не платите за місце?! — гаркнула тітка.

— Вони ціни збивають! — долинуло з рядів. — А чом би й ні, коли безкоштовно стоять!

— Зраночку поторгують і втекли, а ми цілісінький день на спеці паримося! — враз підтакнули з іншого боку.

Дослухаючись до «голосу народу», тітка ствердно закивала.

— Чула, що люди кажуть? — Її товстий палець із коротко, майже до м’яса зрізаним нігтем тицьнувся Ірці під самісінький ніс. — Ви що, якісь особливі? Для вас правил не існує? Я твою бабцю вчора попереджала?

— Про що? — здивовано пробелькотіла Ірка.

— Та не прикидайся дурепою, — загрозливо звела товсті брови тітка. — Ясно було сказано: ще раз спробуєте без оплати примоститися — нарікайте на себе, — і раптом у тітчиних очах промайнуло розуміння. — Ага, мабуть, тому й дівчисько замість себе відправила, — розуміння в її очах залишилося, але співчуття не було жодного. Вона тільки знизала широкими, немов у вантажника, плечима і…

— Що ви робите?!! — відчайдушно закричала Ірка.

— Те, що треба, — незворушно відповіла тітка. І штовхнула Ірчин столик ногою.

Голосно, наче м’ячі, стукаючи об асфальт, кабачки й баклажани посипалися вниз. Хлоп-хлоп! — перестиглі помідори перетворилися на червоні коржі. Ірка спробувала врятувати бодай пакети з яйцями, але сильна тітчина рука схопила її за зап’ясток. Пакети звисли зі столика… Пролунало дружне «хруп!». І з прозорого целофану на асфальт потекло жовто-біле місиво, серед якого гордо лежало одне-єдине, дивом уціліле яйце.

— От тобі й на! — сказала тітка, розглядаючи плоди своєї праці. У її голосі вчувався легкий жаль — адже стільки гарних продуктів зіпсовано — і задоволення від добре виконаної роботи. Вона обтрусила бризки яєчного білка зі своїх розтягнутих тренувальних штанів і наказала Ірці: — А тепер давай ноги в руки і геть звідси, доки ціла.

Широким кроком тітка рушила поміж базарних рядів. На якусь мить вона зупинилась і кинула через плече:

— І щоб ані тебе, ані твоєї бабці я на ринку більше не бачила, зрозуміло?

— Оце правильно! — долинули задоволені голоси з базарних рядів.

— Іще й мало! — прошамкотіла бабуська, яка продавала горох. — Провчити таких треба! По шиї дівці надавати, та й бабці її, відьмі старій! А потім ще й…

Вона хотіла й далі пащекувати, але цієї миті чорнява дівчинка підвела очі від попсованого товару. Бабуська раптом осіклася, немовби їй з розмаху увігнали в рота кляп. Незважаючи на яскраве проміння вранішнього серпневого сонця, на обличчя дівчинки лягла глибока тінь, а в очах, темних, немов грозова ніч, затанцювали зелені болотяні вогники. Дівча похмуро зиркнуло на бабуську, і та відчула, як її скувало крижаним холодом. Потім Ірка спрямувала погляд туди, де над юрбою височіли широкі плечі, коротка шия й кругла, наче м’ячик, голова базарної наглядачки. Бабуська раптом зрозуміла, що зараз під розлюченим поглядом дівчинки ця стрижена голова просто розлетиться, немов перестиглий кавун…

Швидко, як кидають клинок, дівча спрямувало погляд собі під ноги. Останнє вціліле яйце враз побільшало й із різким тріском луснуло, вибухом викинувши назовні всі свої нутрощі. Липкий жовток заліпив Ірці очі.

Під дружний регіт торговок Ірка витерла злиплі вії, взяла на плече складаний столик і попленталася геть із базару.

— Ні, ну ти бачила? Яйце прямісінько в пику — бабах! — аж заходячись сміхом, весела молодичка підштовхнула ліктем сусідку-бабуську.

— Бачила! — скутими від жаху губами прошепотіла бабуська й часто-часто захрестилася, поглядаючи вслід дівчинці.

Розділ 2

Джип у гості — будуть гроші

Зігнувшись під вагою розкладного столика, Ірка повільно простувала від гамірного проспекту вниз по доріжці, до свого будинку, що розташовувався на самісінькому дні старої міської балки. Сонце нещадно припікало, майка прилипала до мокрої від поту спини, а залишки яйця навколо очей злиплися сухою кіркою. Повз неї проїхав величезний чорний джип, тихо зашурхотівши шинами. Відійшовши до паркану, Ірка провела його заздрісним поглядом: там, усередині, мабуть, стоїть кондиціонер, водію затишно й прохолодно. І взагалі: його машина везе, не те що Ірка — спочатку пішки з балки нагору, товар і столик на власному горбу, а тепер ось ще й назад, по такій спеці. Щоправда, вже з одним тільки столиком, без товару. І без грошей. Ох і галасуватиме ж бабця! І хоч сама винна, все одно буде звинувачувати в усьому Ірку! Дівча важко зітхнуло, перекинуло столик на інше плече й закрокувало далі.

На перехресті двох вуличок Ірка знову побачила темний джип. Повільно, немовби щось вишукуючи, машина котилася вздовж похилених парканів. Ірка мимохіть здивувалася: цікаво, що треба власнику цього розкішного авто тут, серед бідних хатинок балки? І враз забула про чорний джип, бо бита кам’яниста стежка круто пішла вниз, повернула й вивела Ірку прямо до хвіртки її власного подвір’я. А біля хвіртки, по-бойовому вперши руки в боки, стояла її рідна бабця.

— Ну, то й що? — поцікавилась бабця, подарувавши онуці недобрий погляд.

— Ну й нічого! — так само недобре відказала Ірка й скинула з плеча столик, що вже був їй остогид. — Тебе ж попереджали, що більше не дозволять безкоштовно торгувати на базарі! А ти що? Мене відправила? — Ірка відчула, що починає по-справжньому злитися: на наглядачку, на базарних торговок, а передусім — на бабцю, яка так холоднокровно підставила власну внучку!

— Та тому ж і послала, що предупреждали, — зовсім спокійно відповіла бабця.

Ірка навіть поперхнулася від обурення. Нічого собі заявочка!

— Шо, оте здоровило, яке там за порядком дивиться, до тебе лізло? А ти їй шо? Ну шо, шо ти їй зробила? — з жадібним зацікавленням розпитувала бабця.

Ірка здивовано витріщилася на бабцю:

— Я їй — нічого! Це вона мені, що хотіла, те й зробила. Столик перекинула, усі помідори зіпсувала, а яйця в друзки! І сказала, щоб більше ані твого, ані мого духу на базарі не було!

На обличчі бабці, немов у дзеркалі, теж з’явився подив:

— Яйця побилися? Помідорчики? І ти дозволила? Та нашо ж я тебе посилала?

— Не знаю я, навіщо ти мене посилала! — закричала Ірка.

— Так шо ж, ти й не продала нічого, значить? І грошей не принесла? — так само здивовано спитала бабця, дивлячись на порожній мішок з-під товару.

— Та що б я продала, ну що?! Кажу ж тобі, тітка та… з базару, усе побила, порозкидала…

— Ой, лишенько! — тихо заскиглила бабця. — Яєчка мої, помідорчики! Попропадало все! Та шо ж це в мене за дитина така! Та ніякого ж з цієї дитини пуття! Та шо ж ти, бісова дівко, не могла ту гадину спинити? Не могла з нею чогось зробити такого, шоб вона більше до нас не приставала?

Ірка важко зітхнула. Он воно що! Ось чому бабця відправила її на базар! Вона хотіла… Дівчинці аж млосно зробилося. А ще б трохи, і так-таки й вийшло б. За лічені секунди грізна базарна наглядачка могла обернутися на жужика без голови! От бабця, дурепа жадібна! Ірка з ненавистю витріщилась на неї. Готова з онучки зробити вбивцю, аби тільки за місце не платити! Ірка відчула, як хвиля гнівного жару підіймається з глибини її душі, і швиденько заплющила очі. А то, чого доброго, і сама бабуся зараз запросто може без голови залишитись.

Дивлячись кудись убік, Ірка рівним голосом сказала:

— Єдине, що можна зробити, це заплатити за місце.

— Заплатити? — заверещала бабця. — От розумна дитина, шоб тобі! А з чого платити? Полуниця весною була? Не було полуниці! Усі грядки чорні, попалені, не росте там більш нічого, може, і не виросте вже ніколи… Чия це робота, га? — І так само, як базарна тітка, бабуся тицьнула пальцем Ірці під носа.

Ірка знову відвела очі. Ну, припустімо, то робота не зовсім Ірчина. Але ж за нею справді ганялася рука, що випалювала все підряд зеленим чаклунським вогнем. І тікала Ірка якраз по полуничних грядках. Тепер там справді була тільки чорна вигоріла пляма. А полуниць, надійного джерела прибутків, більше нема й не буде.

— Город увесь піском та камінням засипало… — вела далі бабця. — Це хто зробив?

На городі розвалилися піщаний і земляний велетні, що їх на Ірку з Тетянкою нацькували конкуруючі відьми. І тут уже бабця зовсім не має рації!

— Прибрали ми на городі, прибрали! — закричала Ірка. — Он він, чистий, жодної тобі піщинки! Ти сама після того на базар молоду картоплю мішками тягала! Бурячки, помідорчики! Раніше за всіх, ще сезон не почався!

Та й справді, вранці після битви увесь город було завалено не тільки піском і землею, але й свіжими молодими овочами, що достигли в тілі земляного велетня, після того, як Ірка вихлюпнула на нього борщ. Задоволена бабця тоді непогано заробила. Зараз вона теж на мить замовкла, не знаючи, що відповісти.

— Так ти думаєш, що нам тих грошей на все життя хвате? — знову взялася за своє бабця. — З такими втратами? Грошей не заробила, товар зіпсувала… — зненацька їй спала на гадку іще одна річ, — помідорчики побилися, а кабачата шо ж? Не могла зібрать?

Ірка уявила, як під поглядами торговок, що гигочуть із неї, вона плазує по брудному асфальту — збирає кабачки, — і їй стало кепсько.

— Може, тобі ще й пакетик із битими яйцями принести? — крізь зуби процідило уперте дівча.

— А й принесла б, не бариня! Яєшню б підсмажили! Ні, ну що це за дитина така, мені, старій женщині, на бідну голову! Самі збитки через неї!

— Ну то вижени мене, і квит! — закричала Ірка.

У горлі їй застряг клубок образи. Та що вона бабці — курка, мало яєчок несе?

— Вижени! А бабці старій самій по хазяйству! От бісове дівча! На все згодне, аби тільки не робити! — відразу підхопила бабця. — Підлога не метена, по двору мотлох валяється, а вона сидить собі! — бабуся зиркнула на Ірку, котра стояла біля хвіртки й уточнила: — стоїть! Ручки наманікюрені склала й стоїть!

Ірка швидко сховала руки за спину. Учора вона піввечора вбила на свій манікюр: кожен ніготь пофарбувала темно-синім лаком й тонкою гелевою ручкою намалювала японські ієрогліфи. Ірці здавалося, що вийшло не згірше, аніж у різних там дорогих салонах, і дуже пишалася своїм манікюром. Але бабці цього, звичайно, не зрозуміти!

— Ану давай стіл до сараю, — бабця кивнула на столик. — І до роботи! Не вмієш товар берегти, так хоч який лад наведи! А потім гайда на город! Ручки свої наманікюрені берегла, половину жуків на помідорах позалишала, он вони знов і повзають, — пирхаючи, як злий їжак, бабуся круто розвернулася й попрямувала через двір до будинку.

Ірка в розпачі кинула столик, потім нахилилася, аби підняти його із землі… Аж раптом позаду залунав легкий шурхіт шин. Ірка озирнулась. Підстрибуючи на розбитій стежинці, чорний джип сунув прямо на неї. Здригнувшись від несподіванки, Ірка відступила до хвіртки. Темна громада спинилася, повністю перекриваючи вихід із провулка. Водійське скло опустилося вниз… Ірка знову відступила…

Із глибини салону почувся роздратований чоловічий голос:

— Дівчинко, а де тут живе… — раптом голос змовк, і з салону висунувся дебелий чолов’яга років тридцяти п’яти. — Опа, я тебе впізнав! Саме ти мені й потрібна! — скрикнув він.

Ірка перевела подих, і полегшення в її душі миттю змінилося на невдоволення. Вона теж упізнала свого співрозмовника.

Чоловік тим часом виліз із машини й скривився: після прохолодного салону серпнева спека немовби оглушила його. Він спинився перед Іркою, явно чекаючи, що дівча запросить його до будинку.

Ірка приречено зітхнула. Хоч гість і непроханий, але ж не тримати його на порозі.

— Проходьте, — знехотя процідила вона, — он туди, на лавочку під яблунею, — і посторонилася, пропускаючи до будинку бізнесмена Іващенка, якого відьма-початківець Ірка Хортиця вже одного разу ледь була не зжила зі світу.

Розділ 3

Відьми вроздріб і оптом

Ірка тихенько зазирнула до будинку. Зазвичай бабця не дуже придивлялася, хто приходить до Ірки в гості. Але дорослого дядечка на дорогезному джипові могла й засікти, і тоді вже запитань не обберешся. Але здається, на цей раз Ірці пощастило. Бабуся, ще й досі важко дихаючи після ранкового скандалу, стояла посеред вітальні й гнівно шурхотіла сторінками телепрограми. Нарешті вибір було зроблено і, продовжуючи обурено сопіти, вона плюхнулась у крісло. Клацнув пульт, розкішна красуня посеред такої ж розкішної кімнати театрально заламала руки й закричала щось про неземну любов. На бабусиному обличчі нарешті з’явився спокій.

Ірка задоволено кивнула. Усе, можна вважати, що бабці немає вдома. Тепер не те що на джипі, а на танкові можна приїздити — вона все одно не помітить. Дівчинка знехотя потяглася до столика під яблунею, де, витираючи піт широкою картатою хусткою, сидів бізнесмен Іващенко.

— Що, зранку красу наводила? — зиркнувши на Ірку, спитав бізнесмен.

— Яку ще красу? — отетеріла Ірка.

— Та біля очей лишилося, — ніяково гмукнув Іващенко. — Яєчна маска, чи що? Моя дівчина їх теж робить.

Ірка відколупала з повіка плівку присохлого білка.

— Авжеж, маска, — похмуро буркнула вона. — Косметична. Яйце з розчавленим помідором і цілим кабачком. Накладається на базарі.

— А чому на базарі? — не зрозумів Іващенко.

— Там від фруктових випарів повітря для шкіри дуже корисне, — люб’язно пояснила Ірка. — Так своїй дівчині й перекажіть.

— Моя дівчина на базар не ходить, ми хатню робітницю маємо, — відповів Іващенко, остаточно розгубившись.

— Нічого, заради краси можна й сходити. Нехай стане посеред базару, яйцем і помідором намажеться, а кабачком розітреться…

Ірка почала дратуватися. Хатня робітниця в них, бачте! Він що, сюди приперся про хатню робітницю розповідати?

— Ага. Ну так, — невиразно пробелькотів Іващенко і змовк, нерішуче зиркаючи на непривітну господарку. Ніяково посмикав краватку, немовби та його душила. Поводив пальцем по погано обтесаному краю стола.

Ірка мовчала, зовсім не збираючись допомагати бізнесмену. І більше б за все її влаштував варіант, якби гість забрався з її садка, так і не зважившись на розмову.

Але Іващенко недарма був великим бізнесменом. Набравши повні груди повітря, як перед стрибком із вишки, він випалив:

— У мене є компаньйон. Тобто був компаньйон.

Ірка знизала плечима. Ні, він не про хатню робітницю прийшов розповідати, схоже, він вирішив познайомити Ірку з усім своїм сімейством. Ось уже й до компаньйона дійшло, скоро про собак із кішками розповідатиме.

— Отже, недавно мій компаньйон зник. Утік. І прихопив із собою дуже велику суму. Величезні гроші, ти собі навіть не уявляєш які! А найголовніше те, що це не наші з ним гроші. Це гроші наших партнерів. Вони нам бабки під один проект дали. А тепер, сама розумієш, ані проекту, ані грошей, самі лише неприємності.

— Зверніться до міліції,— без жодного інтересу буркнула Ірка. Розмова викликала в неї дедалі більший подив.

В Іващенка смикнулися куточки рота: він чи то посміхнувся, чи то скорчив гримасу.

— Ні, в міліцію не можна, — пробелькотів він і швидко заспокоїв Ірку: — Ти не хвилюйся, я до тих ментів уже приватно звертався. На мене один дуже крутий майор працював.

— А я, взагалі-то, й не хвилююся, — відповіла Ірка.

— Та все одно дарма, — не слухаючи її, вів далі Іващенко. — Я й свою службу безпеки залучив, і до цих, що шпигунів ловлять, ходив, і комп’ютерних хакерів наймав, аби вони трансфери по банках відслідковували… Усі з мене гроші взяли, а потім руками розводять. Кажуть: жодних слідів! Коротше, для мене — повний кінець світу, хоч бери та вішайся! — Іващенко зсунув краватку на бік, немов і справді збирався повіситись прямо тут, на Ірчиній яблуні.— Саме тут я й згадав про тебе! Дав своїм хлопцям завдання… Вони, звісно, лаялися: ні ім’я, ні прізвища, ні тобі фотографії, тільки опис та приблизний вік… Але нічого: побігали, пометушилися, і бачиш — знайшли тебе, Ірко Хортице.

— І навіщо ж я вам знадобилась? — Ірка витріщилася на Іващенка з таким самим подивом, як нещодавно на бабусю.

Бізнесмен ніяково відвів очі вбік, поворушив губами, немовби куштуючи несказані слова на смак, і нарешті випалив:

— Я знаю, що ти відьма!

— Чого це ви лаєтесь? — ображено скривила губи Ірка. — А ще дорослий, називається!

Але тепер, коли найголовніше було вже сказано, Іващенко позбувся своєї розгубленості й перейшов до справи.

— Не мороч мені голову, дівчинко, — з тихою зміїною пестливістю прошипів він. — З пам’яттю в мене все гаразд і з мізками так само. Думаєш, я не пригадую, як ти на мітлі літала?

— На рогачі,— набурмошено виправила його Ірка.

— Для мене це несуттєво, — відмахнувся Іващенко. — А ще я пригадую, як ти обернула одну пані на копицю сіна!

— Це не я! — знову запротестувала Ірка. — Вона сама! Я просто не дала їй перевтілитися назад! А відьом не буває, ви ж самі тоді сказали!

— Несподіванка… Потрясіння… Шок, — відчеканив Іващенко. — Але пізніше в мене був час усе добре обмізкувати. І я зрозумів: ніхто, крім відьми, не міг таке виробляти! А знаєш, що ще? Я пригадав вашу розмову в провулку й проаналізував її… Замовляння там усілякі, чарівні слова, вийнятий слід. І ще ця моя хвороба незрозуміла, яку жоден лікар ніколи не бачив. І здається мені, що це ти намагалася мене вбити! Чаклунством! Правда? — бізнесмен пильно глянув дівчиськові в очі.

Ірка почала ніяково вовтузитися на лавочці. Відчуття провини за ледь не скоєне вбивство повернулося до неї з подвійною силою. А й справді, жив собі чоловік нормально, доки вона його слід не вийняла й замовляння не наклала. Гадала, що всього-на-всього тренується, а виявилося — ледь до могили чоловіка не довела.

— Але ж я вас потім урятувала! — спробувала виправдатись Ірка.

— Якби не зачарувала, і рятувати б не довелося! — заявив Іващенко.

Ірці його заперечення видалося цілком резонним.

— Я не спеціально, мене обдурили! — уже ледь не плачучи, виправдовувалася відьмочка.

— Отже, все-таки ти! — задоволено кивнув Іващенко.

Напружений вираз миттю зник із його обличчя, а на губах з’явилася посмішка. Він відкинувся на дерев’яну спинку лавочки й почав уважно вивчати Ірку. Так мисливець розглядає безпомічну здобич, вирішуючи: відразу з неї шапку зробити чи в клітці потримати — аби відгодувати трішки.

А Ірка раптом відчула, як під цим пильним поглядом вона поволі починає скаженіти. Тихе-тихе, поки ще нікому, окрім неї самої, не чутне гарчання заклекотіло в горлі. А краватка на шиї Іващенка почала невблаганно надити її погляд. Раптом вона уявила, як одним стрибком перелітає через стіл і її ікла впиваються в горло цього самовпевненого нахаби, який думає, що це він тут мисливець! І як він заборсається, задихаючись у її хватці! О, хто-хто, а вона вже точно не попсує шкіри!..

Раптом зі світу зникли всі фарби, залишилась тільки разюча чіткість чорного й білого, а злякане дівча міцно замружило очі.

Лють зникла, немовби її змило з душі. Ірка із острахом розплющила одне око. Усе було, як і раніше. Світ знову сповнявся квітами, а одною-єдиною чорно-білою плямою був Іващенко в його білій сорочці й чорній краватці, котрий так само продовжував сидіти навпроти Ірки.

Ірка похитала головою. Це ж треба, які дурниці в голову лізуть! Ікла, хватка, шкіра…

— Якась я агресивна сьогодні. На сонці перегрілася, чи що? — ледь чутно пробелькотіла Ірка.

— Ти там не бурчи, ти слухай мене, дівчинко, — цілком заволодівши ситуацією, кинув Іващенко. — Адже ти вбивця! — Він звів долоню, спиняючи Ірку, котра аж скочила з місця. — Так, так, така маленька мила дівчинка, і при цьому справжня убивця! А я — твоя жертва! — Цієї миті він був схожий на кого завгодно, але зовсім не на жертву. — Ти переді мною дуже сильно завинила, правда? І доведеться тобі цю провину спокутувати. По-моєму, так буде правильно.

— Ну й чого вам треба? — похмуро спитала Ірка. Усе, що говорив Іващенко, страшенно їй не подобалось, але в його словах усе-таки була якась справедливість.

— А ти сама не здогадуєшся? — Іващенко навалився на стіл, зазираючи Ірці в очі.— Мені треба всього-на-всього повернути гроші, які викрав мій компаньйон.

— Та де ж я вашого компаньйона знайду?! — обурилася Ірка.

— Компаньйона — не обов’язково, мене цікавлять тільки гроші,— уточнив Іващенко.

— Я не вмію шукати. Ані компаньйонів, ані грошей. Я ж не мент! — усе ще пручалася Ірка.

— Мента я вже наймав, — нагадав Іващенко, — тепер мені потрібна відьма. А ти комизишся, не хочеш провину спокутувати. Яке ж ти негарне дівча. Прямо-таки безсовісне. Гаразд, не домовились по-нормальному, спробуємо інакше. Цікаво, тобі сподобається, якщо всі навколо дізнаються, хто ти насправді? Твої друзі, однокласники? Сусіди? Гадаєш, їм приємно буде жити поруч із відьмою? Та ж вони всі свої неприємності звалять на тебе! Ще й спалять, як у старовину, — Іващенко зловісно посміхнувся.

Нажахана Ірка зіщулилася на лавочці. У її збудженій уяві раптом постала темна ніч і юрба зі смолоскипами, а попереду чомусь та сама тітка, котра вигнала її сьогодні з базару. І вона веде натовп прямо до будинку, де за щільно зачиненими віконницями причаїлися вона й бабця.

Цієї миті кущі смородини розсунулися, і з них вилізла бабця.

— А чого ви мені тут дитину лякаєте? — звично взявши руки в боки, спитала вона. — То шо, ваша дитина, шо ви її лякаєте? Ідіть до своїх і лякайте, а мою не трогайте!

— У мене нема своїх дітей, шановна, — почав був Іващенко, але бабця відразу ж учепилася в його слова, як мисливський пес у свою здобич.

— Воно й видно, шо нема! Приїхав сюди, думає, як на «Мерседесі», то все можна! Ану геть звідси! — і бабця замахнулася на Іващенка кухонною ганчіркою.

Бізнесмен підстрибнув, перехопив ганчірку, що летіла прямісінько йому в пику…

Бабця відразу ж видала крик не згірший за пароплавну сирену:

— Рятуйте! Стару женщину кривдять! Міліція! Рятуйте!

— Ану тихо! Та хто ж вас чіпає?! — Іващенко випустив хвіст засаленої матерії, але було вже пізно.

— Відійшов швидко від бабці! Ірко, ти ціла? — спитав дзвінкий хлоп’ячий голос.

Іващенко озирнувся. На нього насувався хлопчак років одинадцяти. Звичайний собі хлопчак у майці, джинсах і зношених кросівках. Ось тільки на поясі в нього висів важкий сталевий клинок, а в руках він тримав туго напнутий лук, гостра стріла якого була спрямована Іващенкові точнісінько межи очі. У бізнесмена навіть перенісся почало свербіти. Те, що лук і меч були далеко не іграшкові, і те, як вправно хлопчак ними володіє, Іващенко пам’ятав ще з їхньої першої зустрічі. Бізнесмен злякано позадкував.

Кущі знову розсунулися, і з них вилізло ще одне дівча: світловолосе й пухкеньке.

— Як у вас тут людно, — із кривою посмішечкою пробелькотів Іващенко.

— Я, мабуть, задню хвіртку не зачинила, — немовби вибачаючись, відповіла Ірка.

— Зачинила, зачинила. Просто я її замовлянням відкрила, — сказала Тетянка й злизала краплинку крові з пальця.

Незважаючи на всю напруженість ситуації, Ірка мимохіть прикипіла поглядом до цього пальця. Не могла не прикипіти. Бо Тетянчин ніготь був розписаний трьома кольорами: неяскраво, непомітно, але водночас напрочуд красиво. Мабуть, мама брала Тетянку із собою до салону. Ірка зрозуміла, що її саморобна творчість не йде в жодні порівняння з роботою професіонала. Ну що за день — прикрість за прикрістю!

— Я визирнула з нашого вікна, а над твоїм будинком прямо темна хмара висить. Зрозуміло, щось сталося. То я й примчала сюди, — вела далі Тетянка.

— А я її побачив і за нею! — докинув Богдан.

— Міг би й не перейматися! — презирливо процідила Тетянка.

Тим часом Іващенко так витріщився на дівча, що навіть забув про націлену в нього стрілу.

— І ти теж відьма? — посміхнувся бізнесмен.

— Припустімо, — зовсім незворушно відповіла Тетянка й наостанку лизнула палець іще раз. — А що, про мене ви теж усім розкажете? Друзям, сусідам?..

— Можу й розказати, — буркнув Іващенко.

Йому явно щось не подобалося в Тетянчиних словах. Мабуть, тон. Занадто легковажний, до того ж із виразним єхидством.

— Звісно, можете, — покірно погодилась Тетянка й одразу ж зміряла Іващенка глузливим поглядом. — Ви тільки заждіть хвильку, я зараз повернуся. — І відьмочка пірнула в двері будинку.

Буквально за хвилину вона з’явилася з купою старих газет, які витягла з коридорної шафи, куди їх складала Ірчина бабця. Тетянка кинула газети на столик, недбало перетрусила й вибрала аркуш:

— Отже, кажете, усі дізнаються, що ми з Іркою відьми, — замислено повторила вона. — Спалять, кажете. — Вона провела пальцем уздовж рядка газетних оголошень. — А що тут у нас? Ага, знахарка Марта зніме пристріт, наведе причину. Ось іще, матінка Пелагея, біла відьма. Ну, не в тому сенсі, що не негритянка, а в сенсі, що зла не робить. Маг Ібрагім — знавець чорної, білої та японської магій. Жовтої, мабуть. Ну, то про що ви зібралися розповідати, га, Володимире Георгійовичу? — поцікавилась Тетянка, миттю згадавши ім’я та по батькові бізнесмена.

— Оці всі, з газет — несправжні! — відчуваючи, що втрачає ґрунт під ногами, перейшов був Іващенко в наступ. — А ви на мітлах літаєте!

— Та невже? — вдавано здивувалась Тетянка. — Ану підіть, розкажіть комусь. Знаєте, що завтра ваші бізнес-партнери говоритимуть? — І, копіюючи чоловічий голос, вона пробасила: — «Чули, Іващенко дівчаток на мітлах бачив!» — «А хлопчаків із ріжками й вилами ще нема? Нічого, скоро й вони будуть».

Бізнесмен аж почервонів.

— Між іншим, твоя подружка мені дещо завинила! Вона мене вбити намагалася!

— Це ви їй винні! Вона вам життя врятувала! — обурилась Тетянка.

— Де про це написано? Де свідки? — гмукнув бізнесмен.

— А де написано, що вона намагалася вас убити? Докази, протокол? — знизала плечима Тетянка.

Бізнесмен трохи помовчав, переварюючи свою поразку:

— А ще кажуть, що діти — милі й добрі створіння, — нарешті зітхнув він.

— А ще кажуть, що ми наївні й довірливі й що нас легко обдурити, — відбивалася Тетянка.

— То мені не треба шукати його зниклі гроші? — миттю пожвавішала Ірка, із вдячною посмішкою поглядаючи на Тетянку.

Але посмішка відразу ж зникла з її обличчя, оскільки подруга раптом видала щось зовсім несподіване:

— Може, й треба. Якщо, звісно, пан Іващенко перестане вдавати із себе дурника й почне говорити по-діловому, — Тетянка зручно всілася за столик під яблунею, мимохідь кинувши в бік бабусі: — Там, здається, новий серіал починається. Мама каже, що цікавий.

— Та я знаю! — буркнула бабця. Відтоді, як від Таньчиного дотику запрацював відключений за несплату телефон, бабця боялася злити подружку Ірки. А раптом безкоштовний зв’язок зникне? — А він без мене Яринку не скривдить? — з підозрою зиркнувши на Іващенка, поцікавилась вона.

— У жодному разі,— твердо запевнила Тетянка. — Володимир Георгійович зараз із нами трохи погомонить і поїде. Правда ж, Володимире Георгійовичу?.

Іващенко ствердно кивнув, як заворожений.

Невпевнено озираючись, бабуся рушила назад до будинку.

— Компоту, пане Іващенко? Вишневого, сливового, яблучного? — поцікавилась Тетянка тоном, яким бізнесмени в серіалах запитують у своїх партнерів: «Вам чаю, кави?».

— Вишневий, — обрав бізнесмен, і Тетянка сказала через плече:

— Вишневий, будь ласка.

Ірка не відразу зрозуміла, що подруга звертається саме до неї.

Ледь стримавши обурене: «Я тобі не секретарка!» — Ірка звелася й набурмошено відповіла:

— Вишневого нема, увесь видудлили.

— Тоді сливовий, — погодилась Тетянка. — Та ви сідайте, Володимире Георгійовичу. Поговоримо. А ти лук прибери, — кинула Богданові,— а то ще пан Іващенко скаже, що ми його змусили угоду підписати. Під дулом пістолета.

— Чому під дулом? — перепитав Богдан, зиркнувши на свій лук, який не мав ніякого дула.

— Ну, якщо він скаже, що змусили під стрілою лука, буде, як з історією про відьом. Засміють.

Коли Ірка повернулася з льоху з компотом (налила з банки в глечик, поставила на тацю, поруч чотири склянки — усе як у найкращих закладах), переговори були якраз у розпалі. Тетянка недбалим жестом звеліла Ірці наповнити склянки. Ірка стисла зуби, але сваритися не стала, бо розуміла — зараз не час.

— Тільки, будь ласка, не треба вдруге мати нас за лохів. Звісно ж, ви оплатите всі видатки, любий Володимире Георгійовичу, куди ж ви подінетесь. Адже це ви до нас прийшли, а не ми до вас, — з нудотною люб’язністю цідила Тетянка, бавлячись компотом у склянці.— А зараз поговорімо про оплату!

— Та я в жодному разі не маю вас за лохів, люба Тетяно… е-е…

— Миколаївно, — поважним рухом схилила голову Тетянка.

— Люба Тетяно Миколаївно! — трохи глузливо сказав Іващенко. Потім затнувся і вже іншим тоном поцікавився: — Миколаївно? А ваш батько, часом, нерухомістю не торгує?

— Торгує, і не часом, — відрізала Тетянка.

Іващенко трохи помовчав, а потім спитав:

— Багато чув про нього. І скільки ж ви хочете отримати?

— Гадаю, двадцять відсотків від викраденої суми буде достатньо, — трохи збліднувши від власної нахабності, видала Тетянка.

Іващенко похлинувся компотом.

— Скільки-скільки? Та ви що, з глузду з’їхали? Двадцять відсотків? Від п’ятдесяти мільйонів доларів?

Ірці перехопило подих, Богдан широко розплющив очі, а Тетянка судорожно здригнулася. Ірка подумала, що подруга теж похлинеться компотом, як Іващенко, але та тільки мовчки відставила склянку вбік.

— Ви хоч головою думаєте?! — продовжував лютувати Іващенко. — Отак із доброго дива віддати десять лимонів? А що я партнерам скажу, куди бакси поділися? Даю піввідсотка й ні цента більше!

— Якщо ми ваші гроші не знайдемо, вам і решти сорока мільйонів не бачити, — майже машинально відбивалася Тетянка. — Гаразд, Господь із вами, якщо ви такий жаднюга. Три! Три відсотки!

— Нуль сімдесят п’ять!

— Два!

— Добре! — закричав Іващенко. — Один, і все, все! П’ятсот тисяч я знайду, як компенсувати, але це моє останнє слово!

Тетянка коротко кивнула і, вирвавши з блокнота аркушик, почала писати.

— І що, ми будемо завіряти це в нотаріуса? — кисло поцікавився Іващенко, читаючи текст угоди.

— А навіщо нам нотаріус? — здивувалась Тетянка.

Швидким рухом відібравши в Богдана стрілу, вона потяглася до руки Іващенка. Бізнесмен різко скрикнув і здивовано витріщився на свій закривавлений палець. Тетянка притулила його палець до паперу.

— Подивимось, як ви насмілитесь порушити таку угоду, — сказало дівча й спробувало посміхнутись якомога зловісніше.

Схоже, її посмішка і власний кривавий відбиток на білому аркуші справили на Іващенка неабияке враження. Бізнесмен зблід.

— То що, виходить, завтра я чекаю на вас у мене в офісі? — спитав він, встаючи з-за столу.

— Чекайте-чекайте, — муркнула йому Тетянка, дмухаючи на папір, аби просушити кривавий відбиток.

Бізнесмен зблід іще дужче й майже підтюпцем рушив до хвіртки.

— Ну ні фіга собі! — видихнув Богдан, котрий похмуро мовчав під час переговорів. — Начебто така тиха, боягузлива, у школі всього боїться… А тут диви, як мужика розкрутила!

— До чого тут школа, — пирхнула Тетянка. — Це бізнес! — Вона помахала текстом угоди. — Ти хоч розумієш… Ні, ти нічого не розумієш! — Вона повернулася до Ірки: — А ти хоч розумієш, як нам пощастило?

— Не знаю. Я цього Іващенка взагалі вже випровадити хотіла, — невпевнено промимрила Ірка. — А вийшло якесь чаклунство по найму. Якось мене це все… напружує.

— Цікаво! — ображено мовила Тетянка. — А для кого я тут стараюся? Чаклунство по найму, бачте, її напружує! А що ти взагалі зі своїм чаклунством збираєшся робити? Для друзів ворожити на великі святки? Так вибач, твої друзі й самі у ворожінні непогано січуть! — На Таньчиних губах промайнула самовдоволена посмішка. — Ми ж не шахраюємо, як оці ось, з газети, ми пропонуємо справжнісінькі чари, без дурнів!

— Гроші якісь… шалені! — майже жалісно мовила Ірка. — Навіть уявити важко. Півмільйона доларів на трьох!

Тетянка зиркнула на Богдана й скорчила гримаску:

— А я ще сказала, без дурнів! Вибач, Богданчику, про тебе геть забула. Не розумію, чого ми ще й із ним маємо ділитися, по-моєму, від нього жодної користі. Ну добре вже, якщо ти так кажеш, хай буде на трьох. А якщо на трьох, то не такі це вже й шалені гроші.— Вона витягла з кишені калькулятор, швидко пробігла пальцями по клавішах. — На кожного виходить по сто шістдесят шість тисяч шістсот шістдесят шість. — Тетянка раптом спохмурніла. — Шістсот шістдесят шість? Погане число. Диявольське.

— О, я ж казав, що вона страшенна боягузка, усього боїться, навіть баксів, — гмукнув Богдан. — Можеш мені свою частку віддати. Мені добре, і в тебе щасливе число — нуль.

У відповідь Тетянка мовчки скрутила дулю.

— Ну-ну, без відьмацьких штучок, — погрожуючи, помахав мечем Богдан. Його очі відразу затяглись мрійним туманом. — Ти, Ірко, будинок заново відбудуєш, а то ця руїна незабаром на вас із бабцею впаде. Я батькові машину куплю. Подорожувати будемо.

— За кордон, — підхопила Тетянка. — І до твоєї Німеччини поїдемо, обов’язково, чуєш, Ірко? І зможемо там скільки завгодно жити, доки ти… Узагалі, скільки треба буде.

— І бабця перестане гарчати, що від мене лише шкода, — переймаючись загальним настроєм, пробелькотіла Ірка. І раптом струснула волоссям, повертаючись до тями. — Чуєте, а хто знає, як ми ці гроші збираємось заробити? Хтось уміє шукати викрадені бакси?

Відповіддю їй була тільки мертва тиша.

Розділ 4

Карти, гроші, дві таємниці

— Г-му-у, — видала Тетянка, розглядаючи Богдана, що вилазив із маршрутки. — Я завжди знала, що він псих, але не думала, що до такої міри…

Пасажири маршрутки сахалися на всі боки і з острахом ховали ноги, коли, чіпляючись за крісла мечем, що висів на поясі, Богдан пробирався до виходу.

Заїхавши кінцем лука по низькому даху мікроавтобуса, хлопчак, нарешті, вивалився назовні. Прямо під ноги відьмочкам, що вже чекали на нього.

— Ну що, ходімо? — життєрадісно запропонував Богдан, киваючи на довжелезний, обсаджений стриженими кущами шлях, наприкінці якого вимальовувався парадний вхід до корпорації пана Іващенка.

— Ходімо! — так само життєрадісно відповіла Тетянка. — Ми — туди, — вона кивнула на вхід, — а ти — додому.

— Чому це раптом? — образився Богдан.

— Тому що в пристойні установи з мечами не пускають. Такі от забобони, — єхидно пояснила Тетянка.

— Не зрозумів! — обурився Богдан. — Я що, маю йти на ворожу територію неозброєним?

Тетянка страдницьки простогнала.

— Ну годі вже, — рішуче відрізала Ірка. — Мені ваші суперечки обридли гірше за гірку редьку…

— Та ти за все життя жодного разу редьки не їла, тим паче гіркої… — миттю завелася Тетянка.

— Годі, я сказала! — гаркнула Ірка. — Ти,— вона тицьнула пальцем на Богдана, — думати маєш, куди свої залізяки можна чіпляти, а куди не можна! А ти… — Ірчин палець уперся в Тетянку. — Припини до всього чіплятися! А то я взагалі нікуди не піду! Мені й так ця історія не подобається! І я геть не уявляю, як ми оті гроші знайдемо…

— Подумаєш, проблема, — презирливо знизала плечима Тетянка. — Фотку зниклого компаньйона візьмемо, у дзеркало глянемо — та й по всьому!

— Добре, якщо так, — із сумнівом похитала головою Ірка. — Гаразд, ходімо.

— А я? — засмучено спитав Богдан. — Мені що, і правда додому? Я ж як краще хотів… А раптом там битися доведеться.

Тетянка пирснула.

— Охоронців рубати? Чи в менеджерів стріляти? Добре, добре, мовчу, — побачивши грізно зведені Ірчині брови, Тетянка й справді замовкла.

— Залізяччя сховаємо, — хвильку поміркувавши, вирішила Ірка, — біля входу, в кущах.

— Та ти що! — вигукнув Богдан. — Їх же будь-який пацан миттю стирить!

— Який пацан? Тут солідна корпорація! — завелася у відповідь Тетянка. — Дорослі серйозні люди, і жодному, чуєш, ти, недоумку, жодному з них навіть на гадку не спаде возитися із усілякими там мечами й дурними луками… Вони ділом займаються!

Ірка мало не загарчала. Її подружка осіклася.

— Ви обоє недоумки, — рівним голосом сказала Ірка. — А на меч я кину замовляння, ніхто його не візьме. Поруч пройдуть і не помітять.

— Точно? — з недовірою примружився Богдан і, дочекавшись Ірчиного ствердного кивка, важко зітхнув, погоджуючись. — Гаразд, он там, здається, нормально буде.

Обравши найгустіший кущ, Богдан почав акуратно вкладати стріли, лук, а слідом за ними й меч, у вийнятий із кишені величезний целофановий пакет з яскравим написом «Дякуємо за покупку!».

Тетянка придушено захихотіла. Кинувши на неї нищівний погляд, Богдан розгорнув купку старого листя під кущем. І нагору зненацька вилетіла величезна, чисто обгризена кістка, схоже, прикопана якимось запасливим собакою.

— Ой, яка гарна кісточка! — зненацька радісно вигукнула Ірка й потяглася до знахідки.

— Я не зрозуміла, — спиталась Тетянка, — ти що, хочеш її із собою взяти?

Ірчині пальці застигли буквально за сантиметр від кістки.

— Ні, чому ж, ти бери, бери, — вела далі Тетянка. — Тоді і цей толкієнутий може свій ножичок залишити. Так і з’явимось на прохідну: він із мечем, ти з кісточкою. Враження справимо надзвичайне. — Круто розвернувшись, дівча закрокувало до входу.

Ірка зніяковіло сховала руки за спину й здивовано зиркнула на кістку, яка валялася біля її ніг. Та й справді, вона з глузду з’їхала, чи що? Підбирати таку гидоту! Та ще й зраділа їй, немов бозна-якому скарбу.

— Та покладеш ти свій меч, чи ні?! — від надміру почуттів гаркнула Ірка на Богдана і, швидко прошепотівши над пакетом кілька слів, кинулась наздоганяти подругу.

— Е, а ми самі потім меч хоч знайдемо? — стривожено гукнув до відьмочки Богдан. — Я його більше не бачу!

— Залиш на кущі якусь приміту, — гукнула Ірка.

Тетянку, котра швидко крокувала вперед, вона наздогнала вже біля самісінького входу. А за мить поруч із ними вже був і Богдан із незадоволеною фізіономією.

— Ну як, усе гаразд? — поцікавилась Тетянка. — Гострих предметів, кісточок, черепів позбулися?

Богдан та Ірка лише засопіли у відповідь. Тетянку це задовольнило.

— Тоді ходімо! — скомандувала вона й штурхнула важкі скляні двері.

Перше, що вони побачили, — був пропускний пункт, а поруч — висока постать охоронця. От тільки в бік дітлахів охоронець не дивився, відвернувшись від входу, він гіпнотизував поглядом стіну величезного холу, що простирався за турнікетом. Від підлоги до стелі стіну було завішано маленькими татарськими й англійськими, на людський зріст, луками, короткими скіфськими клинками-акінаками, довгими кавалерійськими шаблями, кривими турецькими ятаганами, неперевершеними тонкими шпагами, прямими, вигнутими й хвилястими кинджалами… У кутку холу височіла стійка, а з неї зовсім невимушено, наче парасольки у вітальні, стирчали сокири, клевці й алебарди. І на додаток до картини два чоловіки в солідних офісних костюмах обережно вішали на вбиті в стіну гаки лицарський дворучний меч. А велика група таких самих респектабельних-костюмних панів і панянок із жадібним, зовсім дитячим захватом спостерігали, як вони це роблять. Лунко брязнувши, дворучник ліг у призначені для нього кріплення, і вся компанія, із охоронцем включно, вибухнула оплесками.

Богдан розвернувся до Тетянки й витріщився на неї пронизливо-злісним поглядом:

— Кажеш, солідна корпорація? Дорослі серйозні люди, з мечами не граються?

Його голос привернув увагу охоронця, і той моментально розвернувся:

— Діти, ви що тут робите? Ану геть звідси, вам тут не місце!

— Це до мене! — один із чоловіків, котрі вішали меч, покинув милуватися дворучником, і друзі впізнали в ньому Іващенка.

Охоронець ледь помітно знизав плечима й відсунув турнікет убік. Ірка та її друзі рушили до Іващенка, а добрий десяток очей уважно й насторожено спостерігав за ними. Про дворучник усі миттю забули, тепер компанія намагалася збагнути, що могло знадобитися генеральному директору від трійці звичайнісіньких дітлахів.

Іващенко, схоже, й сам зрозумів, що треба бодай щось пояснити співробітникам:

— Це… е-е… наші нові кур’єри. На літо, — пробелькотів він.

— Кур’єри? — миттю пожвавилася висока сухорлява пані. — Але навіщо? Ви незадоволені нашою кур’єрською службою, Володимире Георгійовичу?

інші службовці негайно відсахнулися подалі від пані.

— Я всім задоволений, Ірино Петрівно, абсолютно всім, — швидко запевнив її Іващенко. — Вважайте, що це… експеримент. Підтримаємо трудове виховання, дамо дітям заробити, туди-сюди… Зараз я з ними переговорю…

— Навіщо ж вам самому?.. Таке несуттєве питання. Я зрозуміла ваші вказівки й усе залагоджу… — одним довгим плавним кроком Ірина Петрівна підійшла до Богдана й навіть спробувала взяти його за руку.

Відпрацьованим рухом Богдан відступив, ухилився… Пальці дами схопили порожнечу, а Іващенко вже поспішав на допомогу.

— Ні, ні, я сам, зрештою, це імідж компанії, наші взаємини із суспільством, участь у формуванні молодого покоління… — забелькотів бізнесмен, намагаючись спрямувати друзів кудись у бік коридору. Але на шляху в нього відразу ж стала інша пані, молода й елегантна.

— Іміджем зазвичай займається мій відділок. Ми розчарували вас, Володимире Георгійовичу? — майже зі сльозами в голосі прошепотіла вона, а решта службовців на всяк випадок зробили ще невеличкий крок убік, аби відійти на безпечну відстань від тієї, хто насмілився розчарувати генерального.

— Ви мене просто зачарували, Агато Станіславівно! Тобто я всім задоволений! Дайте ж нам пройти! Я буду в себе в кабінеті! Нікого до мене не пускати!

Розштовхуючи всіх плечем, Іващенко провів друзів крізь юрбу й погнав їх уздовж коридору до солідних дверей із табличкою «Генеральний директор». При цьому він увесь час зацьковано озирався, немовби боявся, що ще якийсь голова відділку кинеться за ними слідом і спробує відібрати в нього Ірку. З острахом зиркнувши на власну секретарку, він пропустив дітей до кабінету, на всяк випадок іще раз із підозрою оглянув приймальню й зачинив за собою двері — наче люк підводного човна задраїв.

— Ну все, — полегшено зітхнув Іващенко, — давайте!

— Що давати? — перепитала Ірка.

— Ну, як що! Це… — і він почав жестикулювати руками, ніби зображуючи рухи чаклуна.

Ірка важко зітхнула й із докором зиркнула на Тетянку.

— А чого ти на мене дивишся? Я йому нічого такого не обіцяла, — миттю огризнулася Тетянка й обернулася до Іващенка. — Ви що, гадаєте, як прийшли відьми, — то ваш зниклий компаньйон тут-таки з-під землі й вискочить? Ще й із валізою баксів у руках. Вам тут що, рок-концерт?

Іващенко з розпачем глянув на Тетянку. Здається, він і справді розраховував, що негідник-компаньйон ось-ось постане перед ним.

— Як ти розмовляєш із дорослою людиною? — буркнув він. — І взагалі, ми бізнесмени, а не гангстери з кіно! Бакси у валізах не тримаємо. Тим більше, таку суму.

— А де ж ви їх тримаєте? — швидко спитала Ірка. — Звідки ваш компаньйон їх викрав? Як? Коли? І що пощастило знайти тому міліцейському майорові, що на вас працював?

— Давайте, давайте, розказуйте, — підбадьорила Іващенка Тетянка й плюхнулась у крісло біля столу.

— Та мені вже набридло розповідати! Службі безпеки розповідав, ментам розповідав, комп’ютерникам теж! А толку жодного! — роздратовано кинув Іващенко. — Звідси він їх викрав! — І він тицьнув на комп’ютер.

Тетянка й Богдан запитально глянули на бізнесмена, а Ірка раптом засунула руку до кишені джинсів і витягла… дуже стару, замащену колоду карт. Не надто вмілими рухами почала їх тасувати. Тетянці, що пильно придивлялася до прямокутників карт, здалося, що звідкись здалеку долинув запах багаття, тихе кінське іржання, гомін безлічі голосів й бренькнула гітарна струна… І все стихло. Тільки туди-сюди ходили карти в Ірчиних руках.

Схоже, це подіяло на Іващенка заспокійливо. Голосно зітхнувши, він примостився за столом.

— Гроші, звісно ж, у нас були в банку, а ні в якій не валізі,— почав бізнесмен.

На мить йому здалося, що в руках у чорноволосого дівчиська зовсім не колода, а туга пачка доларів. Одним рухом юна відьма подала йому колоду, пропонуючи зсунути горішню карту. Іващенко із острахом простягнув палець, і видиво зникло. Лишилися звичайні карти, хоча й дуже старі, майже антикварні, зі складним, химерним малюнком.

— Я теж люблю старовинні речі. Збираю, — пожвавішавши, почав вихвалятися Іващенко. — Зброю в холі бачили? Усе справжнє! Між іншим, найбільша колекція антикварної зброї в країні! З усього світу приїздять подивитися!

— А мені можна? — миттю спитав Богдан.

— Ну звісно! — пообіцяв Іващенко, що неабияк пишався своєю колекцією. — Вигідна справа ці старі речі: з кожним роком вони стають ще старіші, а що старіші — то дорожчі. Та мені вони й просто так подобаються! Хочеш, твої карти теж куплю? — зненацька запропонував Іващенко, гадаючи, що Ірка має зрадіти з такої щедрості.

Відьмочка звела на бізнесмена круглі від подиву очі. Той осікся й засовався на місці.

— Авжеж, пробач. Дурницю бовкнув, — пробелькотів він. — Отже, гроші нам партнери дали. Один — мільйонер, за кордоном живе, другий — узагалі,— Іващенко притишив голос, — з уряду, а третій… — голос генерального директора став майже нечутним, він навіть роззирнувся, немовби боявся, що його підслуховують. — Третій гірший за всіх. Тобто кращий. Не знаю, звідки в нього гроші, і знати не хочу.

Ірка кивнула і, тихо прошепотівши: «Що є, що було, що буде…», — віялом викинула на стіл три перші карти, трьох тузів: червового, бубнового й темного пікового.

— Коротко кажучи, не дай Боже цій трійці не догодити! Я й раніше весь час боявся: а раптом проект зірветься й прибуток буде менший за обіцяний… А тепер і поготів ночами не сплю! — бізнесмен безнадійно махнув рукою. — Компаньйону моєму що, він собі змився, а я з нашими партнерами сам на сам лишився. Якщо вони дізнаються про це раніше, ніж я поверну гроші… — Іващенко навіть не договорив.

Ірка знову кивнула й навіть глянула на бізнесмена зі співчуттям. Пікова сімка поруч із червовим королем самого Іващенка обіцяла Володимиру Георгійовичу смерть. Щоправда, червова дев’ятка, яка була поруч, означала лише можливість, а не неминучість. У бізнесмена все ще залишався шанс.

— А як він украв гроші?

Іващенко посміхнувся.

— Просто кудись переказав, і все! За допомогою програми «Клієнт-Банк» — прямий зв’язок із банком через комп’ютер. За ідеєю, ця програма могла бути тільки в моєму комп’ютері й у головного бухгалтера, а виявилося, що в нього вона теж є. Доступ до рахунку ми з ним закрили на комп’ютерний шифр, код поділили навпіл — половину знав я, а половину він.

Ірка трохи розгубилася, не зовсім розуміючи, як поєднати карти, що відкрилися, із сучасними комп’ютерними технологіями. Але Іващенко, схоже, казав правду.

— Та, ви, я бачу, один одному страшенно довіряли, — мовив тим часом Богдан.

— Але Володимир Георгійович перестав довіряти своєму компаньйонові,— викладаючи чергове карточне віяло, сказала Ірка. — Десь рік тому? Два?

Іващенко глянув на неї обережно і з повагою.

— Якщо точно, то півтора. Розумієте, він колись, ще дуже давно, тут директором був. Підприємство зовсім збанкрутувало, і я його викупив. А йому запропонував стати компаньйоном. Молодшим, — уточнив генеральний. — Бізнес я роблю: партнери, проекти, замовлення, збут… А він начебто за саму компанію відповідає. І ось якось так вийшло, що дуже вже багато чого почало від нього залежати. Менеджерів я набирав, а бухгалтерію він під себе взяв. Та ще й посадив там усіх своїх родичів. Заміна комп’ютерів, системні оператори — теж він. Охорону контролював. Навіть собак сторожових сам, особисто, тренував! Говорив, мовляв, подобається йому.

— А у вас тут ще й собаки? — наморщила носика Ірка.

Собак вона останнім часом недолюблювала, надто вже неприємні спогади були з ними пов’язані. Та й Ірчиному коту собаки теж були не до вподоби.

— От такі здоровенні! На ніч на територію випускаємо, — підтвердив Іващенко. — Злющі — жах! Надійні охоронці, нікого не пропустять. От тільки мене вони теж чужинцем вважають. Якось ближче до ночі за паперами в офіс повернувся, а їх уже встигли випустити. То його собайли мене до стінки притисли й тримали так до самісінького ранку! Ще й досі, як згадаю, мене аж трусить всього, — поскаржився він. — Саме тієї ночі я й подумав, що, може, я тут кручуся цілими днями, провертаю бізнес, а сам у свого компаньйона під повним контролем? Захоче — відпустить, захоче — схопить… Не знаю, чи розумієте ви, про що я, — перебив Іващенко сам себе й уважно глянув на дітлахів, прикидаючи, чи здатні діти розібратися в його заплутаних бізнес-взаєминах.

— Ваш компаньйон дуже втомився, — сказала Ірка, вивчаючи карти, що відкрились. — Він гадав, що крутиться цілісінькими днями, а ви тільки те й робите, що їздите по місту, та в чужих офісах каву п’єте. Коли півроку тому ви розповіли йому про новий проект, він вирішив, що з нього годі. Він має забезпечити собі багате й спокійне життя.

— Нічого собі! Та він хоч розуміє?.. Ця кава мені до кінця дня вже з вух ллється!! Голова розколюється й кола перед очима!!! — обурено закричав Іващенко.

— Як же він міг переказати гроші? — урвала бізнесмена Тетянка. — Для цього він мав знати весь код, а не тільки свою половину.

— Не знаю, — швидко відповів Іващенко, — навіть не здогадуюсь.

З колоди випала карта й спланувала згори на вже відкриті. Пікова дама глузливо посміхалася.

— Володимире Георгійовичу, — постукуючи по ній пальцем, спитала Ірка, — ви просто так брешете, чи перевіряєте мене?

— А тебе мама не вчила, що дорослі не брешуть? — огризнувся був Іващенко.

— Володимире Георгійовичу! — суворо крикнула на бізнесмена Ірка й помахала картою в нього перед носом.

Коли б Іващенко тільки знав, як Ірка не любить згадок про свою матінку, що давним-давно від них утекла!

Незрозуміло, чого бізнесмен злякався дужче: Ірчиного тону чи лиховісного виразу обличчя намальованої пікової дами. Але він здався.

— Коли на рахунок надійшли гроші,— знехотя вичавив він із себе, — компаньйон запропонував це відзначити. Я ж узагалі не п’яниця! А тут і випив зовсім трішки, а все відразу наче в тумані стало. Здається, він мене про щось запитував. А я йому відповідав.

— Зрозуміло, самі код і розповіли, — по-дорослому зітхнув Богдан.

— Уранці компаньйон зник. Мент, якого я наймав, з’ясував, що він викликав таксі до аеропорту. А далі немов розчинився. Полетіти — не полетів, ми все ретельно перевірили, усіх розпитали, фотографію показували. І з вокзалу він теж не їхав.

— А може, його просто не знайшли? — припустив Богдан.

— Майор у мене — професіонал, у нього прямо чуття! — трохи образився Іващенко. — Якщо він каже, що не їхав, отже, не їхав. Як звідси рано-вранці злиняв…

— А куди він увечері їздив? — урвала його Ірка.

— Коли ввечері?

— Ну як же! Ось вранішня доріжка, — Ірка торкнулася карти, — а ось іще одна — вечірня. Та ще й до себе додому.

— Не знаю, — розгублено пробелькотів Іващенко. — До себе додому? Виходить, він і додому заїжджав? А хатня робітниця каже, що його не було. Вона допізна чекала, а він так і не повернувся. Значить, збрехала! — Несподівано обличчя Іващенка зробилося веселим і хижим. — Треба буде з нею ще раз поговорити.

Примовляючи: «Чим усе скінчиться, на чому серце заспокоїться…», — Ірка викинула останнє віяло з карт.

— Що там, що? — нетерпляче спитав Іващенко, жадібно придивляючись до карт, що випали.

— Таємниця, загадка, — пояснило дівча, показуючи зовсім білу, чисту карту. — А за нею джокер — шахрай, ошуканець.

— Мій компаньйон, — задоволено кивнув Іващенко.

— І ще… — Ірка зняла дві верхні карти, відкриваючи третю, останню, теж чисту. — Ще одна таємниця! — здивовано зойкнула вона.

— І що це означає? — поцікавився Іващенко.

— Тільки те, що, окрім таємниці ваших грошей, тут є ще одна таємниця, — здивовано придивляючись до карт, які відкрилися, знизала плечима Ірка.

— Мене не цікавлять інші таємниці! — схопився на ноги Іващенко й нервово пройшовся по кабінету. — Ці ваші карти — усе це дурня! Таємниці вони, бачте, показують! А розгадувати їх хто буде? От якби вони сказали, де мій компаньйон ховається. Чи краще відразу — де гроші!

— Ви фотографію його принесіть, — буркнула Тетянка, витрушуючи із сумки кругле пласке дзеркало. — От і дізнаємося все.

Іващенко потягнувся до кнопки селектора, збираючись викликати секретарку. Але Ірка кинула на нього виразний погляд, і бізнесмен вийшов з кабінету сам. Друзі залишилися на самоті.

— А це ще що таке? — спитала Тетянка, спостерігаючи, як Ірка знову викладає на Іващенковому столі пасьянс і стурбовано хитає головою, оцінюючи розклад, який випав.

У відповідь дівча лиш знизало плечима.

— У підвалі знайшла. Разом із зошитом, в якому були докладні пояснення: яка карта що означає і як читати комбінації. Щоправда, не завжди виходить, — сказала вона, вивчаючи розкладені на столі карти й у розпачі змішала колоду.

— Ми твій підвал уже сто разів перетрусили. Не було там ніяких карт! І зошита не було!

— Раніше не було, а тепер є,— байдуже мовила Ірка. — І почерк у зошиті той самий, що й у книзі із замовляннями. Тобто небіжчиці-бабусі, Єлизавети Григорівни.

— Суперова була пані, твоя бабуся, — замріяно відказала Тетянка. — Цікаво, що ще перегодом з’явиться у твоєму підвалі?

Проте Ірка зовсім не поділяла ентузіазму подруги. Зрештою, коли з усіх твоїх родичів залишилася тільки стара скандалістка-бабця, мама змилася від тебе в Німеччину, про батька взагалі нічого невідомо, його мати, твоя друга бабуся, яка начебто померла, періодично подає містичні сигнали та ще й готує для Ірки якусь загадкову місію, від якої втаємничені люди радять тікати, немов від вогню… Отож, за такої ситуації ти не станеш сильно радіти, знайшовши у своєму відьмацькому підвалі зовсім новий, але явно магічний предмет. Однак і відмовитись від нього теж не зможеш.

Ірка зиркнула на колоду в своїй руці.

Іващенко влетів до кабінету, розмахуючи фотографією.

— Знайшов! А я вже злякався, що всі майору віддав!

Він тріумфально шльопнув фотографією об стіл перед Іркою. Іващенка та його компаньйона сфотографували на якомусь офіційному заході: обидва сиділи за довгим столом, перед ними лежали папки з документами, у руках були ручки. Ірка спинилася на обличчі зниклого. Літній темноволосий чоловік, доволі міцний, навіть спортивний. Високе, із залисинами чоло, розумні очі. Усе це справляло б приємне враження, якби не надто повні губи, незадоволена зморшка біля них і вираз вічної образи на обличчі.

— Здається, що йому весь світ заборгував. Сто карбованців по копійці,— із осудом прокоментувала Тетянка, яка теж уважно розглядала зниклого партнера Іващенка.

— Ти будеш шукати? — зненацька спитала Ірка.

— Я? Я гадала, ти сама… — злякано відсахнулася Тетянка, але відразу ж себе опанувала. — А чому б і ні? Можу й я! — войовничо заявила вона й грізно зиркнула на Богдана, що скривився.

— А я що? Я нічого!: Я мовчу! — знизав плечима хлопчак і очікувально витріщився на Тетянку.

Дівча пирснуло, взяло дзеркало й урочисто поставило його на стіл перед собою. Нервово відкашлялося. Спробувало якомога величніше покласти руки на раму, але дзеркала виявилося не таким уже й великим, тож нічого особливо помпезного не вийшло, лиш пальці зісковзнули з вузького обідка. Богдан єхидно захихотів. Ірка миттю штурхонула гидотного хлопчиська кулаком у бік.

Тетянчина спина здригнулася, але дівчина не озирнулась. Вона цілком зосередилась на прозорій дзеркальній поверхні й зашепотіла замовляння. По дзеркалу пішли легкі хвильки. Кілька секунд відьмочка зосереджено придивлялася до зображення, а потім роздратованим жестом змахнула його зі скла і… знову почала белькотати. Дзеркало знову спалахнуло, показуючи картинку. Але Тетянка знову залишилась незадоволеною. Вона ще міцніше вчепилась у пластикову рамку й так завзято прикипіла до скла поглядом, неначе хотіла побачити щось, що перебувало далі, аж за самим зображенням. Піт стікав по її обличчю, вона все бубоніла й бубоніла замовляння, голосніше й голосніше, нахилялася до скла все ближче й ближче… і раптом, розлючено зойкнувши, відсунула дзеркало геть!

— Що?! — схопилася налякана Ірка.

— Нічого! — гаркнула роздратована Тетянка. — Абсолютно ні-чо-го! Стінка!

— Яка ще стінка? — сторопіла від подиву Ірка.

— Фарбована. Пастель, — неймовірним зусиллям опановуючи себе, відказала Тетянка. — Об’єкт сидить біля стіни. І дивиться на таку саму стіну. І все! Годі зрозуміти, де він, а про його плани взагалі можна не мріяти!

— Знаменита відьма Тетянка побачила стінку! Неабияке досягнення! — знущально пирснув Богдан. — Нічого ти не вмієш!

— Ну, дечого я все-таки навчилася! — Тетянка загрозливо розвернулася до Богдана. Її очі палали темними болотяними вогнями.

Усіма забутий Іващенко голосно відкашлявся.

— Хоч відьми, хоч не відьми, а зв’яжися з дітьми — пошкодуєш! Ви будете працювати чи стосунки свої з’ясовувати? — і він очікувально глянув на Ірку.

— Давай, Ірко, покажи, що значить клас, — попрохав Богдан, про всяк випадок, відступаючи подалі від Тетянки.

Ірка гнівно піджала губи. Схоже, Богдан, не заспокоїться, доки не посвариться з її подругою! Але Тетянка, здається, зовсім не збиралась ображатися. Навпаки, вона підштовхнула Ірку до дзеркала.

— З толкієнутим я потім розберуся, — прошипіла вона. — У мене не виходить, давай сама! Найнялися — треба відпрацьовувати.

— Казала ж я, не треба було в це вплутуватися, — так само тихо буркнула Ірка й схопилася за дзеркало.

Машинально прошепотівши давно знайомі слова замовляння, вона глянула на скло. Похитала головою. Придивилася знову, і її брови здивовано поповзли догори.

— Ну що, що ти там бачиш? — нетерпляче спитав Іващенко.

Ірка ще хвилину мовчки розглядала картину, що постала перед нею, і нарешті звела на бізнесмена очі.

— Нічого, — рівним голосом відказала вона. — Стінка. Фарбована.

Розділ 5

Кігті геть від Сисадміна

Обличчя Іващенка зробилося кислим, немовби він оцту ковтнув.

— І що тепер? — у розпачі спитав бізнесмен.

— З першого разу може й не вийти! Адже справа серйозна! — намагаючись приховати розчарування й невпевненість за авторитетним тоном, заявила Тетянка. — Треба освоїтися, розібратися в усьому, гарно подумати…

— Ага, мені всі так казали: і служба безпеки, і мент, і хакери. А тепер і ви, — вкрай невдоволено буркнув Іващенко. — Усі ви тільки гроші тягнете, а знайти нікого не можете.

— Ми від вас поки що жодної копійки не отримали! — обурилась Тетянка. — Якщо вас ваші менти-хакери підвели, нічого на нас усе звалювати! Ми вам не якісь там, ми справжні відьми! Ось ми зараз…

— Додому підемо, — урвала її Ірка й рішуче звелася. — Дуже шкода, що не змогли вам допомогти, Володимире Георгійовичу.

— Але ми зможемо, ми спробуємо! — запротестувала Тетянка.

Ірка розлючено зиркнула на подружку.

— Із дзеркалом не вийшло — значить, усе. Від самого початку вся ця витівка була повною фігнею. Годі вже!

— Що значить годі? — втрутився в розмову Іващенко. Вираз його обличчя змінювався з кожною секундою. Тетянчине виправдовування він слухав із набурмошеною міною — давай-давай, умовляй мене, а я послухаю. Але варто було Ірці заявити, що вони йдуть, як набурмошеність змінилася на розгубленість упереміш зі злістю. Він кинув на відьмочку розгніваний погляд. — А куди це ви зібралися? Трішечки щось не вийшло, то ви відразу в кущі?! Ви мені допомогти обіцяли! Навіть угоду свою чаклунську склали! Будьте ласкаві тепер виконувати!

— Але ж ви бачите — у нас нічого не вийшло, — раптом заявила Тетянка, і голос у неї був лагідний-лагідний, улесливий-улесливий. — Ірка має рацію! Нам не варто більше марнувати ваш час, тим паче, якщо ви вважаєте, що ми тягнемо ваші гроші… А між іншим, миттєвого результату ніхто й не обіцяв. Сам до нас прийшов, і сам не довіряє — так неможливо працювати… — Ображено пробелькотівши собі під носа, Тетянка попрямувала до виходу.

— Стійте! — гаркнув Іващенко. — Гаразд, усе: ви маєте рацію, а я ні. Я з відьмами раніше не працював і як у вас усе заведено — не знаю. Готовий довіритися професіоналам. Тим більше, що іншого виходу в мене все одно немає,— безнадійно визнав він. — Робіть те, що вважаєте за потрібне. Але робіть, заради Бога робіть щось, інакше я пропав! Ви освоїтися хотіли? Давайте я вам корпорацію покажу!

Тетянка похитала головою.

— Непогано було б, але це якось дивно виглядатиме. Ви ж самі сказали, що наймаєте нас кур’єрами. А голова корпорації не може особисто влаштовувати екскурсію для якихось там кур’єрів.

Іващенко замислено кивнув:

— А хто може? Начальникам відділків вас довіряти теж не можна, ви тоді не мої бабки шукатимете, а від їхніх запитань відбиватиметеся, — і тут його обличчя посвітлішало. — Я знаю, хто буде екскурсоводом! Він усе одно байдики б’є! І зі запитаннями теж не чіплятиметься, він такий пофігіст — йому ні до чого діла немає.— Іващенко схопився за внутрішній телефон, набрав номер. Послухав довгі гудки в слухавці й роздратовано гепнув нею об важіль. — Вічно десь вештається!

Генеральний директор зірвався з місця й вилетів до приймальні. Друзі почули його невдоволений голос — бізнесмен давав секретарці вказівки.

Задоволена Тетянка хоробро клацнула пальцями.

— Молодець, Ірко! Якби я його стала вмовляти, він би нас точно виставив. Або б платню зрізав. А як ти піти зібралася, то відразу: працюйте-працюйте! Класно ти його розкрутила!

— Я нікого не збиралася розкручувати! — процідила Ірка крізь зуби. — Я не хочу тут освоюватися! І працювати теж не збираюся! Мені від самого початку вся ця затія не подобається, а тепер — тим паче! Раніше ми хоч на дзеркало розраховувати могли, а тепер? Сидить цей самий компаньйон біля стінки, а де ця стінка, ми що, знаємо? Адже ніяких прикмет, ніяких пізнавальних знаків, нічого! Як ми її будемо шукати?

— У ході справи вирішимо! — бадьоро відказала Тетянка. — Не відмовлятися ж від таких бабок через якусь там одну невдачу!

— Якраз відмовлятися й треба! — завелася Ірка. — Не знаємо, як зробити справу, то хоч не будемо людині голову задурювати! Це принаймні чесно! Коротше, ти як хочеш, а ми з Богданом пішли! — Вона зиркнула на хлопчака.

Ну ось, настав і його зоряний час, з’явилася можливість поставити Тетянку на місце. Але Богдан повівся дуже дивно. Покрутився в кріслі, зітхнув, а на його обличчі промайнув вираз найсправжнісінького страждання. Нарешті він насилу вичавив:

— Не піду. Я з нею залишуся, — і хлопчак зиркнув на Тетянку із неприхованою відразою. Зустрів сповнений подиву Тетянчин погляд, демонстративно повернувся й миттю напав на Ірку: — Я ось слухаю вас і взагалі нічого не розумію! Здається, що ти тут донька мільйонера, а не вона! Тетянка взагалі б могла сидіти, задерши ніжки, і ні фіга не робити! Їй і так усе коханий татусь принесе на тарілочці. А вона — нічого, теж, як нормальна людина, сама заробляти хоче. А ти змалечку працюєш, а поводишся, як розпещене дитятко. І пальцем поворухнути не хочеш. Я, щоб ти знала, не дитина мільйонера, як дехто, мені батьки райське життя не забезпечили…

— Та твої батьки заради тебе що завгодно зроблять! — спробувала оборонятися приголомшена Ірка.

— Так! — скрикнув Богдан. — І я заради них, може, теж хочу! Щоб їм легше було!

— Ти для батьків, а я для кого? — уже майже жалібно перепитала Ірка.

— Сама вирішуй! — відрізав Богдан. — А то тільки скиглиш, себе жалієш, а робити — нічого не робиш.

— Не наїжджай на неї! — втрутилася Тетянка.

Від несподіваної підтримки дівчина провалилася в ступор і знову поквапилася зчепитися з Богданом. Так було звичніше.

Ірка насупилася. Чудово! Богдан із Тетян кою, виходить, — бджілки-трудівниці, їм є, заради кого грошики заробляти. А їй, зрозуміло, ні для кого! Нікого в неї немає! От хіба що Тетянка й Богдан.

І бабця останнім часом щось покахикувати стала, її б до санаторію, але ж путівки такі дорогі… Ірка зітхнула. Ну добре, ця парочка твердо вирішила заробити, а от хто із них знає, як реально знайти бабки Іващенка?

Двері вкотре прочинилися — повернувся Іващенко. А за ним ліниво, нога за ногу, сунув хлопчак. Ірка придивилася уважніше. Ні, хлопчаком його вже не назвеш. Але й молодим чоловіком теж називати зарано. Так, серединка на половинку, не дитина й не дорослий, щось незрозуміле, вбране в потерті джинси й синю джинсову сорочку.

— Ось, — сказав директор. — Знайомтеся. Це Серьога. Він вас скрізь поводить, — Іващенко озирнувся до свого супутника. — Дітлахам треба як слід оглянути територію. — Він осікся й одразу ж квапливо пояснив: — Кур’єри мають добре знати компанію. Аби розуміти, куди папери відносити.

Тим часом Серьога недбало перекинув жуйку від щоки до щоки й зарозуміло прочавкав:

— Я вам що, нянька Віка? — він намагався говорити басом, але голос постійно зривався на тонкий фальцет. — У мене й своя робота є!

— Бачив я твою роботу: кульку по екрану ганяєш. Хоч би гру якусь крутішу обрав, дурню, — відрізав Іващенко. — Роби, що кажуть, або геть звідси. Додому, до матусі. Ви з ним не панькайтесь, — з довірою звернувся він до Ірки, — а буде заважати — женіть геть. Можете заходити, куди заманеться. Я вам зараз дам універсальний ключ, він усі двері в компанії відмикає. — Директор поліз до сейфу й витяг звідти пластикову картку. — З ним навіть зовнішній турнікет розблокувати можна. Щоправда, охорона все одно зупинить, вони там день і ніч чергують.

— А навіщо нам ключ? Ми й без ключа… — Тетянка зарозуміло задерла голову, але Ірка відразу ж тицьнула її кулаком у спину, і подруга осіклася. Секунду подумала й, погоджуючись, кивнула: — Правильно, нам потрібен ключ. Для конспірації,— прошепотіла вона Ірці.

Та важко зітхнула. Не награлася ще Тетянка, будь-яке замовляння — радість, навіть на відкриття замків, яке доводиться на власній крові робити. Нічого, ось поколе собі пальці до живого м’яса — перестане від ключів відмовлятися. Ірка взяла пластиковий прямокутничок.

— Усі двері відмикає? А у вашого компаньйона такий був? — тихо спитала вона Іващенка.

— Аякже. Один у нього, один у мене, а це третій, запасний.

— Добре, годі тут базікати, — процідив Серьога і, човгаючи розтоптаними літніми туфлями, посунув до дверей. — Ходімо.

Друзі рушили за ним і пройшли в коридор, повз секретарку, що вся аж згорала від цікавості. Потім Ірка нерішуче спинилася. Юна відьма зовсім не уявляла, що робити далі. Вона категорично не вірила, що можна ось так от узяти й заробити шалену суму в півмільйона доларів. Але друзі твердо вирішили не відмовлятися від грошей, та й самій Ірці не хотілося відчувати себе матусиною донечкою, що все життя чекає, як гроші самі собою впадуть їй на голову. Вона роззирнулася навсібіч, розгублено прикидаючи, що тут, у цій корпорації, могло б допомогти їм у пошуках зниклих мільйонів.

— Значить так, Серього… — почала вона.

— Для кого Серьога, а для вас, дрібното, шановний Сергій Петрович, — відрізав пацан.

— Цікаво, ким шанований? — миттю обурився Богдан.

— Кого-кого, а тебе я вже точно навчу мене поважати. Гадаєте, якщо генеральний наказав, то я, дорослий дядько, дозволю різним там дітлахам собою командувати?! — грізно прогарчав Серьога. Точніше спробував прогарчати, бо голос у нього знову зірвався й останню фразу він майже провищав. Як цуценя, якому наступили на лапу.

Тетянка захихотіла:

— Тобі скільки років, дорослий дядьку? У десятому класі, мабуть? Або до одинадцятого перейшов?

— Я студент! — ображено схопився Серьога. — Перший курс! — І вже тихіше додав: — Вступив цього року… Тут у комп’ютерному відділку підробляю, молодшим програмістом, між іншим! Нав’язалися на мою голову, то слухайтесь! Швиденько розбилися на пари…

— Усі троє? — невинно поцікавилась Тетянка. Ірка відчула, що починає заводитись. Серьожині амбіції були зовсім недоречними й невчасними, а тут іще й Тетянка вирішила поприколюватись. До того ж, саме тоді, коли треба думати, як виконати замовлення Іващенка. Якщо вже вони за це взялися.

Серьога тим часом так розізлився, що аж щоки роздулися, обертаючи його на цілком сучасного, у джинсах і майці, сеньйора Помідора.

— Розумувати вдома будеш, — гаркнув він до Тетянки. — Я сказав, пошикувалися! — Він трохи подумав і додав: — Потилиця до потилиці. Чого стала, шикуйся за ним! — І він штурхнув Тетянку, змушуючи її стати за Богданом. — А тобі що, особливе запрошення потрібне? — звернувся він до Ірки. — Марш на своє місце! А ключ сюди давай, це тобі не іграшка!

Ірчине обурення сягнуло межі. Усе пасувало одне до одного: обіцяні величезні гроші, які не стільки вабили, скільки лякали її, чаклунське розслідування, що до нього не зрозуміло, з якого боку підступитися, і від якого її друзі аж ніяк не хотіли відмовлятись. А тут іще бозна-звідки взявся цей першокласник, тобто першокурсник, та ще й командувати намагається! Набрид!

Саме цієї миті Серьога, розуміючи, що Ірка не поспішає віддавати йому універсальний ключ, простягнув руку, збираючись просто-напросто витягти пластиковий прямокутник у дівчиська з кишені.

Ірчині очі знову перестали розрізняти кольори, немовби в ній, як у телевізорі, відключився тумблер кольоровості й залишились тільки білий і чорний кольори. Проте весь навколишній світ набув незвичайної виразності — Ірка бачила кожну найдрібнішу цяточку на стіні, кожну вибоїнку в підлозі. Тисячі нових, раніше ніколи не чутих звуків заполонили її слух, а рухи набули неймовірної швидкості. Їй здавалося, що Серьожина рука рухається невимовно повільно. Проте хвиля шаленого гніву охопила її майже миттєво, сповняючи рот клейкою гіркою слиною.

— Ти що, здурів? Будеш у мене по кишенях лазити? — гаркнула Ірка.

Обома руками вона з усієї сили штовхнула Серьогу до стінки. Відразу ж відскочила, побоюючись опору: він хоч і придуркуватий, але все-таки доволі великий. Ірка так і лишилася стояти, обома руками притиснувши невдаху-програміста до пластикової панелі коридору. Повільно поставивши передню лапу на горло людині, вона з цікавістю слухала, як та захрипіла. У Серьоги під кадиком з’явилася доволі велика, дуже красива крапля, вона наливалася, немов ягода соком, і нарешті, зірвавшись, скотилася вниз, у ямочку ключиці, й розпливлася по футболці.

Кров… — якось немов не про себе, а про когось чужого, подумав Серьога й опустив очі вниз, де велика лапа, впиваючись пазурами, повільно занурювалася в людське горло. Між іншим, у його горло.

Обличчя Серьоги, яке в Ірчиному некольоровому світі й так виглядало блідим, зблідло ще дужче й набуло трупного відтінку. Очі були розплющені так широко, немовби хотіли вистрибнути з очниць, подалі від цього нестерпного видовища. Губи заплямкали. Серьога хотів закричати, але не міг. Не мав голосу.

Що могло його так налякати? Ірка зиркнула на свою руку — і отетеріла. Бо зрозуміла — що! Відьма відчула, як під тонкою Серьожиною шкірою злякано тріпотить жилка. Та й сама тремтить, так само злякано. На мить у неї промайнула надія, що ці ось пазурі, зовсім не її рука, а чиясь чужа, чия завгодно, аби тільки не її! Але надія була марною. Кожен кіготь був прикрашений малюнком в японському стилі, зроблений гелевою ручкою.

— Ти… Пусти… Пусти!!! — голос нарешті повернувся до Серьоги, він відчайдушно загорлав і смикнувся, ледь не розпоровши собі горлянку об Ірчині кігті.

На щастя молодшого програміста, дівчинка встигла розтиснути пальці. Її наманікюрені кігті зблиснули в білуватому світлі коридорних ламп. Відьма сховала руки за спину…

Тремтячи, Серьога відскочив геть, наштовхнувся на Богдана… Хлопчак миттю штурхнув його на Тетянку.

— Таки справді здурів! Ти чого стрибаєш?!! — гаркнула Тетянка, коли очманілий від страху хлопець сліпо наткнувся на неї. І злякано змовкла.

Шия й підборіддя студента були немов у червоній хустці. Тонка ниточка крові сповзла на груди й ковзнула за комір сорочки…

— Я помираю! Я стікаю кров’ю! — прохрипів Серьога, хапаючись руками за горло.

— Не свисти! — наказала Тетянка.

Владною рукою вона взяла Серьогу за підборіддя й підняла йому голову. При цьому старанно робила вигляд, що не чує, як Ірка гарячково белькоче замовляння, аби спинити кров.

Тетянка провела долонею по його шиї. Хлопець у нестямі заверещав. А отетеріла відьмочка побачила, як на Серьожиному горлі швидко зникають чотири рівні довгі подряпини — неначе слід від удару лапи великого хижака.

— Ну, чого ти репетуєш? — старанно зберігаючи байдужо-презирливий тон, процідила Тетянка. — Нічого немає!

— Як це нічого немає?! Та вона мені ледве горло не розірвала! Це все вона! Вона зробила! У неї… У неї пазурі! — тремтячий Серьожин палець тицьнув на Ірку.

— Що ти верзеш?! — Тетянка рішуче обійшла переляканого програміста. — Ну й де? — долаючи Ірчин опір, вона взяла подругу за руку.

Прикусивши губу, Ірка насилу стрималася, аби не закричати. Зараз її подруга побачить, зараз…

— Де ті пазурі? Я тебе питаю, чокнутий! — процідила Тетянка.

Ірка мимохіть зиркнула на свою руку. Жодних пазурів не було! Звичайні нігті, ось навіть на великому пальці лак уже трішки зліз. Знайомий гелевий малюнок. Ой, а лак-то синій! Вона знову бачила кольори. І божевільний калейдоскоп нових звуків стих, немовби в її голові щільно зачинилися двері, залишивши за собою незвичні шуми й шерехи.

— Так, годі! То нас шикує, то корчить із себе ідіота! — напалася Тетянка на Серьогу. — Сам, мабуть, прищик роздер, коли голився!

— Нічого я не роздер, — відбивався Серьога. — Я ще не голюся!

Тетянчина фізіономія стала єхидною.

— То ти ще манюня? А як розкомандувався! Багато про себе думаєш! Роби, що тобі шеф наказав, а то миттю звідси вилетиш! Хочеш перевірити?

— Але в неї справді були пазурі,— жалібно мовив Серьога.

Усі дорослі понти крутого співробітника крутої компанії миттю з нього вивітрилися. Зараз він нагадував нажахану дитину й час від часу із острахом позирав на Ірчині руки.

— Якщо вже пазурі, то пильнуй, аби я тебе не розірвала, — відрізала Тетянка — Іди давай!

Невпевнено, шкопиртаючи на рівному місці, Серьога рушив уздовж коридору. Друзі попрямували за ним.

— Що це було? — прошепотіла Тетянка, коли Ірка порівнялася з нею. — Морок навела?

Ірка лише мовчки похитала головою. Її ще й досі трусило від пережитого жаху. Вона б і сама хотіла знати, що з нею сталося. І якщо це був морок, то як вона примудрилася замакітрити голову й самій собі?

Розділ 6

Інсталяція відьми

— Нові кур’єри. Наші нові кур’єри. Знайомляться з територією, — старанно белькотів Серьога у відповідь на зацікавлені погляди співробітників.

Вони йшли довгими коридорами, підіймалися й спускалися нескінченними сходами, зазирали в просторі світлі офіси, набиті людьми, що або справді були неймовірно заклопотані, або ж тільки старанно робили вигляд. Ірку ні на мить не полишало відчуття, що, можливо, співробітники цієї компанії справді працюють, а от їхня власна компанія — вона, Тетянка й Богдан — просто марнують час. Ну чого вони тут тиняються? Хочуть знайти утікача-компаньйона під столом у комп’ютерній залі? Або засікти його в черзі за пиріжками? Чолов’яга, певно, давно вже на Кіпрі, — а вони тут вештаються і створюють враження бурхливої діяльності.

— До конференц-зали підемо? — стомлено запитала Ірка, прочиняючи двері.

Друзі оглянули довгий стіл, ряди стільців уздовж стін. Конференц-зала була безнадійно порожня, заходити туди не було жодного сенсу.

— Добре, ходімо далі,— зітхнула відьмочка.

— Усе, — зловтішно повідомив Серьога. Він іще раз повернув, і перед друзями з’явився вже знайомий їм просторий хол, пропускний пункт і завішана колекційною зброєю стіна. — Ми обійшли увесь будинок, більше тут нема, на що дивитися! Ні, ну ще у дворі залишився вольєр із собаками…

Ірка наморщила носика.

— …і котельня, — закінчив Серьога. — Котельню дивитися будете?

— Будемо, мабуть, — невпевнено відповіла Тетянка.

Вона намагалася себе підбадьорити, хоча добре розуміла, що подорож по офісах була зовсім безглуздою справою.

— Почекає твоя котельня! — буркнув Богдан, що з вогником ув очах розглядав зброю на стіні. — Дай хоч хвилинку подивитися! — І він рішуче рушив у бік колекції.

— Агов, пацан, ти куди зібрався? — вискочив зі своєї скляної будки схвильований охоронець.

— Мені генеральний дозволив, — кинув Богдан через плече. — Можете подзвонити, перевірити.

— Ну що за діла! Мальку паршивому дозволив, а мені обіцяв руки повідривати, щойно до чогось торкнуся! — пробелькотів Серьога, заздрісно поглядаючи, як пальці Богдана повільними пестливими рухами торкаються то шабельного клинка, то пажної гарди.

— Ух ти, турецький, із двома клинками! — захоплено вигукнув хлопчисько і, не витримавши, зірвав із кріплень кинджал. З руків'я в різні боки стирчали два вигнутих леза.

— Ану поклади! Він же гострий! Без пальців залишишся! — закричав охоронець. — Це тобі не іграшка, з ним треба вміти поводитись!

— Уміти? — перепитав Богдан, і на його губах з’явилася замріяна посмішка.

Здвоєний кинджал у його пальцях розвернувся й… закрутився так швидко, що його клинки злилися, обернувшись на блискучий смертоносний пропелер. Немовби сам по собі пропелер перелетів із правої руки до лівої, а потім знову до правої. Богдан різко викинув руку вперед, і кинджал застиг, грізно наїжачившись лезами.

Серьога лише здивовано присвиснув. А охоронець уважно глянув на Богдана і, заблокувавши турнікет, теж рушив до стіни.

— А так можеш? — він зірвав зі стіни довгий мисливський ніж, і важкий клинок запурхав у нього в руках, ковзаючи між пальцями, проходячи лезом уздовж зап’ястка й впиваючись у долоню важким руків’ям.

Богдан лише посміхнувся. Його клинок злетів, закрутився й упав прямісінько в підставлену долоню, потім знову перелетів із руки в руку й хвацько закрутився навколо зап’ястка…

— А це бачив? — збуджено спитав охоронець, показуючи на дворучник. — Нове надходження! Уявляєш, шеф десь у Карпатах знайшов, він ледь не в сільському сараї валявся! Такий меч! Мабуть, якомусь польському лицарю належав, як у фільмі про Богдана Хмельницького «Вогнем і мечем»! Там іще такий пан Потбийп’ятко був, то він дворучником три голови одним махом зносив. Цим мечем можна лицаря в повному обладунку від маківки до сідла розвалити!

Пальці Богдана благоговійно зімкнулися на руків’ї:

— Мені такий навіть не підняти, — прошепотів він.

— Мені теж, — буркнув Серьога, із заздрістю поглядаючи на Богдана, що прилип до меча.

— А тобі й не треба! — відрізав охоронець. — Ти, навіть якщо й піднімеш, то сам собі ноги повідрубуєш на фіг! Тут потрібна людина, що на цьому тямить. Бачиш темні смуги вздовж клинка? — Він знову переключився на Богдана. — Це від проковування…

— Ну все, знайшли спільну мову. Тепер це надовго, — Тетянка смикнула подругу за руку. — Доки вони тут втішаються, ходімо зазирнем у компаньйонів кабінет. Без свідків.

— Навіщо? — знизала плечима Ірка. — Усе одно жодних ідей.

— У тебе жодних, а в мене — цілий вагон! Ну, принаймні одна точно є, — і, злодійкувато озирнувшись на захоплених зброєю чоловіків, Тетянка прослизнула назад до коридору. Ірці нічого не залишалося, як піти за нею.

Тетянка зупинилася біля дверей із написом «Заступник генерального директора» й засунула універсальний ключ в щілину. Замок клацнув, і дівчатка обережно зайшли досередини, а потім завмерли, прислухаючись. Десь удалині їм почувся легкий шурхіт. Чи то миша пробігла (цікаво, у них у корпорації є миші?), чи то просто протяг. Усе стихло.

— То що за ідея? — спитала Ірка.

— Вона в мене давно з’явилася, але тільки зараз як слід проклюнулась, — Тетянка взялася за голову, неначе та була величезним яйцем, а думка — пташеням — І чого ми з тобою зациклились на цьому пошуку з дзеркалом, так, наче інших замовлянь нема? Пригадуєш, у зошиті твоєї бабусі написано, що про людину можна багато чого дізнатися, якщо розпитати річ, яка йому належала!

Ірка насупилась, намагаючись згадати. А й справді, таке замовляння було, але яка з нього користь? Адже їм гроші треба знайти, а не з’ясувати, якою людиною був компаньйон. І так зрозуміло — дуже підступний типчик!

— Як же ти не розумієш! Речі знають дуже багато про людей! Не тільки про те, що вони роблять, але й про те, що вони замислили! Якщо вдало підібрати річ, таку, щоб людина нею часто користалася, можна легко дізнатися про її плани! Як пощастить — то ми з’ясуємо, де він збирався сховатися після крадіжки!

— Тоді нам потрібен його капелюх, адже він найближче до голови! — пробелькотіла Ірка. А голова в Тетянки все-таки варить, ця ідея цілком могла спрацювати!

Ірка зацікавлено роззирнулася навсібіч, думаючи, що б іще таке могло підійти для замовляння. На відміну від кабінету Іващенка, тут не було жодних антикварних штучок, усе взагалі було просто й порожньо.

Робочий стіл, незмінний комп’ютер, пластикові стелажі з папками та пара крісел. Жодних дрібничок, фотографій у рамочках, особистих речей.

— Або він усе сховав перед втечею, — гмукнула Ірка, — або ж був дуже дивною людиною.

— Нічого підходящого! — відгукнулася Тетянка. — Така класна ідея пропадає!

— Чому ж це пропадає? Однією річчю він точно часто користався, — й Ірка кивнула на цю саму річ.

— Комп’ютер? Ти пропонуєш розпитати його комп? Та ти що? Жодна відьма ніколи не намагалася поговорити з персоналкою! — схоже, Тетянка серйозно злякалася.

Ірка лише знизала плечима:

— Ну то й що? Вони не намагалися, а ми спробуємо. Нам-то точно все одно, ми з тобою це замовляння жодного разу не накладали, то яка різниця, з чого починати? Хай буде комп’ютер. Адже гроші він через комп’ютер переказав, мабуть, через оцей самий. А раптом нам пощастить побачити, куди він їх заховав? Або ж комп’ютер видасть нам новий код. Ну то що, пентаграму креслити будемо?

Покректуючи й повзаючи по підлозі з лінійкою, дівчатка за п’ять хвилин змогли накреслити рівний п’ятикутник. Крейди в столі не знайшлося, тож довелось скористатися яскраво-червоним маркером, і тепер Ірку трохи непокоїла думка, а чи не перепаде їм за зіпсований ламінат. Але замовляння треба було випробувати прямо зараз, негайно, доки сумніви не підточили їхню рішучість. Дівчатка поставили комп’ютер посередині пентаграми.

— Вмикати будемо? — спитала Тетянка.

Ірка замислилася.

— Вимкнений комп’ютер — це не комп’ютер — нарешті вирішила вона. — Будемо.

Вони встромили вилку в розетку, й обидві нерішуче застигли.

— Здається, річ потрібно взяти в руки, — пробелькотіла Ірка. — А що брати, сам комп’ютер, чи монітор? Чи просто мишку взяти?

— Найкраще триматися за з’єднальний порт, — зненацька вирішила Тетянка й тицьнула кінчиками пальців у порожній USB-порт. — А ти давай по-простому, через мишку й екран. Підстрахуєш мене.

— Може, навпаки? — засумнівалася Ірка. — Ти на комп’ютерах краще тямиш.

— Я ж і кажу, — підтвердила Тетянка. — Якщо вийде, я хоч зрозумію, що він мені розповідає. Гаразд, годі зволікати. Робити, так робити.

Ірка натиснула кнопку. Комп’ютер тихо загудів, розігріваючись. Обидві відьми схилили голови й дружно забелькотіли:

— На одвірку світленька стоїть, у тій світлоньці тисові столи, а по тих столах гарні речі лежать, а ті речі майстер робив, а ті господарю служили, господаря доглядали, за господарем підглядали…

Екран монітора засвітився. Тетянку неначе з усієї сили смикнули за руку. Вона зойкнула, їй здалося, що задня стінка комп’ютера раптом здригнулася, посунулась… і її пальці легко увійшли в порт з’єднання, немов він саме для них і був призначений; Дівча мимохіть спробувало витягти руку…

— Ірко! — чомусь пошепки гукнула вона. — Мене всередину затягло й не відпускає.

— Напис з’явився, — теж пошепки відповіла Ірка. — «Виявлено новий пристрій».

— Серйозно? — Тетянка перехилилася через монітор і зазирнула в екран. — Здуріти! — вона зиркнула на свої пальці, що буквально вросли в порт.

— Слухай, давай зупинимось! — почала благати Ірка. — Щось мені все це не подобається! Ну його до біса, Іващенка з його мільйонами!

— Його мільйони — будь ласка, а наш відсоток — це вже пробачте, — рішуче відрізала Тетянка. — Працюймо далі.

Вони схилили голови, і речитатив полився знову: «Річ добра, річ гарна, усе мені розкажи, про господаря розповіси, що я хочу знати, що бажаю слухати…».

Комп’ютер загув голосніше, і черговий напис повідомив, що «ведеться тестування нового пристрою». Тетянка знову скрикнула. Її очі лишилися широко розплющеними…

— Ірко, він мене… Він мене тестує!

Тетянка відчувала, як щось зовсім інакше, абсолютно незбагненне зазирає в її голову, як часом із вулиці можна зазирнути в прочинене вікно будинку. А потім це інакше почало гортати її, немов книгу, переглядаючи кожен рядок і щось копіюючи в себе. Одночасно в саму Тетянку почала проникати нова інформація. Але відьмочка не розуміла нічого з того, що їй повідомляв комп’ютер. Інформація пролітала мимо, оминаючи свідомість й усотуючись прямо в пам’ять.

«Потрібно встановити драйвер. Продовжити установку?»

— Тетянко, давай припинимо установку. Тобто, замовляння! — вкотре почала благати Ірка.

— Це ще для чого? Поки що немає жодних проблем, — Тетянка намагалася говорити впевнено, але голос у неї мимоволі тремтів.

— От саме й воно, що поки… — не погодилась Ірка, але подруга не дала їй доказати.

Знову перехилившись через монітор, вона просто стисла Ірчині пальці на мишці, змушуючи її натиснути клавішу. Пальці зімкнулися, стрілка курсору торкнулася кнопки «Далі».

Рамочка з довгою безбарвною смужкою розтягнулася вздовж екрана й почала поступово наливатися синім кольором, а під нею цифри відсотків повільно змінювали одна одну — почалася установка. І тоді Тетянка закричала втретє. Її дикий крик відбився від стін і вихлюпнувся в коридор.

Щось увійшло в її мозок, владно розштовхуючи на всі боки її власні спогади й думки, і по-хазяйськи влаштовуючись у її пам’яті та свідомості. А все, що споконвіку було в ній самій, сумне й радісне, страшне й смішне — її відьмацтво, вічне бажання схуднути, дружба з Іркою, сварки з Богданом, спогади про подорож з батьками на море, — усе неначе подвоїлося, створило свою копію. І ця копія полинула геть, зі страшним болем вириваючись із Тетянчиної свідомості. У її мозку розтягувалися, тоншали і з гучним скляним дзенькотом лускалися з’єднувальні ниточки. Тетянка спробувала втримати свою копію в собі, але те, що тягло її геть, виявилося сильнішим. Копія невблаганно вислизала. Тетянка відчайдушно застогнала:

— Ірко! Ірко!

— Усе, усе, я відключаю! — закричала до смерті налякана Ірка й схопилася за мишку.

Але перш ніж вона встигла клацнути по клавіші, установка раптом завершилася сама собою. Цифри перестали блимати. Комп’ютер, здається, замислився. І в Ірки від жаху перехопило подих. Посеред екрана засвітився напис: «Виявлено новий пристрій». Мишка м’яко прогнулася під Ірчиними пальцями, і дівча побачило, як її долоня повільно, неначе в болото, занурюється в пластик маніпулятора, зливається з ним, і ось уже вона всередині по самий зап’ясток…

— Та що ж це таке! — нестямно завищавши, смикнулась геть Ірка. Дріт напнувся, але мишка тримала міцно, не дозволяючи «пристрою» втекти. — Навіть миша на мене визвірилася!

Ірчин мозок відчув перший легкий дотик чогось стороннього.

Подруги закричали в два голоси.

Гучно грюкнувши об стіну, прочинилися двері.

— Ви що, подуріли?! На всю компанію галасуєте!! — гаркнув Богдан. — Ох, ні фіга собі! Ірко, а що це в тебе на руці?

— Вимкни! — закричала Ірка. — Вимкни його негайно!

— Кого? — отетеріло перепитав Богдан.

— Комп’ютер, ідіоте! Він нас зараз… заінсталює! — вигукнула Тетянка. У неї в голові стався ще один вибух нестерпного болю: її копія відірвалася від оригіналу.

— Не хочу на диск С, не хочу! — заверещала Ірка, побачивши новий напис на моніторі.

Вона почала гарячково гамселити по кнопці відключення… При кожному ударі комп’ютер тихо попискував, але… не відключався.

— Завис! — зраділа Ірка. В її очах зблиснув вогник надії… і відразу ж згас.

Комп’ютер укотре запищав, хрокнув, діловито загув і почав вимагати драйвер для нового пристрою.

Ірка бачила, як Тетянка ще раз безуспішно спробувала вирватись із полону комп’ютерного порту, а потім тихо й безнадійно заплакала. Так плаче цуценя з перебитою лапкою, що через власну дурість потрапило в капкан для величезного вовка-лобаня.

— Та зроби ж щось, Богдане!!! — несамовито закричала Ірка, знову зачувши сторонній дотик до свого мозку. Дівча відчуло, що її зараз знудить, настільки мерзенним видався їй цей обережний дотик.

Оговтавшись, Богдан стрибнув уперед. До розетки, з якої стирчав комп’ютерний дріт.

Але його стрибок спинила невидима перешкода, об яку Богдан вдарився всім тілом. Тетянка знесилено заплющила очі й упала біля комп’ютера на коліна.

— Пентаграма! — ледь чутно прохрипіла вона. — Доки діють чари… Вона нікого в себе не впустить!

Біля самісінького краю накресленого червоним маркером п’ятикутника бився в прозору стіну Богдан, щосили намагаючись дістатися до комп’ютерного шнура.

— Ось ви де! — у двері просунулася Серьогина фізіономія. Звичне роздратування й невдоволення життям на його обличчі миттю змінилося на неймовірний подив, коли він побачив на підлозі пентаграму, Тетянку, яка принишкла біля комп’ютера й Богдана, котрий щосили бився об невидиму стіну. Але подив майже враз поступився місцем переможній міні — його погляд впав на Ірку, в якої замість зап’ястка тепер була комп’ютерна мишка. — Я знав, що в неї з руками щось не те! А ви кажете, прищик!

— Ти! — прогарчав Богдан, припинивши битися об нездоланні грані пентаграми. — Саме ти мені й потрібен! Де у вас рубильник? Або щиток? Ну що-небудь — електрику в цій кімнаті вирубити! Скоріше, а то дівчатка можуть зовсім загинути!

Серьога глянув на Богдана, на дівчаток, а потім на його губах розквітла глузлива посмішка:

— Зовсім-зовсім? Ой як цікаво! — мовив він і розслаблено прихилився до одвірка. — От тільки я не зрозумію, чого б це їм гинути. Може, ти перебільшуєш, га, хлопчику? Я через твої дитячі іграшки світло відключу, а в нас це не схвалюють… Навіщо мені неприємності?

— Так, чого ти хочеш? — крізь стиснуті зуби буркнув Богдан, поглядаючи на знесилених дівчаток. Тетянка, здається, вже взагалі знепритомніла. Ірка ще намагалася боротись, але комп’ютер, що набирав обертів, не звертав на її зусилля жодної уваги.

— Ну-у… — повільно сказав Серьога. — Для початку хай вона, — він показав на Ірку, — визнає, що мене подрала, скалічила й узагалі хотіла вбити! Привселюдно! Свідків я зараз приведу…

Богдан зрозумів, що це кінець! Доки Серьога буде бігати за своїми свідками, чортова машина (Богдан ніколи не довіряв комп’ютерам!) зробить з дівчатками щось страшне! Залишався останній, екстренний спосіб! Не хоче Серьога важіль повернути — от і добре! Зрештою, мало хто може встояти проти гарного клинка! Богдан висмикнув з-за пояса дволезовий кинджал.

Подвійний клинок холодно зблиснув у Серьоги перед очима. Хлопець хрокнув, неначе вдавився. А хлопчисько з кинджалом круто розвернувся на каблуках. Стрибнув до стіни… Відточене до немислимої гостроти лезо з хрускотом увійшло в гіпсокартон і наскрізь прошило перегородку біля розетки. Немов божевільний, Богдан накинувся на стіну. Він рубав її як одержимий, ще й ще. Аж доки не побачив вузол сплетених електродротів.

— Ай!!! — коротко скрикнув хлопчак і з розмаху рубонув кабель.

Зі стіни вихопився яскравий феєрверк іскор! Ударом струму Богдана відкинуло на підлогу, а кинджал відлетів убік.

Зображення на екрані монітора неначе сплющилось, стиснуте пітьмою, і зникло. Тихе гудіння стихло. Комп’ютер згас. Із сусідніх офісів залунали обурено-розчаровані крики співробітників і надривний писк джерел безперебійного живлення.

Розділ 7

Біганина по сліду

— Добре, що в нього руків’я зі шкіряною обпліткою, — пробелькотів Богдан, зводячись. — А то б мені кінець! Уміли ж робити в старовину! — він вдячно погладив почорнілий клинок, але відразу ж відсмикнув руку. Кинджал був іще теплий.

Непритомна Тетянка лежала поруч із комп’ютером. Пальці її руки розпухли й почервоніли. Ірка замислено глянула на свою подряпану руку, уламки пластику, залишки комп'ютерної мишки… Гучно затупотівши, повз них пробіг Богдан. Ірка провела хлопця здивованим поглядом, бо той нісся прямісінько до Тетянки! Підхопивши дівча під руки, він витяг її з пентаграми, притулив до стіни й поплескав по щоках.

— Тань, Танечко, ну ти чого, га? — жалібно белькотів він.

Підхопившись, він кинувся до холодильника в кутку, витяг величезну пляшку мінералки, відкрутив кришку, обдавши шипучим струменем себе й усе навкруги, а потім почав тицяти горлечком пляшки Тетянці в губи. Вода лилася через край, намочивши Тетянчину майку. Дівча раптом сильно закашлялося й відіпхнуло пляшку геть. Та, глухо гепнувши, впала поруч. Вода забулькотіла й полилася через горлечко, підмочуючи Тетянчині джинси, аж дівчина одним стрибком схопилася на ноги:

— Для чого ти мене поливаєш, недоумку, я тобі не квіточка! — закричала вона.

— Це точно! — миттю погодився Богдан. Страдницький вираз ураз злетів із його обличчя. — Квіточки вони легкі, тендітні, не те що дехто! Я, доки тебе допер, думав, що руки пообриваються! Зад від’їла, мабуть, на цілий центнер!

— Та ти… Та я… Та я всього сорок кілограмів важу! — закричала Тетянка.

Ірка ліниво подумала, що подруга видає бажане за дійсне. Сорок кіло важить сама Ірка, а Тетянка все-таки товстіша буде. Саме тут ноги в Ірки підкосилися, і вона безсило стала рачки.

Стояти на чотирьох кінцівках виявилося напрочуд зручно. Світ набув нормальної, звичної стійкості, запаморочення минуло, зникли дзенькіт у вухах і туман перед очима. Від слабкості не залишилось жодного сліду, навпаки, м’язи налилися силою. Ірка навіть не підозрювала, що можна бути такою сильною та здоровою. Вона відчувала кожну жилочку в своєму тілі, і все це разом дарувало відчуття сили. Світ навколо став виразним і… знову безбарвним.

І саме цієї миті Серьога знову відкрив свого рота.

— Майно компанії псуєте?! — закричав він, показуючи на роздовбану стіну й заглухлий комп’ютер. — Підлогу розмалювали, воду розлили! От зараз генерального як покличу! А заодно розкажеш йому, хто тобі дозволив кинджал зі стінки зняти!

Богдан ніяково затупцяв з ноги на ногу й почервонів:

— Я б назад повісив, присягаюся! Перед відходом повісив би! Я ж із території нічого не виносив! Це тільки доки ми тут… Помилуватися.

— Службі безпеки поясниш! — зловтішно мовив Серьога. — Ну й народ! Якби дворучник підняти зміг, його б, мабуть, теж стирив!

Богдан почервонів ще дужче — схоже, гидкий молодший програміст таки мав рацію. А Ірка розлютилася. Будуть тут різні шантажисти паршиві на її друга' наїжджати!

Вона звела голову, розглядаючи Серьогу знизу вгору. Хлопець раптом злякано осікся й позадкував. А Ірка неквапом рушила до нього. Як була, на чотирьох. Зводитися на ноги в неї не було жодного бажання, зненацька виявилось, що так вона рухається швидше, прямо стелиться над підлогою. От тільки дивне поцокування трохи її бентежило — Ірка ніяк не могла зрозуміти, звідки воно долинає.

— То в чому я б мала зізналася, та ще й при свідках? — поцікавилась вона, зупиняючись навпроти Серьоги. (Цокання стихло. Дивно.) — Що я тебе подрала? Скалічила? Навіщо ж зізнаватися! Я зараз докази залишу. Наочні.

Зігнувши лікті, Ірка майже припала до підлоги. Її верхня губа зловісно піднялася… З горла вирвалось глухе гарчання. І в такт цьому гарчанню закричав Серьога. З його грудей вирвався пронизливий крик, хлопець розвернувся й довгими заячими стрибками помчав уздовж коридору. Ірка розчаровано чхнула: сама винна, треба було не базікати, як то полюбляють робити люди, а відразу ж хапати мерзотника за вуха чи горлянку та гамселити його об землю, аби він віддав Богові душу! А тепер що — утік. Наздогнати, звісно, не фокус, але гнатися за такою паршивою дичиною — тільки псувати репутацію мисливиці. Ірка гордо розвернулася й навіть хотіла на знак свого презирства пошкребти навздогін утікачу задньою лапою… аж раптом вона побачила, що на неї дивляться дві пари зовсім божевільних очей.

Однаково прилипши до стіни, Богдан і Тетянка міцно трималися за руки… і дивилися на Ірку.

— Ви чого? — загарчала на них Ірка, Богдан лише мовчки ковтнув слину, А Тетянка тремтячим голосом поцікавилась:

— Ірко-о… А ти якою зубною пастою користаєшся?

— Якою ще пастою? — сторопіла Ірка… і тут помітила своє відображення в темному екрані комп’ютера. Обличчя як обличчя, все начебто звичайне… От тільки зуби… На темному тлі її відображення з-під піднятої верхньої губи виблискувала пара міцних, гострих іклів!

Дівча з розмаху сіло на власні п’ятки.

— Обертаюся на вампіра, чи що? — вона запустила палець за щоку й почала обмацувати зуби. Зуби були як зуби, нічого дивного. Ірка нахилилася низько-низько, майже торкаючись носом темного монітора, і розтягла губи якомога ширше. Іклів не було. Тобто звичайні, слабенькі людські клики нікуди не поділися, а от ті, моторошні, безслідно зникли. Та й чи були вони?

Ірка замислено нахилила голову набік. І миттю забула про ікла, про нажаханого Серьогу, про все-все!

— Тетянко! Богдане! Гляньте! Тут на клавіатурі щось є,— тихо гукнула вона.

Усе ще із острахом поглядаючи на подругу, Тетянка підійшла й прикипіла очима до клавіатури.

— Кнопки, трішки пилюки… — почала коментувати відьмочка.

— Ну як же ти не бачиш! — урвала її Ірка.

Для неї клавіатура була схожа на багатошарове желе. Згори тоненький-тоненький, такий знайомий прошарок — сама Ірка, її безуспішна спроба за допомогою чаклунства розпитати комп’ютер. Нижче був другий, такий самий тонкий і теж знайомий шар. Ірка точно знала, що він належить Серьозі. Молодший програміст напевне торкався начальникового комп’ютера. А далі — густий, немов кисіль, ішов основний прошарок. Сама не розуміючи чому, Ірка була абсолютно переконана, що це слід зниклого компаньйона. І цей слід був скрізь! Він, неначе скло, вкривав стіл, схожий на товсту подушку, лежав на кріслі, ховався по кутках кабінету, струменів уздовж підвіконня, тягнувся по стінах і зникав під дверима. Він був сильний і свіжий. Ірка закрутилася від збудження, слабко поскиглюючи й чомусь вводячи Тетянку й Богдана в повний ступор.

— Компаньйон! Він тут, тут і там! Він тут скрізь був! І пішов за двері! — уривчасто промовила Ірка.

— Нічого не бачу! — дивлячись на подругу широко розплющеними очима, пробелькотіла Тетянка.

І тут Ірка зрозуміла, що такий виразний слід вона теж не бачить. І не чує. Вона сприймає його якось інакше, хоча зовсім не може збагнути, як саме. Але це не має значення. Головне, що слід усе-таки є, а отже, по ньому можна йти.

— Друзі, не знаю, як я це відчуваю, але наш компаньйон-утікач залишив за собою дуже чіткий слід. Треба подивитися, куди він тягнеться, а раптом хоч щось зрозуміємо, — швидко пояснила Ірка й поспішила до дверей. — Ну, чого поставали, ходімо швидше! — крикнула вона на друзів, котрі трохи завагалися.

— Ти що, і до коридору так вийдеш? — із зніяковілим смішком спитала її Тетянка.

Ірка опустила голову, оцінюючи свій вигляд, а потім зазирнула сама собі через плече.

— Я що, погано вдягнена? — невдоволено поцікавилась вона. — Так би й сказала відразу, коли з дому виходили!

— Ти нормально вдягнена, — переконливо відповіла Тетянка. — Тільки от розумієш… Ти на чотирьох ходиш.

Ірка ще раз уважно оглянула саму себе, почервоніла й швидко підхопилася на ноги.

— Авжеж, звичайно… Чого це я… Якось так… — ніяково забелькотіла вона.

Стояти на двох ногах було незручно, втома й слабкість одразу ж нагадали про себе. Та й слід тягся внизу, біля самісінької підлоги, і, щоб відчути його, доводилося повсякчас нахилятися.

Намагаючись не озиратися на принишклих друзів, Ірка вибралася до коридору. На порозі кабінету слід компаньйона-утікача вже нагадував не желе, а купу сплутаних макаронів. Сплітаючись у густе мереживо, лінії сліду тяглися то з коридору в кабінет, то з кабінету в коридор, і їх було неймовірно багато. Ірка присіла навпочіпки й замислилася. Нарешті дівчинка збагнула: деякі з ліній були давніші, вони немов вицвіли й розмилися. А сліди, залишені пізніше, здавалися більш виразними. Ірка обрала серед них найчіткішу лінію — саме вона тяглася з кабінету до коридору. Під Тетянчиним схвильованим поглядом, насилу впоравшись із бажанням знову стати рачки, Ірка рушила слідом за лінією.

Трійця знову кружляла корпорацією. Слід звивався по коридорах, іноді взагалі зникав, але відразу ж поновлювався. Пригнувшись до підлоги, Ірка мчала за цим слідом, а друзі поспішали за нею. Співробітники компанії, які зустрічалися їм на шляху, проводжали нових кур’єрів здивованими поглядами.

Друзі знову вибігли до холу. Слід перетинав його наскрізь, пірнав під турнікет і ховався за ним. Ірку не цікавило те, що відбувається навколо, й вона помчала туди.

— Дівчинко, туди не можна без пропуску! — укотре закричав охоронець. — Та що ж це за діти такі нав’язалися на мою голову!

Турнікет брязнув, ледь не відбивши Ірці носа. Не марнуючи час на пояснення, дівча вихопило з кишені універсальний ключ і на бігу провело ним по замку. Турнікет прочинився. Не відриваючись від сліду, Ірка попрямувала до заскленого виходу.

— А вас не пущу! — у розпачі кричав позаду охоронець. Тетянка щось йому відповідала, але він не припиняв репетувати. — Куди тікаєте? Стирили щось? І подружку свою поверніть! Агов, ти, негайно назад, я твоїх спільників зловив!

— Ми не злодії, не смійте нас звинувачувати! А ще зброєю цікавиться! — обурено вигукнув Богдан.

Ірка розуміла, що бажано б було повернутися, але слід манив за собою, кликав, обіцяв… здобич. Тобто розгадку, звісно. Нічого, зараз вона швиденько з ним розбереться й назад! Пригнувшись, аби не втратити сліду, Ірка помчала ще швидше.

— Сті-і-ій! — закричав охоронець.

Слід тягнувся крізь засклений вхід. Ірка раптом відчула, що там, прямісінько за прозорими дверима, на неї чекає хтось потрібний, важливий, знайомий. У тому, хто був за дверима, було щось напрочуд рідне. Вона щосили штурхнула стілець… і в’їхала головою в чийсь твердий, наче дошка, живіт. Ґудзик міліцейського мундира подряпав Ірці лоба. Чоловік глухо хекнув і міцно схопив Ірку за лікті. А потім підняв так, що її очі опинилися на рівні справді дуже знайомого обличчя.

— Куди розігналася, сестричко? — глухо буркнув міліцейський майор і посміхнувся своєю вовчою усмішкою. — Гадаєш, Ментівський Вовкулака може проґавити такий чіткий слід? Я його зачув ще тоді, щойно мене генеральний найняв. А користь із того яка?

Розділ 8

Про що говорять собаки

Позаду почулося тупотіння черевиків.

— Добре, що ви її затримали, майоре! — підлетів іззаду охоронець і схопив Ірку за плече.

Продовжуючи тримати дівча над землею, майор акуратно вийняв її плече з руки охоронця, обережно поставив Ірку на підлогу й навіть поправив на ній сорочку.

— Не затримав, а притримав, аби дурниць не накоїла! — повчально пояснив він охоронцю. — Ти друзів її відпусти. — Ментівський Вовкулака кивнув на Тетянку й Богдана, котрі застрягли за турнікетом. — Хай сюди йдуть, мені з ними поговорити треба.

— Без підписаного пропуску не можна, — ще й досі упирався охоронець.

— З міліцією скрізь можна, міліція — сама по собі пропуск, — авторитетно пояснив майор. — Давай, давай, відчиняй.

— А ви цих дітей точно знаєте? — майже жалібно спитав охоронець, коли Тетянка й Богдан, гордо задерши носи, крокували повз нього.

— Дівчаток ще й як знаю, — погоджуючись кивнув майор, — а от хлопчака вперше бачу, — і було в його словах, а точніше в тоні, щось напрочуд образливе. Немовби старий перевертень одним махом відокремив себе й відьом від звичайнісінького хлопчиська, котрий випадково опинився в їхній незвичайній компанії.

Богдан ображено засопів. Але найцікавіше було те, що Тетянка теж образилася на майора.

— Богдан — здухач! — хоч і пошепки, щоб не почув охоронець, якого роздирала тривога й цікавість, палко сказала вона.

— Ух ти! — Ментівський Вовкулака зиркнув на Богдана з повагою. — Воїн сновидінь? Наша людина! А ти який здухач — мечоносець?

— Н-не знаю, напевно… — мовив Богдан. — А які бувають?

— Це від людини залежить, — знизав плечима перевертень. — Я одного здухача знав, він у своєму денному житті дуже любив рибу ловити. То коли він з тіла виходив і на герць вирушав, тобто на діло, погань усіляку ганяти, він веслом орудував. Величезним таким веслищем…

Продовжуючи розповідати, майор пройшов у скляні двері й тицьнув пальцем у землю.

— Ось він, твій слід, зникає,— сказав вовкулака Ірці. — Тут наш підозрюваний сів у таксі й зник, розчинився. Він заздалегідь готував утечу, я хоч і неофіційно розслідування веду, а дещо з’ясував. Він замовив одразу три квитки, на різні рейси: до Відня, Тель-Авіва й Франкфурта. І жодним не скористався. Схоже, якось інакше драпонув, можливо, автомобілем.

— Але кордон він ніде не перетинав. В усякому разі, за своїм паспортом, — раптом неживим, якимось механічним голосом сказала Тетянка.

— А ти звідки знаєш? — вчепився в неї майор.

Тетянка піднесла тремтячі руки до голови:

— У мене в пам’яті записано.

— Невже комп’ютер сказав? — зойкнула Ірка.

Тетянка кивнула:

— Доки ми замовляння читали, я весь час думала, яким же чином компаньйон утік і де він зараз може бути. Схоже, при обміні даними комп’ютер автоматично відповів на запит і записав цю інформацію мені в пам’ять!

— І що він іще записав? — Ментівський Вовкулака не зовсім розумів, про що говорять юні відьми, але він був насамперед ментом, а вже потім перевертнем, і звик миттю отримувати інформацію, корисну для розслідування.

— Не знаю, — розгублено мовила Тетянка. — У мене й це саме якось спливло, коли ви сказали, що компаньйон змився.

— А ти ще зі мною поговори. Дивись, знову щось спливе, — лагідно запропонував майор.

— З якого це дива? — з підозрою примружилася Тетянка. — Ви своє розслідування вже провели й нічого не знайшли. Тепер Іващенко найняв нас, і ми вже якось самі розберемося.

— Сучасні діти — це таки щось! — похитав головою майор. — Ти їм життя рятуєш, і от така за це подяка! Та якби не я, ви б зараз у шлунках песиголовців розбиралися!

З острахом зиркнувши на Ірку — а раптом у подруги станеться черговий напад шляхетності — Тетянка пішла в зустрічну атаку:

— Це сучасні дорослі — щось! Так і хочуть на дитячій праці заробити! А того разу ми вам віддячили. Хто вам цілу юрбу бандюків здав? Вас, здається, на підполковника подали?

— Та вони з мене ледь шкуру не спустили, бандюки ваші! І моє подання на підполковника ще тільки до міністерства пішло, — буркнув майор.

До Ірки раптом знову повернулася втома. Вона чомусь була впевнена, що знайдений нею слід одразу ж виведе її на втікача-компаньйона, і можна буде, нарешті, закінчити цю справу! А виявилося, що слід і без неї давно знайшли, і нікуди він не веде, і знову все треба починати спочатку, а їхньому чаклунському розслідуванню немає ні кінця, ні краю. А тут іще й майор з’явився. Взагалі-то, варто було б із ним співпрацювати, а не конкуренцію тут влаштовувати, а тепер вовкулака точно на них образився. Але якщо Ірка зараз запропонує йому співробітництво, тоді образиться Тетянка. Знову скаже, що Ірка — як розпещене дитятко, не хоче сама про себе подбати. Як не крути, усе погано! Замкнуте коло.

— А куди веде інший слід? — спитала Ірка, намагаючись розрядити ситуацію.

— Який іще інший? — здивувався майор.

— Ось цей! — Ірка тицьнула на ще одну, немовби пунктирну, лінію, яка тяглася з порожнечі (схоже, тут зниклий компаньйон виліз із машини) і знову пірнала у двері корпорації.— Який назад веде!

— Назад? — майор нахилився, роздув ніздрі, неначе збирався втягти в себе дрібний пил на бетонних плитах біля входу. — Немає тут ніякого зворотного сліду!

— Як же нема, а це що? — Ірка теж нахилилася й… чорно-білий світ раптом знову вибухнув розмаїттям кольорів, проте обриси навколишніх предметів утратили свою незвичайну чіткість. А сліди зникли, немовби їх і не було. І перший, чіткий, що вів геть від корпорації, і другий, пунктирний, котрий або був насправді, або ж привидівся втомленій Ірці.

— Справді немає,— погодилась відьма. — Я на картах нашому втікачеві ще одну, вечірню дорогу викинула, то тепер вона мені скрізь і ввижається. Я взагалі не дуже розумію, як саме я сприймаю цей слід. Не очима, не вухами…

Вовкулака з посмішкою глянув на Ірку.

— Просто молода ще ти! Сама себе не знаєш. Нюхом ти його відчуваєш, сестричко, нюхом, а чим же ще!

Ірка розгублено торкнулася кінчиками пальців свого носа — а нюх тут до чого? І раптом зрозуміла. Невже майор хоче сказати, що слід, за яким вона йшла весь цей час, сприймаючи його невідомо як, це був запах? Ні, але ж запахи зовсім не такі! Вони не бувають такими насиченими, майже відчутними, такими чіткими й окресленими, немовби ти їх бачиш! Запах, яка гидота! Вона що, з глузду з’їхала, зовсім незнайомого дядька-втікача нюхати! Пахне він тут, розумієш, на цілий будинок! Пристойні люди дезодорантом користуються!

Усе, що відбувалося, Ірці категорично не подобалося. Слід було визнати, що тут, у стінах корпорації Іващенка, з нею почало відбуватися щось украй дивне. А в чому річ — у самій Ірці, чи в затіяному ними розслідуванні — розбиратися не хотілось. І шалених грошей теж не хотілося: ні раніше, ні зараз. Хотілося миттю потрапити додому, впасти на ліжко й задати хропака десь до десятої години ранку. Зрештою, треба ж їй хоч інколи висипатися, а то бабця зі своїм городом і ринком зовсім замучила за канікули, от і ввижаються різні дурниці. Їй-богу, швидше б уже хоч школа почалася, аби позбутися цих польових робіт.

— Люди, а може, досить на сьогодні, га? — удавано бадьорим тоном запропонувала Ірка. — Ходімо додому, пізно вже, — вона зиркнула на годинник і здивувалася. Виявилося, що вони й справді простирчали в компанії неймовірно довго. Уже було далеко пообідні.

— Куди пішли, ми ж іще нічого не дізналися! — пожвавішала Тетянка. — І невідомо, чи потрапимо ми сюди завтра, чи ні!

А Ірка була просто впевнена — не потраплять. Якщо їй пощастить, вона тихо поставить на гальма все розслідування, що від самісінького початку здавалося їй дурним і безнадійним.

— Але дещо ми вже з’ясували, ну хай зовсім трішечки, але ж з’ясували, а якщо ми ще трішечки поз’ясовуємо… — Тетянка ледь не плакала. Схоже, вона відразу здогадалася, що Ірка має намір злиняти, і розуміла, що після цілого змарнованого дня втримати подругу їй не вдасться.

З’ясували вони! Ну що вони таке з’ясували! Комп’ютер розповів Тетянці, що компаньйон-утікач не перетинав кордону! Це за своїм паспортом, а за чужим? Невже Тетянка не розуміє: якщо компаньйон заздалегідь готувався до втечі, то хіба він не міг підготувати собі й фальшиві документи? Та все вона розуміє! І ось подруга перестала буркотіти й важко зітхнула, підкоряючись. Шалені тисячі доларів махали їм ручкою, але що поробиш? Із пошуками партнера-втікача найкраще мав упоратись майор-перевертень — але він і цього разу провалився. Із пошуками викрадених через комп’ютер грошей мали розібратися хакери — але й вони нічого не знайшли. То з якого дива їхня трійця, хай і наділена особливими талантами, вирішила, що зможе переплюнути професіоналів? Чари, звісно, — сила, але такого ніколи не було й бути не могло. Ірка рішуче кивнула, погоджуючись із власними розсудливими думками.

— Усе, ходімо, — твердо сказала вона. — Нічого ми більше не з’ясуємо, у них робочий день ось-ось закінчиться. От тільки ще з Володимиром Георгійовичем попрощаємось, а то некрасиво якось вийде.

— От і в мене те саме з цією справою: копирсався, копирсався й обламався. Якусь хитру штуку вигадав чолов’яга, просто так і не розберешся, — замислено кивнув майор. — Але ж хтось напевно щось бачив, хтось щось знає… Але мовчать! — Схоже, майору водночас було й прикро, що відьми не зуміли розкрити таємницю зниклого компаньйона, і радісно, що його не обійшли в улюбленій справі. Якщо Ментівський Вовкулака не може, то й ніхто не зможе. — Ходімо, я вас до кабінету Іващенка через двір проведу, так коротше вийде.

Вони знов проминули турнікет й охоронця — той провів відвідувачів змученим поглядом, схоже, намагаючись збагнути, яких іще проблем слід чекати від цієї трійці, що взялася казна-звідки. Але замість того, аби прямувати довгими коридорами до кабінету генерального директора, майор вивів друзів до зовсім непримітних дверцят. Вони були в доглянутому круглому дворику. Посеред дворика тяглися грати вольєра. Близько десятка величезних, волохатих, розморених на спеці кавказьких вівчарок, безсило звісивши рожеві ганчірочки язиків, лежали на землі. Вони повільно звели важкі лобаті голови й ліниво глянули на компанію, що крокувала повз них.

У спину Ірці дмухнув легкий вітерець, миттю здувши й лінькуватість сторожових собак. Кавказці разом схопилися на лапи. Від їхньої добродушності не лишилося й сліду. Розлючені чортиська зі скаженим гарчанням усією своєю вагою кидалися на сітку вольєра. Сітка тремтіла й прогиналася. Тетянка злякано зойкнула.

— Це вони мене відчули, — перекрикуючи гарчання, що заполонило весь простір довкола, пояснив Ментівський Вовкулака. Він посміхнувся, демонструючи псам моторошний оскал, і спинився біля самісіньких ґрат, перебуваючи так близько й водночас у повній недосяжності для псів.

Розлючені кавказці почали битися об вольєр із подвійною силою.

— Давайте, давайте, — глузливо підбадьорив їх майор. — Хоч лусніть від злості, от тільки ви все одно в клітці, а я на волі! Ух, морди кавказької національності! — Він задер голову й видав тихе, але виразне виття, в якому вчувалось глузування, презирство й виклик вовка собакам.

Собаки геть осатаніли, вони вже не гарчали, а хрипіли.

Ірка схопила майора за руку:

— Як вам не соромно їх дражнити! Ви ж усе-таки людина!

Один пес припинив безуспішно стрибати на сітку й коротко, хрипло загавкав.

Ірка миттєво роздратовано розвернулася до нього.

— З ким хочу, з тим і дружу! — і вона демонстративно взяла майора під руку. — А у вас іще хвіст не доріс зауваження мені робити!

І відразу ж побачила, як величезний, оскаженілий пес по-справжньому злякався. Він нахилив лобату голову й принижено присів у позі реверансу, ховаючи хвіст між задніми лапами.

— Чого це він розкланявся? — спитав Богдан.

— Поза покори, — відповіла ще й досі роздратована Ірка. Буде тут кожен пес на неї гавкати! Ще не вистачало! Зовсім нюх утратили! — У собак так заведено, якщо ти визнаєш, що перед тобою сильніший.

— А ти, здається, знаєш, що в них заведено? — зацікавлено поглядаючи на подругу, спитала Тетянка. — І взагалі ти, може, по-собачому розумієш?

— Я? — Ірка здивовано витріщилася на подругу, а потім повільно постукала зігнутим пальцем собі по лобі.— Ти що, з глузду з’їхала? Я не можу розуміти по-собачому, бо собаки не розмовляють!

І вона через увесь двір попрямувала до дверей будинку. Схоже, втрачені Іващенком грошики сильно вдарили Тетянку по голові. Таке вигадає — Ірка порозумілася із собаками. Та вона псів-ярчуків, мисливців за відьмами, ще й досі без тремтіння згадати не може, а людоїди-песиголовці чого варті! Ні, для Ірки нема гіршої тварини за собаку!

Вона зайшла досередини дверцятами біля сходів. Після освітленого серпневим сонцем подвір’я коридор компанії здавався затемним. Ірка швидко закліпала очима, а коли вони звикли до білуватого світла галогенних ламп, дівчинці здалося, що на вході до приймальні генерального директора з’явилася якась нова прикраса. Але тут дві нерухомі фігури зрушили з місця й втратили схожість зі статуями, проте раптом почали нагадувати таких ненависних Ірці собак. У всякому разі, вираз їхніх облич був точнісінько, як у псів, що підкрадалися до здобичі. А здобиччю вони, схоже, вважали Ірку та її друзів.

Розділ 9

Танцюйте! Вам лист

— Діти, які ми раді, що вас знайшли! — в один голос закричали обидві пані: одна старша, висока й сухорлява, а друга молодша, дуже елегантна.

Потім вони замовкли, неначе сказали все, що хотіли, й почали уважно розглядати друзів. І в їхніх поглядах було щось таке неприємне, що Богдан і Тетянка миттю випірнули з-за Ірчиної спини й стали поруч із нею. Пліч-о-пліч. А майор гучно відкашлявся й галантно сказав:

— Пані, якщо ви вже завершили радіти, то міліція була б дуже вам вдячна, якби ви пропустити дітлахів до пана Іващенка.

Але пані були не рівня охоронцю на вході й згадка про міліцію їх жодним чином не збентежила.

— У стінах нашої корпорації, пане майоре, міліція може про щось прохати тільки з офіційним документом, — заявила сухорлява з такою нудотною ввічливістю, яка відверто межувала з хамством. — А нам треба дещо розпитати в дітлахів, перш ніж вони підуть до Володимира Георгійовича. Правда, Агато Станіславівно? — поцікавилась вона в елегантної красуні.

Та закивала у відповідь:

— Авжеж, непогано було б спершу поговорити. Діти, ви хіба не знаєте, що, влаштовуючись на роботу, не можна ігнорувати свого начальника, а то жодна дружба з генеральним не допоможе? А кур’єрську службу в нас очолює Ірина Петрівна.

Тепер Ірка їх упізнала. Вона бачила цю парочку вранці, щойно вони прийшли до корпорації. Точно, сухорлява Ірина Петрівна сказала, що командує кур’єрами, і весь час намагалася забрати друзів у Іващенка, той від неї ледь відбився. А елегантна красуня з вигадливим ім’ям Агата Станіславівна…

— Вона іміджем компанії займається, — ледь чутно підказала Тетянка. — Розповідає всім, яка їхня корпорація чудова.

— А їй від нас чого треба? — буркнула Ірка.

Невідомо, чи почула її Агата Станіславівна, але відповідь пролунала негайно. Вона злодійкувато озирнулася на приймальню Іващенка й рушила до друзів, відтісняючи їх углиб коридору, подалі від рятівних дверей.

— От зараз зайдемо до кабінету Ірини Петрівни, поговоримо, — ласкаво проспівала вона, так що від її слів ставало не по собі, немовби їх не до кабінету на бесіду запрошували, а до печери, де їх мав проковтнути страшний змій. Це враження підкріплювали ще й хижі погляди, якими обидві пані зиркали на загнану в куток трійцю.

Майор знову втрутився:

— Та що ж це ви їх залякуєте, дамочки! Дітей не можна допитувати, якщо відсутні їхні батьки, це я вам авторитетно заявляю!

— Допитувати, о Боже мій! Що за дурниці ви кажете, пане майоре! — палко обурилася Ірина Петрівна. Занадто палко, аби в її обурення можна було повірити. — Ми просто хочемо з’ясувати, як діти виконують свої обов’язки й чи не зганьблять вони кур’єрську службу!

— Чи не підривають вони репутацію компанії! — підхопила Агата Станіславівна, остаточно притиснувши друзів до стінки. — Які листи вам передав Володимир Георгійович? — Вона допитливо зазирала Ірці в обличчя.

Приголомшене таким напором дівча тільки й могло, що кліпати очима й мовчати.

— Адже він узяв вас кур’єрами, виходить, ви розносите якісь листи, папери, документи? — швидко спитала Агата Станіславівна, і її красиве пещене обличчя спотворилось тривожною міною, сповненою нетерпіння.

— І чому в моєму відділкові про них нічого не відомо? Що за секрети? — підхопила Ірина Петрівна. — У Володимира Георгійовича не має бути від нас секретів! Тобто в нього й немає жодних секретів від начальників відділків, розумієте, діти?

— Кому ви відносите ці листи? Ану показуйте! — Агата Станіславівна тупнула елегантною туфелькою.

Ірка напружено думала. Адже можна було взяти в Іващенка парочку папірців, ніби-то вони й справді розносять по корпорації пошту! Але сам генеральний директор, схоже, не припускав, що парочка його місцевих «відьом» може ось так от напастися на відьом запрошених. І що тепер робити? Сказати, що вони не розносять ніяких листів? Але ж не повірять, по обличчях видно! Ці пані не відчепляться, аж доки не з’ясують, які такі секрети хазяїн пускає повз них. І майор тут не допоможе.

Намагаючись потягнути' час, Ірка засунула руку до кишені. Й одразу ж два прохолодних прямокутники цупкого гладкого паперу ковзнули їй назустріч! Це ж бабусині карти! Здається, було якесь підходяще замовляння… Хоча Ірка пам’ятала не всі слова. Щось там «побачено», щось «отримано», «не писано, але ж читано». Добре, у ході справи вигадає, аби ритм підтримати. Як же почати…

— Не гадано — та побачено (здається правильно! або ж ні?). Не бажано — та отримано (здається, тут було якось інакше, але хай буде так, усе одно в зошит не подивишся!). Не писано, але ж читано. Приглядайся, роздивляйся, чого сам боїшся, — жахайся… — (ох і багато різних жахів у тексті вийшло!).

Але замовляння спрацювало. У Ірки в руках опинилися два цупких білих конверти! І Агата Станіславівна відразу ж нетерпляче вихопила їх у дівчинки. Глянула на адреси:

— Та це ж нам! Вони адресовані нам! — здивовано вигукнула вона.

— Огидні діти! Чому ви не принесли їх раніше?! Я так і знала, що вам не можна довіряти! — процідила Ірина Петрівна, хапаючи свій.

Гострі наманікюрені нігтики розпороли папір, витягуючи аркуші послань. Обидві пані почали жадібно читати текст… Їхні очі розширювалися… А обличчя за якусь мить спотворились однаковими гримасами жаху.

— Він не міг… Він не міг дізнатися! — побілілими губами прошепотіла Агата Станіславівна. — Не міг, ні! — відчайдушно закричала вона.

Їй в унісон лунав такий самий несамовитий крик Ірини Петрівни:

— Як він дізнався? Як?

Обидві пані круто розвернулися й, шкопиртаючи на високих підборах, помчали до приймальні Іващенка. Діти й майор, не змовляючись, побігли за ними. Навіжена кавалькада проскакала повз приголомшену секретарку й увірвалася до кабінету Іващенка. Здивований бізнесмен звів голову.

— Це не я! Володю, Володимире Георгійовичу, пане Іващенку, це не я! — вимахуючи листом, налетіла на нього красуня Агата. — Не знаю, звідки ти… тобто ви це взяли, але це не я, правда! Це не я телефоную вашій дівчині! Я їй ніколи не телефонувала! І гидотою її не називала, і не казала, щоб вона забралася з вашого будинку!

— Це не я! — з другого боку кричала Ірина Петрівна. — Це не я стерла на вашому комп’ютері урядовий лист! Я взагалі не чіпала вашого комп’ютера! І мера з днем народження не я забула привітати!

— Ви забули привітати мера? — розгублено перепитав Іващенко. І раптом осатаніло прогарчав: — Мера не привітали з днем народження? Та ви хоч розумієте… — він осікся. — Який урядовий лист? Звідки ви… — Перевів він погляд на Агату. — Ти! Отже, це ти тероризуєш мою дівчину? Це через тебе вона боїться виходити на вулицю?

Агата заволала щось незрозуміле чи то про свою любов до компанії, чи то до самого Іващенка, а Ірина Петрівна тупо повторювала, що це не вона, що вона не хотіла…

— Охоронець від нас шарахається, Серьога у своєму комп’ютерному відділкові дрижить від жаху, собачки теж, не кажучи вже про цих… — Тетянка кивнула на панянок, що причитали біля столу Іващенка. — Нічого не знайшли, проте на корпорацію такого страху нагнали…

— Страху? — схаменулася Ірка. — Точно, страху! Я зрозуміла! Я ж замовляння переробила! Випадково! Агата боялася, що Іващенко дізнається про дзвінки, а Ірина — що він викриє її помилки! Саме це вони й прочитали в моїх листах. Те, чого найдужче боялися! Кажеш, ми страху навели? Hi-і, це ще не страх! От зараз буде справжнісінький страх! — Неначе ковбой пістолет, Ірка вихопила з кишені стару колоду карт. — Ти, здається, хотіла півмільйона заробити? У нас іще є всі шанси! Якщо тут хоч хтось знає про зниклі гроші, він напевно дуже боїться викриття! — І відьма пустила колоду віялом.

Яскраві кольорові картинки, легко пурхаючи, закружляли по кабінету й строкатою зграйкою вилетіли за двері.

— За ними! — скомандувала Ірка.

Друзі кинулися до приймальні. За столом, тримаючи в руках розпечатаний білий конверт, сиділа секретарка й заливалася сльозами. Побачивши Іващенка, що визирнув із кабінету, вона схопилася й, витріщившись на нього мокрими, червоними очима, закричала:

— Не звільняйте мене, Володимире Георгійовичу! Я ж добре працюю!

— Так, із нею все зрозуміло, — діловито повідомила Ірка й вихопила конверт із рук секретарки. — Володимир Георгійович не збирається вас звільняти, правда, Володимире Георгійовичу?

— Але ж лист… — шмигнула носом жінка.

— Не було ніякого листа, — бубнова шістка повернулася до кишені Ірчиних джинсів. — Листи забираємо назад, усе-таки це бабусині карти, — веліла відьма й висмикнула ручку зі стаканчика на секретарському столі. —  На, Тетянко, записувати будеш, а то ми в їхніх страхах скоро заплутаємось.

Вони вискочили до коридору. Позаду важко загупали черевики, Ментівський Вовкулака мчав слідом.

Карти понеслися вздовж коридору й по одній шмигнули під двері відділків. І за дверима миттю зчинилося справжнє пекло:

— Я не губила ніяких накладних, не губила, не губила! — кричав верескливий жіночий голос. — Гляньте, ну гляньте ж, у мене все записано!

— Не те! — сказала Ірка й кинулася до наступних дверей. Ті миттю прочинилися, гепнувши Ірку по лобові.

Високий чоловік у дуже дорогому костюмі вибіг зі свого кабінету й підскочив до майора, розмахуючи розірваним конвертом. У такт цьому розмахуванню великий рубін на його обручці розкидав довкола себе темно-криваві іскри.

— Я бідна людина, пане майоре! Я справді не можу утримувати дітей! Ну то й що, що вони мої,— у мене немає на них грошей! Зрештою, вони вже зовсім дорослі: одному дев’ять, другому взагалі тринадцять. І мають самі заробляти, а не сидіти на шиї в нещасного, майже жебрака батька! І я не розумію, чому міліція підтримує їхнє здирство! Так, я не з’явився на судове засідання, ну то й що? Я дуже зайнятий, заробляю гроші тяжкою працею! І жодним дітям віддавати їх не збираюся! То чому мене шукають, чому переслідують?

Тетянка з огидою скривилася. А вона ще думала, що тільки Ірці так не пощастило з батьками: позбулися дитини, як непотрібного тягаря, та й по всьому! І ось вам, будь ласка, такий самий екземпляр! На мить їй навіть стало зле: вона уявила, як її власний, рідний і коханий татко готовий так само улесливо скімлити лише задля того, аби заощадити гроші на своїй дочці! І раптом піймала на собі погляд нещасного прохача.

Учепившися в комір майорового мундира, чоловік продовжував скімлити про відсутність грошей і підлих дітей, які прагнуть його обібрати. Його обличчя жалюгідно зморщилося… і лише очі жили своїм, зовсім окремим життям. Через майорове плече вони уважно слідкували за трійцею дітлахів. Погляд, немов лезо бритви, ковзнув по обличчю Тетянки, перестрибнув на Ірку й нарешті спинився на Богданові. Хлопчак мимохіть відсахнувся.

Чоловік швидко відвів очі. Благально глянув на майора й забелькотів:

— Пане майоре, а може, двоє бідних чоловіків якось зможуть порозумітися? — у його голосі з’явилася особлива довірчість. — У мене ось тут годинник, справжній «Ролекс», механічний, ручна зборка, золотий корпус — і ви мене не бачили! — він швидко сунув годинник у майорову долоню.

— Ви що? А його дітям як, пропадати? — поглядаючи на чоловіка очима, що звузилися від ненависті, процідила Ірка. — Знаю я таких батьків! Тільки про себе думають, а дитина — жива, мертва — байдуже! — У голосі Ірки з’явилася давня, звична гіркота.

— Дуже ти правильна! — пробелькотів майор, із жалем поглядаючи на розкішний «Ролекс».

Він зиркнув на Тетянку, немов розраховував знайти в неї підтримку, але дівча тільки гнівно пирхнуло. І майор раптом розлютився:

— Нашу міліцію годинниками не купити! — він помахав «Ролексом» перед носом у чоловіка. — Ану швидко сюди руку!

Чоловік простягнув руку, але замість золотого браслета годинника на його зап’ястку клацнув сталевий браслет наручників. Другий браслет майор причепив до труби коридорної батареї.

— Ти, чоловіче, поки що тут посидь і нікуди не ходи. Повістку до суду ось-ось піднесуть. А то тебе там, мабуть, уже всі зачекалися: і дружина, і дітлахи, і суддя, — сказав майор і, немовби через недбалість, упустив «Ролекс» до власної кишені, а потім кинувся наздоганяти дітей.

— Дивний якийсь чолов’яга, — пробелькотіла Тетянка. — Дивився на нас, начебто це ми його діти, ми в нього його рідні й кохані грошики видурюємо.

Дівчатка перебігали від одних коридорних дверей до інших, дослухаючись до лементу, що з-за них долинав — «Праску вимкнути забула!», «Комуністи прийшли до влади!», «Теща завтра приїжджає!» і навіть «Не хочу бути тумбочкою, не хочу, не хочу!».

— Якими… екзотичні бувають у людей жахіття! — прокоментувала Ірка й знехотя додала: — І зовсім той чолов’яга не дивний. Звичайний. Ненавиджу таких!

— Кого, того дядька? — Тетянка кивнула через плече туди, де, сумно прихилившись до батареї, сидів на підлозі жадібний татко, котрий попався майорові.

— Таких, як він! — майже крикнула Ірка. — Як мій батько! Однакова сволота, що той, що цей! — вона теж кивнула на «в’язня батареї». — Якби мій татко хоч трішечки, хоч краплиночку нами цікавився, то, може… може б, і мама не вважала, що їй зі мною важко, що я їй заважаю! І не поїхала б у свою Німеччину! Як же я його ненавиджу! От кого б я із задоволенням прибила!

— Ну, це в тебе, припустімо, не вийде, сестричко! — процідив у неї за спиною Ментівський Вовкулака. І тон у нього був якийсь дивний, неначе Ірчині слова його роздратували, але й водночас налякали. Причому налякали майже до дрижаків. Немовби вона йому цілком серйозно повідомила, що в неї під ліжком сховано бомбу й завтра вона підірве парламент разом із буфетом, президентом і десятком іноземних послів. — Ти хоч думаєш, на кого хвіст піднімаєш? Ти ж Хортова кров, а про батька таке…

Ірка на мить завмерла.

Відчуття було таке, немов від удару: швидкого, неочікуваного. Потім вона повільно обернулася до перевертня:

— Ви що, його знаєте? — з недовірою прошепотіло дівча.

— Ага, спочатку гавкнемо здуру, а потім починаємо в кущі ховатися, — гмукнув майор. — Цікаво, хто ж це старого Хорта не знає…

Закінчити йому не пощастило. Кілька карт одна за одною залетіли під двері комп’ютерної зали, і звідти миттю долинув багатоголосий крик програмістів: «Новий вірус з’явився! Жоден антивірусник не бере!». І тільки один голос кричав зовсім інше:

— Не переказував я ваших грошей! Знати нічого не знаю! Не брав я ваших п’ятдесяти мільйонів! Не брав!

Розділ 10

Полювання на програміста

— Є! — хижо вигукнула Тетянка. Вона ривком прочинила двері комп’ютерної зали і… раптом застигла страшенно здивована. — Ти тільки поглянь, хто тут у нас відгукнувся! Ні, ти тільки поглянь!

Ірка й собі увійшла. Програмісти збилися в купку й гарячково перебирали листи, що потрапили до них, клацали мишками комп’ютерів, видзвонювали кудись по мобілкам — схоже, шукали засіб проти непереможного вірусу. І тільки одна людина сиділа, зіщулившись у кріслі й судорожно притискаючи до грудей білий конверт. І злякано поглядала на всі боки нажаханими оченятами.

— Здуріти! — від потрясіння Ірка навіть забула про слова майора. — Оце він і причетний? Не може бути! Він же — ось, як це дерево! — і дівча голосно постукало кісточками пальців об одвірок, так, що навіть програмісти відірвалися від своїх антивірусників і витріщилися на Ірку. А вона голосно спитала: — Серього, це що ж виходить, ти з комп’ютера генерального бабки викачав?

Відіпхнувши крісло, хлопець звівся: дурнуватий, худий, нещасний, фізіономія розгублена і якась зовсім дитяча — ну просто тобі карапуз із пісочниці. І раптом…

— А-а-а! — закричав Серьога й, низько пригнувши голову, кинувся прямо на Ірку.

Дівча глухо зойкнуло, коли Серьогина голова врізалася прямісінько їй у живіт. І її відразу ж ударило спиною об коридорну стінку!

Потужним ударом, неначе в американському футболі, винісши викривальницю з дверей, Серьога стрибком розвернувся й помчав повз ошелешеного Богдана уздовж коридору, звернувши за ріг… Тільки й чутно було, як швидко гупають по підлозі його розтоптані черевики. Тримаючись за живіт, що звело від болю, Ірка встала на ноги.

— Ірко, ти як? Ти ціла, Ірко? — одне поперед одного запитували до смерті налякані Богдан та Тетянка.

Майор акуратно взяв Ірчині руки й співчутливо прокректав:

— Удар твердим тупим предметом у черевну порожнину. Враз дух перехоплює,— його пальці вміло придавили дівчинці живіт. — Так боляче?

— Боляче, не боляче… — ледь чутно озвалася Ірка. Голос поволі повертався до неї, неначе йому із зусиллям доводилося пробиватись крізь стиснуту діафрагму. — Ну, чого поставали? Ловіть гада, бо втече!

— Від мене? Жартуєш! — схаменувся майор.

Важкий десантний ніж вилетів з ушитих у колошу піхв і встромився в лінолеум. Майор зробив переверт… І ось уже вздовж коридору пронісся величезний вовк. Ковзаючись пазурами по слизькій підлозі, він повернув за ріг, і переможне виття звіра, що вгледів здобич, відбилося від стін. Відчайдушно заверещала якась жінка…

— Він що, здурів? А ще мент! Там же купа люду, вони все побачать! — закричав Богдан.

— За ним! Як би чого не сталося! — підхопила Ірка й, хитаючись, звелася на ноги й зробила крок.

Богдан із Тетянкою перезирнулися, підхопили її під руки й потягли вздовж коридору.

— Та що ви мене тягнете, мов очманілі! — вирвалася Ірка. — Краще допоможи, зніми біль!

— Авжеж! — Тетянка гучно ляснула себе по лобові.— Протупила!

— Як завжди, — буркнув Богдан.

Тетянка притулила долоню до живота подруги й забелькотіла замовляння. Від її пальців потекло лагідне рівне тепло, зменшуючи біль, відновлюючи дихання. Глибоко зітхнувши, Ірка випросталась… І відразу ж помчала вперед. Туди, де гарчання змішалося з панічними криками й переляканим вереском.

— Не хвилюйся, майор його впіймає! — на бігу крикнув Богдан.

Друзі теж повернули за ріг і відразу ж зрозуміли, що майор справді зловив Серьогу. От тільки користі від цього було небагато, бо майор і сам упіймався.

Судячи з розідраного одягу, молодший програміст уже встиг познайомитися з пазурами Ментівського Вовкулаки. Серьога сидів, прилипнувши до дверей офісу, й жалібно голосив:

— Тепер що, в усіх пазурі? Це що тепер, модно?

Час від часу він безнадійно стукав у двері офісу кулаком. За дверима теж лунав стукіт. Схоже, працівники офісу, побачивши вовка, що мчав по коридору, розсудливо вирішили забарикадуватися меблями. Меблі були легкі, пластикові, і на повноцінну барикаду їх треба було дуже багато.

Утім, особливо можна було й не старатися. Бо перед офісними дверима й напівпритомним Серьогою стояли двоє. А точніше, дві. Пещена жінка в брючному костюмі, озброєна важелезною папкою, і бабця-прибиральниця в синьому халаті зі шваброю в руках. Шерсть на вовчому зашийку стала дибки, і він, грізно вигнувши спину й тупцяючи на місці, раптом злетів угору, намагаючись перестрибнути через жінок і дістатися до Серьоги.

Швабра гепнула вовка прямо по морді.

— Не чіпай хлопця, тварюко! — гаркнула бабця.

Твердим краєм папки вовк отримав по хребту, а гострий носок модельної туфельки врізався йому в ребра:

— Пішов геть, тварюко!

— Вони ж його зараз приб’ють! — нажахано заверещала Тетянка, побачивши, як у повітря злетіла швабра, аби наступним ударом розтрощити перевертню череп. На замовляння не було часу, і відьмочка просто владно крикнула:

— До мене! Ану до мене!

Вовка неначе хтось смикнув за задню лапу. І його протягло по підлозі, одним махом вихопивши з-під удару, що наближався. Швабра глухо грюкнула об підлогу.

— Це твій собака, дівчинко? — важко дихаючи, поцікавилась пещена пані.

Ментівський Вовкулака ображено завив і рвучко став на ноги.

А жінка продовжувала вичитувати Тетянку:

— Такий страшний, ледь юнака не загриз! Чому він без намордника?

Тетянка уявила собі Ментівського Вовкулаку в парадній майорській, ні, краще відразу в полковницькій формі, кашкеті — і в наморднику! Не витримала й зареготала. І відразу ж отримала гарний потиличник.

— Смішно їй! Знайшла, з чого сміятися! — злісно процідив знайомий голос.

Майор, котрий уже набув людської подоби, звівся на дві ноги. Пані похитала головою, немов відганяла муху, і витріщилася на перевертня здивованими очима:

— Чоловіче, а ви тут звідки? А де собачка?

— Собачка?! — клацнув іклами майор. — А юнак ваш, якого ледь не загризли, де, захиснице паршива?

Дама озирнулася. Позад неї нікого не було.

— Утік, боягуз паскудний! — гаркнула Ірка. — Зараз я його! Ану до мене! — незрозуміло кому крикнула вона.

Утім, кому саме, відразу ж стало зрозуміло. Швабра вирвалася з рук прибиральниці й лягла Ірці в підставлену долоню. Мазок польотного зілля по зап’ястках — відьмочка стрибнула на щітку й знялася до стелі. Однаково замружившись і схопившись за серця, пещена пані й бабця-прибиральниця сповзли по стіні.

— Де він? — закричала Ірка. — Шукай його, майоре, шукай!

— Зовсім мене за Жучку тримають! — обурився майор. — Позич ножичка, пацан! — Вихопивши в Богдана з-за пояса дволезий кинджал, Вовкулака зробив через нього переверт… І ось уже, припавши носом до сліду, величезний вовк почав переслідування.

Хвацько гикнувши, Ірка штопором угвинтилася в повітря… і погнала слідом за вовком, спритно закладаючи віражі на коридорних поворотах.

— Усю підлогу ножами поколупали, — з докором похитав головою Богдан і обережно витяг кинджал із лінолеуму. — Якось ми неакуратно з тутешнім майном.

— І взагалі — забагато галасу й біганини, — зненацька погодилась Тетянка. — Чого за ним ганятися, питається?

— А ти що пропонуєш, хай він змотається? — войовничо спитав Богдан. Навіть якщо Тетянка за виняткових ситуацій часом із ним і погоджувалась, то він із Тетянкою погоджуватись аж ніяк не бажав.

— Авжеж, нехай, — незворушно погодилась білява відьма. — Далеко все одно не втече. — Вона витрусила посеред коридору жменьку сушеної трави з невеликого саморобного пакетика й наказала: — Кільцем тобі доріженька, Серього!

— Ти навіщо сміття накидаєш? — слабко відреагувала прибиральниця, розплющивши одне око. І відразу ж його заплющила, оскільки за Тетянчиною спиною почувся тупіт ніг. Хтось біг, аж повітря свистіло.

Дівча озирнулося. Доріженька кільцем неминуче привела програміста-втікача назад до юної відьми. Очманілий хлопець мчав, не розуміючи куди. Слідом за ним неслася Ірка на швабрі, а за нею стелився по підлозі величезний вовк. Серьога весь час озирався й божевільними очима зиркав на своїх незвичайних і страшних переслідувачів, а з його горла виривався тонесенький, відчайдушний вереск:

— Не буває! Не вірю! Відьми! Перевертні! А-а-а!

Хрипло, загнано дихаючи, Серьога пробіг повз Тетянку… Підступна відьмочка виставила ногу й носком кросівки зачепила утікача за щиколотку.

Скинувши руки, хлопець гепнувся й розпростерся на підлозі. Спробував звестися. Але згори, вдаривши підметками йому в спину, спікірувала Ірка, а на плечі довгим стрибком звалився перевертень.

— Тримай його! В’яжи! Крути! — клубок тіл прокотився по коридору, а коли розпався, Тетянка знову зареготала.

Дві пари наручників скували Серьогу по руках і ногах, а крізь наручники було пропущено швабру. Серьога висів на ній, немов жертва людожерів у кіно.

— У-у-у, сміхотунка! Швабру покажи — і то ірже! — знизав плечима майор, котрий знову прибрав людської подоби. — А що тут смішного? Адже так зручніше! Я — попереду, сестричка й хлопчак — позаду. Нумо, взяли й потягли!

Ірка з Богданом та Ментівський Вовкулака підхопили швабру з двох боків — Серьога слабко заскімлив, провисаючи, — і, гордо тягнучи «впольовану» здобич, рушили до Іващенка.

— А хвости за вами хто підбирати буде? — спитала вслід Тетянка.

Ірка й майор дружно зиркнули собі через плече й нижче. А потім так само дружно поцікавились:

— Які ще хвости? Нема ніяких хвостів!

— Та я, власне, ось їх мала на увазі,— трохи розгублено пояснила Тетянка, киваючи на пані з папкою та бабцю-прибиральницю. — Вони надто багато бачили: перетворення, польоти. Напевно патякати будуть.

Вовкулака зміряв оцінювальним поглядом напівнепритомних жінок і буркнув:

— Так, проблемка! Одразу я її, мабуть, і не вирішу. Тим більше, пообідав зовсім недавно.

— Гаразд, ідіть! Ідіть собі до Іващенка, — відразу ж заквапилася Тетянка. — Я й сама впораюсь. Ідіть, ідіть, не затримуйтесь.

Процесія зникла, і лише тоді Тетянка полегшено зітхнула.

— Вирішить він! У-у-у, вовцюга! — пробелькотіло дівча й нахилилося до небажаних свідків. Обидві ледь-ледь розплющили очі й знову нажахано їх заплющили, побачивши над собою обличчя. — Не така вже я й страшна! — трохи образилась Тетянка. — Що ж мені з вами робити? — І тут вона радісно клацнула пальцями. — Знаю! — І відьмочка ледь чутно заспівала: — Ой, ходить Сон по вулоньці, в білесенькій кошулоньці… — Дихання жінок стало рівним, спокійним. А Тетянка все співала… — Ходить-ходить, тиняється, до пам’яті торкається. Ходи, Сонку, у колисоньку, приспи нашу дитиноньку, хай спить, не бубнить, що бачила — те забуде, що згадає — за сон має. Ось так!

Під стіною, прямо на підлозі, безтурботно заплющивши очі, спали бізнес-леді й бабця-прибиральниця.

— Це ж треба, — похитала головою Тетянка. — Зовсім Іващенко своїх службовців замучив, прямо в коридорі засинають від перевтоми! Та ще й сни такі дивні бачать: з перевертнями й літаючими дівчатками. Доведеться генеральному на позачергову відпустку розщедритись. — Відьмочка обережно підмостила папку з документами під голови жінкам і підтюпцем кинулась наздоганяти друзів.

Розділ 11

Сімейна справа на мільйони

— Так, я не зрозумів! Я сказав: буде заважати — можете його прогнати, а ви зв'язали його, як сосиску, чорт забирай! — Іващенко вискочив з-за столу й розлючено витріщився на компанію, що ввалилася до його кабінету: трійко дітлахів і майора.

Не відповідаючи, четвірка кинула на диван прикутого до швабри Серьогу й почала відсапуватись.

Серьога зиркнув на Іващенка геть божевільними, сповненими жаху очима:

— Д-дядечку! — цокаючи зубами, немов у ознобі, вичавив Серьога. — Дядечку, вони на швабрі! Літали! А потім от у цього… — він підборіддям показав на майора, — зуби, пазурі! Увесь волохатий! Щодуху за мною! Дядечку, я не здурів! Я справді бачив!

— Бачив — от і мовчи, а то миттю відправлю до матінки раз і назавжди. І робіть без мене, що хочете! — гаркнув на Серьогу Іващенко. Потім повернувся до відьмочок. — А ви? Ви що собі дозволяєте? Літають вони! Що люди подумають?! Я взагалі шкодую, що з вами зв’язався! Ви не відьми! Ви монстри-руйнівники! Половина корпорації без світла сидить! Стінку проламали! Чим вона вам заважала? Підлога — подекуди помальована, а подекуди взагалі в дірках! Співробітники кажуть, що по коридору собаки гасають!

Ментівський Вовкулака ображено буркнув. Іващенко рвучко розвернувся до нього, явно збираючись сказати якесь різке слівце, але раптом замовк. Замислено глянув спочатку на Серьогу, потім на майора, і його аж пересмикнуло:

— А ще про дедуктивний метод щось втирав, про новітню американську техніку… — з докором процідив бізнесмен. — А сам… — Він знову переключився на дівчаток. — Що за історія з листами? Чорти мене за язика смикнули сказати, що ви кур’єри! — закричав він. — Що за листи ви розкидали по всій корпорації, яких дурниць там понаписували?!! — Іващенко спинився, аби перевести подих, і Ірка поспішила скористатися цією паузою:

— Нічого ми не понаписували!

— Що? Відпираєтеся? Виправдовуєтесь? Навіть не намагайтеся мене переконати, що листи — це не ваша робота, все одно не повірю!

— Робота — наша, але ми нічого не писали! Ніхто нічого не писав, — продовжувала наполягати на своєму Ірка.

— А що ж тоді мої службовці читали?

— Чого людина боїться, про те в листі й прочитає, хоча насправді там нічого не написано! Це замовляння таке, ну, чари, аби вам зрозуміліше було! Ваша секретарка, наприклад, прочитала, що ви її звільняєте, програмісти — що з’явився новий вірус…

— Мало того, що ви комп’ютерний відділок залякали, — побивався далі Іващенко, — то ще й співробітника в них викрали! — Він тицьнув пальцем на Серьогу. — Чому ви зв’язали мого племінника?!

— А чому ваш племінник найбільше боявся, що ви дізнаєтесь, як він переказав п’ятдесят мільйонів з вашого рахунка? — відбивалася Ірка.

Іващенко відкрив був рота для ще однієї гнівної тиради й застиг. Проте Серьога заверещав:

— Не вір їм, дядечку! Вони все брешуть! Наклеп зводять! — його страх перед відьмами й перевертнями моментально зник. Тепер Серьога боявся зовсім іншого.

— Сам ти брешеш! — втрутилася Тетянка. — Хто горлав: «Не брав я ваших п’ятдесяти мільйонів»? Звідки ти взагалі про ці мільйони знаєш? Ви що, усій корпорації роздзвонили? — з підозрою поцікавилась вона в Іващенка.

Той похитав головою й послабив на шиї краватку:

— Нікому, — хрипло відповів бізнесмен. — Тільки я й компаньйон.

— От-от! — переможно сказала Тетянка.

— Та не горлав я нічого, — белькотів Серьога.

— А в мене записано, що горлав, — Тетянка показала аркушик із записами.

Ірка зазирнула до аркушика, її обличчя набуло дуже дивного виразу, і, вихопивши записи в здивованої подруги, вона швидко сховала їх до кишені, неначе боялася, що їх побачить хтось іще.

— Ти чого?.. — почала Тетянка й одразу ж замовкла, оскільки Іващенко ошелешено забелькотів:

— Серьожо? Хлопчику, як же ти міг? — бізнесмен враз став схожий на спущену повітряну кульку: маленький, зморщений, нещасний. Він стомлено повернувся до себе за стіл, важко сперся головою на руки. — Я ж про тебе так піклувався… А мені ви навіщо свій лист-страшилку надіслали? — раптом суворо спитав генеральний, розмахуючи білим конвертом. — У мене що, по-вашому, проблем мало? Я як прочитав, що мої партнери знають про зниклі гроші, то ледь не вмер!

Друзі перезирнулись. Ірка витягла свою колоду, нашвидкоруч перерахувала. Усі карти були на місці, включно з останньою, яку вони забрали в Серьоги. Дівча зі співчуттям глянуло на Іващенка:

— Ми вам нічого не надсилали, Володимире Георгійовичу!

Якусь мить бізнесмен тупо вивчав штемпель на конверті, потім вилетів з-за столу, підбіг до племінника й схопив його за горлянку:

— Де гроші? Швидко кажи, куди гроші подів! Задушу!!! — Іващенко щосили термосив Серьогу. Швабра хилиталася між ними, раз у раз стукаючи хлопця по голові.

— Я не дівав! Я не спеціально! Я не сам! Мені наказали! — придушений міцною хваткою дядечка хрипів Серьога.

— Хто тобі міг наказати, хто? Тут я начальник! Для всіх і кожного: начальник, цар, Бог і рідний дядечко!

— Мені ти й так рідний дядечко! — слушно заявив Серьога, але, побачивши, що очі дядечка до країв сповнені люттю, закричав: — Він мені теж начальник! Компаньйон твій. Приходить і каже: «Перекажи, Серьожо, грошики в інший банк, ти ж умієш!». А я й справді вмію! Це тільки ти думаєш, що я не вмію нічого! — І племінничок знову забелькотів: — Я ж не знав, що не можна. Він мене одурив! Сказав, що заплатить, як за підробіток! Ти ж сам кажеш: працюй, дорослий хлопець мусить працювати! А він зник і не заплатив нічого, і коли повернеться, не сказав! А може, ти мені заплатиш, га, дядечку? Я все-таки старався!

Іващенко глянув на племінника божевільними очима, а потім раптом хутко сховав руки за спину.

— Даремно ви, — з докором мовив майор. — Не стримуйте себе, це шкідливо. Хочеться врізати — то вріжте йому! Полегшає.

— Не вірю я в цю історію, — тихо зітхнула Ірка. — Якби компаньйон й справді Серьогу одурив, то з якого дива він тоді б боявся, що дядечко про все дізнається?

— Та Бог із ними, нехай самі розбираються, — відмахнулася Тетянка. — Аби він тільки розповів, куди бабки переказав. Бо там, між іншим, і наших півлимона.

— А моя частка? — насупився Вовкулака. — Без мене ви б його не взяли.

— Ой, можна подумати… — миттю наїжачилася Тетянка. — І що ж ви таке зробили? Наручники дали? Добре, за оренду наручників заплатимо. За звичайним тарифом.

— Ну, відьмо, ти говори, та не заговорюйся… — підвівся майор.

— Та годі вам! — шикнула на них Ірка. — Почали шкуру ділити… — вона хвильку подумала, — …невбитого Серьоги.

— Не треба мене вбивати! — скрикнув програміст. — Не треба шкури!

— Не будемо, — пообіцяла Ірка. Але якось не дуже переконливо. — Якщо признаєшся дядечкові, куди його компаньйон звелів переказати п’ятдесят мільйонів доларів.

— На Мальту, — миттю сказав Серьога. — Там ця, як там її, офшорна зона. Там податків менше беруть.

— Хай тепер назад мої гроші повертає, якщо примудрився їх на Мальту загнати! — зажадав Іващенко. — Знімайте з нього наручники, майоре, і тягніть до комп’ютера.

Піднявши Серьогу за комір, майор стягнув його зі швабри й кинув у крісло. Наручники клацнули, відкриваючись.

Розтираючи однією рукою зап’ясток іншої, Серьога демонстративно морщився від болю. Зойкав і стогнав, водночас позираючи на дядечка: чи чув той, чи ні. Дядечко чув.

— Годі скиглити, матусине синятко! Нічого тобі не зробили! Тобі потім зроблять. Особисто я! Так зроблю, що твоя рідна мати, моя сестра, тебе не впізнає! — напався на нього Іващенко. — А зараз працюй, хакер паршивий! Забери мої гроші з Мальти й поклади назад на старий рахунок. Код я потім сам зміню!

Серьога судорожно ковтнув слину й поклав руки на клавіатуру… Його обличчя жалібно скривилося, і з очей потекли найсправжнісінькі сльози.

— Я не мо-ожу! — мовив молодший програміст. — Не мо-о-ожу забрати!

— Що значить «не можу», ти, нетямо! Давай через «не можу»! Будь нарешті мужиком!

— Ти весь час так ка-а-ажеш! Ти на мене кричи-и-иш! Лаєш! Я тобі тільки заважаю! Мене ледь пазурами не порвали, а тобі все одно! — завивав Серьога.

— Тільки не здумай його жаліти! — кинула Ірці Тетянка.

— А я й не збираюся! — знизала плечима та. — Я ж сказала, що йому не вірю.

Вона підвелася й, спираючись на стіл Іващенка, нависла над Серьогою. Той миттю замовк, немовби його пробкою заткнули.

— Серього, ти ж туди гроші зміг переказати. То чому назад не можеш? — хитро поцікавилась Ірка.

— Та ж я код знав! А тепер код інший! — швидко пояснив Серьога. — Я все зробив, усі операції оформив, грошики в мальтійський банк полетіли, на новий рахунок надійшли, а потім цей, дядечків компаньйон, і каже — ну точнісінько як дядечко! — код доступу, каже, сам установлю! І мені вийти наказав.

— І встановив?

— Мабуть. Я ж не перевіряв. Чого я в справи начальства носа пхати буду? — він глянув на вираз Ірчиного обличчя й злякано закричав: — Установив! Я пробував, заради спортивного інтересу, доступу до рахунка нема!

— Так, — замислено сказав майор, — виходить, без вашого компаньйона грошей назад не повернути!

Безсило застогнавши, Іващенко упав у крісло.

— Якщо він бабки на Мальту переказав, то, може, й сам планує там з’явитися? — міркував уголос майор. — Хоча… не обов’язково. Що йому заважає через інший банк, у зовсім іншій країні, їх викачати? Слухайте, а якщо знову до хакерів звернутися, Володимире Георгійовичу? Банк відомий… раптом вони код зламати зуміють?

— Навіть якщо зуміють, то коли це буде? Мене на той час уже точно поховають, — слабким голосом відповів Іващенко. — Я ж сказав, що мої партнери дізналися про зникнення грошей. Повернути мільйони потрібно сьогодні, ну, максимум завтра. Тоді, можливо, усе ще якось обійдеться… А так… — Він безнадійно махнув рукою.

— Це що ж таке діється! — обурилась Тетянка. — Ми тут цілісінький день вовтузимося, то за одне схопимось, то за інше — і все дарма? Спільника зловили — і теж даремно? Грошей як не було, так і нема? Ми нічого не отримаємо?

— Ви й справді багато зробили. Більше, ніж інші,— Іващенко багатозначно зиркнув на майора. — Чорти б мене взяли, я б вам зі своїх заплатив, не півмільйона, правда, але заплатив би! Але всі мої рахунки вже арештовано. — Він кивнув на лист. — Окрім того, що в гаманці,— більше ні копійки.

Ірка меланхолійно подумала, що вмісту його гаманця їм би з бабусею на місяць-другий вистачило. Але слова бізнесмена їй сподобалися. Здається, непоганий чолов’яга. І про племінника піклується. Хоча, якби не піклувався, то, може, і грошики б цілі були.

— Хіба що вас на моїх партнерів вивести? — продовжував міркувати Іващенко. — Вони, коли мене приб’ють, — він тяжко зітхнув, — усе одно гроші шукатимуть. Якось домовитесь.

— Та ти що, Георгійовичу? Здурів? — майор покрутив пальцем біля скроні.— Дітлахів хижакам прямо в пащеку кинути? Зжеруть їх і кісточок не залишать!

— Невже його партнери — теж вовки-перевертні? — поцікавився Богдан.

— Бери вище — олігархи! — відрізав майор. — Ми проти них цуценята!

— Та й справді, чого це я? — похитав головою Іващенко. — Ні, дівчата й хлопці, ви вже вибачте, що так сталося, але на грошах треба поставити хрест! Найближчої доби ми їх не знайдемо, а далі й шукати нічого.

Ірка відчула дивну роздвоєність почуттів. Здавалося б, саме цього вона й хотіла — припинити розслідування. Але зараз дівчинку огорнув жаль. Адже Тетянка мала рацію: дещо в них таки вийшло! Та й Іващенка шкода: мало того, що компаньйон негідником виявився, то ще й рідний племінник, виявляється, його обдурив!

— Найбільше мене хвилює те, що наш підозрюваний не перетинав кордону, — замислено сказав майор. — За ідеєю, він мав мерщій тікати — адже розумів, що його шукають. Я його фотку в усі аеропорти, на всі вокзали й пропускні пункти розіслав! І жодних слідів! Відьми, он, теж підтвердили — не виїжджав.

— Він як у кіно: уночі переповз кордон… — припустив Богдан.

— Нізащо, — твердо сказав Іващенко. — У нього авантюризму ані трохи не було. — Генеральний відміряв на нігті тонюсіньку смужечку. — Завжди був обережний аж до ідіотизму. Якщо на сто п’ятдесят відсотків усе не прорахує, то з місця не зрушить. Тому, до речі, й прогорів. Усі можливості повз себе пропускав.

— А якщо він і зараз такий обережний? — раптом пожвавився майор. — І з країни навіть не думав виїздити? Може, навіть і з міста не виїжджав? Засів десь у щілині, як тарган, і чекає, доки все стихне і його шукати перестануть? А тоді вже спокійно поїде й бакси забере.

— То давайте його шукати! — надихнувшись новою надією, пожвавішав Іващенко.

— Де шукати? — миттю вгамував його запал майор. — Ми в його квартирі ледь не на дощечки все розібрали. Родичів перевірили — із квартирами, дачами, гаражами й сараями! За хатньою робітницею стежимо постійно! І ні-чо-го! Якщо він і справді вигадав собі схованку, та ще й якусь дуже хитру, то як її знайти, я не знаю! Хоч до ворожки йди!

— А й справді! — вигукнула Тетянка. — Ірко, спробуй на самого компаньйона поворожити, раптом щось спливе!

— Ти що думаєш, я не пробувала? — засовалась Ірка під благальним, сповненим надії поглядом, який спрямував на неї Іващенко. — Щойно ми сюди прийшли, я на трефового короля розклад зробила. — Ірка щигликом вибила потрібну карту з колоди. З кожною хвилиною вона орудувала бабусиним спадком дедалі впевненіше. — От тільки в картах не було жодного сенсу — суцільна мішанина, немовби й людини такої немає!

Тетянка згадала, як уранці, у цьому ж кабінеті, чекаючи на Іващенка, Ірка й справді раз по раз викладала й одразу ж невдоволено змішувала карти.

— А може, йому не на трефового короля ворожити треба? — поцікавилась вона, старанно згадуючи всі ті дрібниці, які знала про карти.

— Та як це не на трефового? — здивувалась Ірка й кивнула на фотографію компаньйона, що й досі валялася на столі в Іващенка. — Типовий трефовий.

— Так який він вам король! — у розпачі буркнув Іващенко. — Не тягне він на короля!

Тетянка клацнула пальцями.

— Точно! Ірко, пригадуєш, ти йому ворожила, — вона кивнула на бізнесмена. — Тоді під кінець джокер випав, ми ще вирішили, що це і є компаньйон! А якщо він — джокер, то й ворожити треба на джокер.

— На джокер не ворожать, — повчально сказала Ірка. — Це не за правилами.

— Ми що з тобою ніколи правил не порушували! — пирхнула Тетянка. — Спробуй, це ж зовсім не важко!

— Спробуй, дівчинко! — заблагав Іващенко. — Адже гірше не буде!

Ірка із сумнівом похитала головою:

— Але сильно на це не розраховуйте, — пробелькотіла вона й виклала на стіл барвисту карту джокера. Джокера-шахрая, джокера-ошуканця.

Змішавши колоду, відьма почала акуратно розкладати її купками з чотирьох боків карти:

— Що на гадці, що на серці… Це ж треба, виходить! — раптом радісно вигукнула вона, відкриваючи карти. — Знову дорога кільцем — вранці з дому, увечері — назад.

— Та кажу ж вам, нема його вдома! — втрутився майор.

— Чш-ш, — шикнув Іващенко.

— Він дуже страждає… — вела далі Ірка.

— Совість замучила? — тепер уже не витримав сам Іващенко.

— Ні, чекання, — постукала Ірка нігтем по карті.— Сам себе до в’язниці посадив, сам себе на волю не випускає…

— Точно, забився в якесь безлюдне місце! — схвильовано прошепотів майор.

Ірка похитала головою.

— Довкола нього люди — мимо проходять, а його не бачать, бо він за стінами. Стіни тиснуть, душать… Він чекає ночі — людей не стане, і можна буде вийти за стіни. За перші можна, а за наступні — ні, бо за ними лихо чекає… Був рідний дім, стала в’язниця-неволя, чуже все навколо, страшне… — говорила вона, викладаючи карту за картою. — Чатує його…

— Хто чатує? — задихаючись від цікавості, прошепотів Богдан.

— Зараз дізнаємось, — так само пошепки відповів Іващенко.

Ірка потягла зі столу останню, невідкриту купку карт. Горішня карта раптово ковзнула вниз, зачепила наступну… і карти яскравим конфетті посипалися донизу. Ірка скрикнула й злякано підхопилася.

Карти падали й переверталися, падали й переверталися. І на кожній був він — джокер-ошуканець, джокер-шахрай. Джокери, джокери, джокери застеляли всю підлогу.

— Але ж у колоді не буває більше двох джокерів! — вигукнув здивований Іващенко. — Вона в тебе що, якась незвичайна?

— Так, — повільно відповіла Ірка. — Безумовно, колода в мене незвичайна.

Дівчинка нахилилася, тремтячими пальцями збираючи з підлоги карти й намагаючись у жодному разі не дивитись на знущальні посмішки сили-силенної джокерів. Вона змішала зібрані карти, а потім не витримала й знову зиркнула на картинки. На неї дивився червоно-чорний розсип шісток, сімок і дев’яток. Джокери зникли.

Розділ 12

Розгадка для загадки

Ірка швидко запхала колоду якомога глибше до кишені й на всяк випадок ще й притримала рукою, неначе боялася, що та вистрибне.

— Усе, що могла, я розповіла, — буркнула відьмочка.

— Небагато, — незадоволено озвався майор. — І що ти весь час про свій будинок повторюєш, тобто… про його будинок! Нема його там, я гарантую!

— А може, він своєю домівкою не квартиру вважає, а якесь інше місце, наприклад, дачу? — припустила Тетянка.

— Ну, тоді його домівка прямо тут, у корпорації,— посміхнувся Іващенко. — Він тут днював і ночував. Повсякчас щось упорядковував.

Майор раптом видав якийсь дивний звук, неначе вдавився.

— А план будинку у вас є? — якимось чужим голосом спитав він.

— Як і в усіх, — знизав плечима Іващенко. — На кожному поверсі висить, для евакуації під час пожежі. Щоправда, він трішки застарілий — кажу ж вам, компаньйон тільки корпорацією займався. То в комп’ютерах щось змінював, то відеокамери перевстановлював, то перебудовувати щось починав…

— Де перебудовував? — швидко перепитав майор.

— Та по всьому будинку! Бзик у нього такий був! Я в це не втручався, у мене й так справ вистачало!

— І що, ці зміни ніде не відзначалися? — насторожено поцікавився майор.

— У комп’ютері є план з усіма позначками, — заклацав мишкою Іващенко. — Дивно, — мовив раптом він, — план зник.

Усі уважно глянули на Серьогу.

— А що таке, — не вагаючись, знизав плечем хлопець. — Мені наказали план торохнути, я й торохнув. Він сказав, що планчик застарів, що новий буде.

— А що ти ще торохнув? — стомлено перепитав Іващенко.

Серьога так пильно вдивлявся в стіл, наче знайшов там щось напрочуд цікаве. І мовчав так завзято, що всі зрозуміли — він нічого не скаже.

Майор обережно взяв Серьогу за вухо:

— Колися, самородку, — ніжно попрохав він і трохи стис пальці.

Серьога відчув на вусі вже знайомий дряпучий дотик.

— Тільки не треба мене знову дряпати! Я ні в чому не винен! Він сказав — що це для жарту, я й зробив для жарту!

— Та ти скажи, нарешті, що ти зробив, — не витримав Іващенко.

— Ну, камери заново налаштував! Аби вони вдень по-звичайному знімали, а вночі зі старої касети увесь час одне й те саме переписували. А що тут такого, все одно вночі нічого не відбувається!

— Так, — важко сказав майор. — Усе зовсім просто. Вранці виїхав звідси до аеропорту — неначе змився, а ввечері взяв і повернувся. Ось вона, «вечірня доріжка»! Ось вона, «своя домівка»! Універсальний ключ має, дочекався, коли охоронець відійде…

— Так він завжди на місці! — закричав Іващенко.

Дітлахи дружно гмукнули, згадавши, як охоронець полишив свій пост, аби продемонструвати Богданові всі принади колекції зброї.

— Це не компаньйон ваш розумний. Це я дебіл, — не звертаючи уваги на бізнесмена, продовжував белькотіти майор. — Ще й дивувався, кретин безнюхий: час минає, а слід нашого втікача в будинку свіженьким лишається, не вивітрюється. Звісно, не вивітрюється, він же його поновлює! Уночі по коридорах гуляє…

— Тобто як, гуляє? — страшним шепотом перепитав Іващенко. — Ви що, хочете сказати, мій зниклий компаньйон… ТУТ? — Він обвів поглядом стіни кабінету, немовби сподівався прямо крізь кладку, штукатурку й гіпсокартон побачити принишклого втікача.

— Я точно вам кажу, тут ховається, мерзотник! — майор збуджено походжав туди-сюди кабінетом. — Збудував собі укриття…

Ще й досі приголомшений, Іващенко лише хитав головою, неначе його гепнули чимось важким межи очі:

— Міг, — нарешті погодився бізнесмен. — Він у будівельний раж увійшов саме тоді, коли я переговори стосовно цього проекту почав. Заздалегідь готувався, гад!

— Тепер треба тільки вирахувати, де розумник ховається! — і собі глянув на стіни майор.

А Іващенко зненацька спохмурнів:

— Стільки, скільки він перебудовував… Знаєте, він міг не те що одне укриття зробити — а всю корпорацію таємними ходами перекопати. І потім, він же раніше тут директором був! Ремонти робив. Що ж нам тепер, увесь будинок до фундаменту зривати, аби нашого втікача дістати?

— Він уночі гуляти вийде, тут ми його й сходимо! — азартно втрутився в розмову Богдан.

Але майор теж раптом спохмурнів:

— Будемо сподіватись, звісно… Але якщо він не повний ідіот, то, мабуть, здублював собі систему відеоспостереження, і вона йому не стару касету, а справжні коридори показує. А раптом той самий шеф, — майор кивнув на Іващенка, — вночі попрацювати залишиться або програмісти в Інтернеті затримаються. Він тоді зі свого укриття носа не показує, аж доки народ не розійдеться.

Усі знову втупилися в Серьогу.

Той засовався, почервонів і, нарешті, випалив:

— Ну так, так! Зробив я йому пульт! Переносний! Дистанційний! А що…

— Господи! — не дослухавши, простогнав Іващенко. — Ти ж, виявляється, у нас талант! Та якби ти хоч половину своєї винахідливості на роботу витрачав, я б тебе начальником комп’ютерного відділку зробив, за кордон би вчитися послав…

— Що, серйозно? — сторопів Серьога й розгублено закліпав очима.

Але дядько лише в німому благанні звів руки до стелі.

— А давайте ми замаскуємось, — повернувся до справи Богдан. — Хай Ірка з Тетянкою нас на щось обернуть. Компаньйон, нічого не підозрюючи, вийде погуляти…

— А тут на нього бачок від унітаза як стрибне, — закінчила замість нього Тетянка.

— Чому саме бачок? — здивувався Богдан.

— Тому що я тебе обов’язково оберну на бачок, не зможу відмовитись від такого задоволення, — повідомила допитливому воїну відьма. — Нічого з цього не вийде. Людей на предмети можна тільки ненадовго обертати, вони в неживій формі не втримуються — назад у самих себе переходять. Ось труп — будь ласка, на що завгодно.

— А коли на щось живе? — припустив Богдан. — Майору навіть обертатися не доведеться.

— І не тільки майору, — гмукнула Тетянка.

Ірка раптом злякалася, та так сильно, що її спина враз змокріла від страху. Що… що Тетянка має на увазі? Кого ще, окрім перевертня, не потрібно на щось обертати?

— Ти, Богданчику, в нас теж, з якого боку не глянь, — натуральний дуб, — пояснила Тетянка.

Ірка раптом голосно видихнула. Виявилося, що, чекаючи на Тетянчині слова, вона не дихала — аж так злякалася. Стривайте, так злякалася, що аж не дихала? А чого вона, власне, злякалася?

— Виходить, по-твоєму, побачивши людей, компаньйон нізащо не вийде? — не зважаючи на Ірчині переживання, продовжувала виступати Тетянка. — А якщо побачить, що коридорами вештаються тварини — коні там, корови, вовк бігає,— то відразу й вискочить?

— Коровою будеш ти, — пробелькотів Богдан ледь чутно. І голосно додав: — То як ми компаньйона виколупувати будемо?

— Хай відьми придумають, а то критикувати всі можуть! — заявив майор. — Я, он, уже всю справу розплутав, а вони сидять! Незрозуміло, за що їм платять…

Тетянка спідлоба зиркнула на майора й виразно загарчала. Та так, що Вовкулака здригнувся й злякано глянув на дівча:

— Ти що, теж?..

— Я вам покажу «теж». Це ви тут «теж». А ми справу розкрутили! Ірка, он, своїми картами цього недоумка викрила!

— Чого відразу недоумка! — образився Серьога. — Чула, дядечко сказав, що я талант!

Але Тетянка вже неслася повним ходом далі:

— Хто вам ворожив? До речі, а слід? Той, уривчастий, що вів від входу назад до будинку? Ірка вас у нього ледь носом не тицяла. А ви? Який зворотний слід, немає ніякого сліду…

Вовкулака зніяковів:

— Щодо сліду — це правда, що тут скажеш.

І як я його не помітив? Може, там якась хімія? Але ж ти його взяла! І молодець. Молодий нюх робить дива.

— Нема в мене ніякого нюху, — розізлилася Ірка.

— А дива є,— перехопила ініціативу її подруга. — Ви професіонал і здогадалися класно. Ми, звісно, грошима поділимось. Трішечки, — уточнила білява відьма. — Але якщо хтось і може розкрутити справу до кінця, то тільки ми з Іркою. Ірко, скажи ж їм! — Тетянка переможно зиркнула на подругу. І решта присутніх, навіть Серьога, очікувально глянули на Ірку, немовби вона зараз, цієї ж миті все придумає, все дізнається й доведе справу до успішного завершення.

«Ох, скажу! — у паніці думала Ірка. — Ох сказону! Тобі, Тетяночко! Хай тільки поруч зайвих вух не буде!» Вона розгублено смикала манжет сорочки. Підгортала-відгортала, знову підгортала. У голові було порожньо, жодної думки. Відьмочка лише безтямно дивилася, як манжет згорається в трубочку, а потім знову розгортається. І раптом її щось неначе вкололо, і зрозуміла, чітка схема, накреслена бабусиною рукою в заповітному зошиті, постала в неї перед очима. Дівча підвелося й почало вивертати всі свої кишені: на джинсах, на сорочці. Потім воно глянуло на обвислу підкладку, нитки, що стирчали зі швів, і стало запихати кишені назад.

— Нам теж так зробити? — обережно поцікавився Іващенко.

— Вам не треба, — похитала головою Ірка. — Якийсь одяг вашого компаньйона тут лишився?

— Он його піджак за дверима висить, — швидко відповів Іващенко. — Ми нещодавно саме над проектом працювали, він його зняв, а забрати й забув.

— А ми комп’ютер розпитували, — тихо пробелькотіла Ірка. — Добре, тепер він нам знадобиться. — Дівчина зняла піджак із вішака. Потім винувато зиркнула на Тетянку. — Але без вовкулак нам усе одно не впоратися.

Тетянка гордо повела плечем:

— Ну якщо ти так кажеш… Гаразд, нехай майор буде на паях.

— Ти що, не розчула, відьмо? — гаркнув майор. — Вона сказала «без вовкулак». Скільки тобі наших потрібно, сестричко?

— А скільки є?

— Зі мною — семеро. Сини й племінники, — швидко відповів майор.

— Ну нічого собі! — закричала Тетянка. — На одного старого дядька із сім’єю вовкулак полювати? І кожен, мабуть, грошиків урвати захоче? — Обурилася дівчинка.

— А ти як гадала? Часи такі. Тепер навіть вовки безкоштовно не кусають! — підтвердив її здогад майор.

— Та за такі гроші я сама кого хочеш покусаю.

— Мені не треба, щоб вони кусали. Принаймні зараз, — спробувала пояснити Ірка. — Мені треба… як би це сказати… щось на зразок вовчого радара. Будинок величезний, а якщо компаньйон і справді наробив у ньому ходів, як черв’як у яблуці, то, коли я його назовні виганяти почну, він же де завгодно вистрибнути може. А нас зовсім мало!

— Нічого нас не мало, — впиралася Тетянка. — Цілком достатньо. Сядемо з тобою на мітли й будемо патрулювати по коридорах.

Ірка похитала головою:

— Треба, щоб вовки його зачули й перехопили.

— Гаразд, гаразд! — скинула долоні Тетянка. — Одного відсотка від п’ятисот тисяч їм вистачить? А що, п’ять штук баксів — нормально за одну ніч роботи.

— І де ж такі діти нахабні беруться? — і собі гаркнув вовкулака. — А сама за п’ять тисяч побігати не хочеш?

Ірка відчула, що знову закипає. І взагалі, відтоді, як вона зв’язалася з цим бізнесом, злість не полишала її ні на хвилину. Особливо дратувала Тетянка. Схопити б її як слід за шкірку, та як трухонути… Адже хто ватажок у цій зграї, врешті-решт?

Ірка злякано смикнулась, бо навколо неї знову зникли кольори, проте повернулися звуки й запахи. Вона швидко зиркнула на свої руки й про всяк випадок стисла їх, сховавши великий палець усередину кулака. Міцно стисла губи й, не розтискаючи їх, промукала:

— Пи…пиніть дегайно!

Облишивши торгуватись, Тетянка й майор витріщилися на Ірку:

— Що?

— Я кау… — вона обмацала зуби язиком — здається, звичайні, ікла не стирчать — і з полегшенням розімкнула губи: — Тьху! Я кажу, годі дурнею страждати, зрозуміло? Час спливає! А раптом завтра справді вже буде пізно? Приб’ють його, — вона кивнула на Іващенка, — обидва без грошей залишитесь. — І жорстко наказала подрузі: — Розділимо між усіма порівну!

Тетянка подивилася на неї безнадійно співчутливими очима й сумно зітхнула. Так зітхають матусі, коли їхнє дитя приносить додому чергову двійку.

— Ніколи не бачила, аби людина так відбивалася від грошей.

— Я не відбиваюся! — схилившись до Тетянки, ображено прошепотіла Ірка. — Тобто відбиваюся, але не від усіх! Їх надто багато, цих баксів. Вовків семеро, нас троє, поділимо все порівну, буде по п’ятдесят тисяч. П’ятдесят тисяч на ніс — це так, це зрозуміло, а сто шістдесят шість тисяч — таких грошей просто не буває, це божевілля якесь! Це що ж виходить, отримаємо ми їх — і все, більше нічого не треба? Усе життя можна навіть не працювати.

— Зі ста шістдесятьма тисячами можна тільки починати працювати, — сумно зітхнула Тетянка. — Доведеться мені бути твоїм менеджером, а то тебе кури загребуть, разом із усім твоїм крутим відьмацтвом. — Вона повернулася до майора. — Тільки заради Ірки поділимо порівну. Тобто, половина — для вас сімох, а половина — нам трьом.

Розділ 13

Хто не заховався — я не винуватий

— Дев’ята вечора! Та розійдуться вони колись?! — роздратовано процідив Іващенко, розглядаючи на моніторах офіси своєї корпорації.

Більшість співробітників уже покинули будинок, але то тут, то там іще виднілися схилені над столами потилиці, у коридорах швидко перекурювали, а програмісти, схоже, збиралися ночувати, обійнявшися зі своїми комп’ютерами. Навіть на цілком знеструмленому Богданом поверсі метушилися ремонтники.

— Цим людям що, вдома робити нічого? — відвернувся від екранів Іващенко.

— О, мужики, чули? А сам мене завжди лаяв, коли я о шостій додому йшов. Інших програмістів мені за приклад ставив… Є в цієї людини логіка? — спитав Серьога, звертаючись до шістьох вбраних у камуфляж хлопців. Ті дружно втупилися в нього однаковими жовтуватими очищами, так само дружно з презирством зіщулилися й відвернулись.

— Та чого ви? Я ж нічого такого не сказав… Я так, аби розмову підтримати. Ну й ладно, не дуже-то й хотілося. З хлопчаком спілкуються, а на дорослу освічену людину нуль уваги, — Серьога ображено глянув на Богдана, який перебував серед камуфляжної компанії й захоплено порівнював шість десантних ножів.

— Вибрали собі співрозмовника якраз те, що треба, — Серьога демонстративно відсунувся подалі від вовкулак.

Ніхто з них навіть вухом не повів. Молодший програміст трохи понудьгував і почав потихеньку посуватися назад, витягуючи шию й дослухаючись до міркувань про гостроту, баланс і ширину клинка біля основи.

Тим часом на знеструмленому поверсі заблимало світло, згасло, знову ввімкнулося й спалахнуло яскраво та рівно. Ремонтники спакували інструменти й попрямували до виходу. Головна бухгалтерка замкнула двері бухгалтерії, по коридору промчала спізніла службовка. Офіси спорожніли, і лише програмісти продовжували вдивлятися у свої монітори.

— Може, їх просто повиганяти, і все? — нетерпляче стискаючи й розтискаючи пальці, запропонував Іващенко.

— Не можна, — похитав головою майор. — Раніше ніколи нікого не виганяли, а сьогодні раптом вигнали? Якщо ваш компаньйон зараз спостерігає за корпорацією, то враз насторожиться. А здобич найкраще брати тепленькою, коли вона нічого не підозрює. Правду кажу, сірі вовки?

Камуфляжна шістка відповіла ватажку одностайним бурчанням.

Коли чекання стало просто нестерпним, шеф комп’ютерного відділку солодко потягнувся, потер втомлені очі й вимкнув свій комп’ютер. Його програмісти теж почали потроху згортатися, перемовляючись жартівливими фразами. Голова відділку повільно закурив…

— Звільню його к бісовій матері,— розлючено стискаючи кулаки, процідив Іващенко.

— А мене на його місце, так, дядечку? Ти ж обіцяв! — радісно втрутився Серьога, але осікся під скаженим поглядом дядечка.

Комп’ютерники попрямували до виходу. Важкі двері зачинилися за спиною останнього з них.

Було видно, як охоронець натиснув кнопку пульта, ставлячи двері на сигналізацію, полегшено зітхнув і розгорнув газету.

— Ні, оцього я точно звільню! — вирішив Іващенко. — Він мав спершу перевірити, чи не залишився хтось у будинку!

— Та ж нікого не залишилось!

— А ми? Ціле кодло в офісі причаїлося! Мало там, який ми маємо намір?!! — розлютився Іващенко. — До речі, а який у нас намір?

— План дайте, план евакуації під час пожежі,— попрохала Ірка.

Усі зібралися довкола директорового столу. Ірка подумала, що це нагадує сцену з військових фільмів — нарада в штабі. Тільки замість масштабної карти місцевості — запаяний у пластик план евакуації під час пожежі.

— Починаємо прямо від кабінету, — сказала відьмочка, — і рухаємось уздовж лівого боку. Я працюю біля кожного офісу й кожної ділянки стіни, а ви розходитесь віялом — частина перекриває коридор, а двоє відслідковують підлогу… і стелю, хтось наглядає за сходами. Щойно його з укриття викине, відразу ж хапайте!

— А що конкретно ти збираєшся робити? — поцікавився майор.

Ірка ухильно похитала головою.

— Побачите. А може, нам узагалі пощастить, тож і робити нічого не доведеться. От візьме він зараз і сам на нічну прогулянку вийде. Ми його відразу ж і схопимо.

— Авжеж, чекай! — зловтішно процідив Серьога. — Не такий він уже й дурень, щоб вийти після всіх ваших розмов!.. — і хлопець осікся, зрозумівши, що бовкнув зайве.

— Що-о?!! — лапа Ментівського Вовкулаки знову вчепилася Серьозі в зашийок. — Ти що, гадюченя! Ти й тут камеру поставив?

Серьога хрипів і мовчав, але з виразу його переляканої фізіономії було видно, що все-таки поставив.

— Чому ти не сказав?!! — закричав майор.

— З якого це дива я маю вам говорити? — прохрипів Серьога. — Ви, он, зі мною навіть не розмовляєте!

Майор наблизив своє обличчя впритул до фізіономії молодшого програміста, його губи, затремтівши стриманим гарчанням, розповзлися в різні боки, оголюючи великі гострі ікла:

— Зараз я з тобою поговорю! Що ти ще для пана компаньйона зробив? Колися, швидко! — він струсонув хлопця так, що в того аж зуби клацнули.

— Нічого, майже нічого, присягаюся! Тільки пістолет! Газовий. Переробив. На звичайний.

Майор заревів від обурення. Його обличчя почало змінюватися, видовжуватися й обертатися на вовчу морду.

Зовсім не здивований таким поворотом подій, Іващенко зробив крок уперед:

— Дозвольте, я візьму свого племінника, пане майоре, — і спокійно звільнивши Серьогу з пазуристих лап вовкулаки, бізнесмен поцікавився в хлопця:

— Де ти поставив камеру?

— Он там, на стінці, під бра!

Важкий ляпас швиргонув хлопця до стіни. Він сповз на підлогу, заразом зриваючи і бра, і камеру.

— Виходить, ми маємо справу з озброєним злочинцем, який знає всі наші наміри, — підсумував бізнесмен. — Нам більше нічого зволікати, ходімо.

— Я готова, — Ірка рішуче перекинула через руку піджак компаньйона й попрямувала до дверей. Решта компанії, миттю озброївшись, скупчилася навколо неї. Зчинивши штовханину біля дверей, усі висипали до приймальні. І звідти враз долинув пронизливий жіночий вереск.

Коли Іващенко проштовхався крізь щільну стіну вовкулак, він побачив секретарку, котра сиділа за столом. Очі жінки злякано бігали туди-сюди. Жах у її очах мимоволі поєднувався зі здивуванням. Перед нею стояло семеро дебелих чоловіків у камуфляжі з десантними ножами в руках. Прибульці щільним кільцем оточили темноволосе дівча, яке тримало в руках старий піджак.

— Ви… — долаючи дрож у голосі, спитала секретарка, — ви що, піджак крадете?

— Ні, вони його до хімчистки несуть, — виходячи вперед, сказав Іващенко. — Зараз під час чищення стільки речей зникає!.. Доводиться для кожного піджака озброєну охорону наймати. Зрозуміло?

Секретарка судорожно закивала.

— А чому ви ще й досі не пішли? — вимогливо спитав Іващенко.

— Ви мене не відпустили, — пробелькотіла жінка. — Ви ж самі стільки разів казали: доки ви не відпустите, іти не можна.

Одинадцять пар очей (одна з них належала самій секретарці) з докором глянули на Іващенка. Намагаючись щосили зберігати незворушність, той оголосив:

— Відпускаю. Можете йти.

Секретарка схопила свою сумочку й, тихо прошепотівши: «До завтра», — наче мишка, вислизнула за двері. Було чутно, як вона спочатку намагалася йти спокійно й розмірено, а потім тупіт її підборів зірвався на частий дріб — дівчина стрімголов побігла до виходу.

— Ну, ми нарешті йдемо? — вимогливо спитав Іващенко й першим вискочив до коридору.

Сім десантних ножів устромилися в підлогу. Семеро чоловіків злетіли догори, зробивши переверт. І семеро величезних вовків приземлилися на всі чотири лапи. Шестеро з них легко розбіглися по коридору й сходах, і лише один, дебелий сіро-сивий ватажок, тицьнувся мордою Ірці в бік і пішов поруч, поглядаючи на неї знайомими жовтими очима.

— Я анітрішечки не боюся! — рішуче смикнула плечем Ірка. — Краще за своїми пильнуйте! Я наказала біля сходів вартувати, а не на них. На другий поверх потім підемо, якщо тут нічого не знайдемо.

Тетянка й Богдан озирнулися. Далеко в кінці коридору швидко промайнув вовчий силует. Схоже було на те, що вовкулака, який піднявся сходами, знову зістрибнув назад на сходовий майданчик.

— Ірко, а звідки ти знала, що він поліз на сходи? Їх же звідси не видно! — спитала здивована Тетянка.

— Я? Що за дурниці! Нічого я не знала. Ну як я, по-твоєму, могла знати, якщо сходів звідси не видно? Я взагалі до них спиною стою!

— А він звідки знав, що ти знаєш? Ти ж тихо говорила! — устряг у розмову Богдан.

— Вовчий слух, мабуть, — знизала плечима Ірка. — Ще запитання є, чи будемо працювати? Наш наймач незабаром лусне від злості.

Розділ 14

Корпорація навиворіт

Ірка перебільшувала. Іващенко чекав, і на його обличчі вимальовувалася не злість, а терпіння й покора. Чи то він сприймав дитяче перешіптування за частину чаклунства, чи то просто твердо вирішив не втручатися. Від злості була готова луснути сама Ірка. Вона геть не розуміла, що відбувається довкола неї й із нею самою!!!

Це Тетянці вона могла морочити голову — мовляв, знати не знаю, що там вовкулака на сходах робить, і взагалі я його звідси не бачу… Але ж обдурити себе було куди складніше. Так, вона не бачила вовків, але вона їх… відчувала. Кожного з них. Вона знову відчувала те сильне, виразне, що Ментівський Вовкулака називав нюхом і що було так не схоже на звичайні, звичні запахи. Слухом, що загострився до нелюдської межі, вона чула, як вовкулаки беззвучно снують по коридорах. І ще вона просто знала, відчувала всім своїм нутром, де перебуває кожен із них. Її слова про вовчий радар зненацька стали реальністю, і центром цього радара була вона сама, Ірка Хортиця.

Не можна сказати, що вона дивилася очима вовків, але якимось чином тварюки миттю повідомляли їй про все, що бачили, чули, нюхали, про все, від чого їхня шерсть ставала дибки, а сильні ноги напружувалися. Очікування боротьби зовсім не лякало, а п’янко вабило передчуттям полювання. Справжнього полювання на сильну, хитру здобич. І тріумфальний мисливський клич клекотав в Ірчиному горлі, лоскотав ніс, наче бульбашки мінералки.

Несподівано їй стало весело, і навіть чергове зникнення кольорів перед очима її більше не лякало — навіщо вони взагалі, адже зараз ніч? Головне, що тепер вона бачила все довкола неймовірно чітко. А ще відчувала: бажана здобич десь поруч. Причаїлася й стежить за ними з укриття настороженим поглядом. Здобич готова тікати й заплутувати сліди, вона навіть готова до боротьби, але страх уже закрадається в її серце, бо вона побачила зграю, яка йде по її сліду. Залишилось тільки виманити дичину зі схованки.

Ірка торкнулася піджака, що висів у неї на руці, струснула його й хижо посміхнулася:

— Будеш у нас замість свого господаря.

Ірка запустила одну руку в рукав, а іншою штовхнула двері найближчого офісу. Тихесенько рипнувши, ті прочинилися. Відьмочка заплющила очі, зосереджуючись:

— Цеглина до цеглини — стоїть будована мурина, а хто той мур складав, хто його будував — того й влада. Володарю своєму підкоряйся, будівнику відкликайся. Секрети відкривай, що сховала, — вивертай… — різким ривком Ірка вивернула рукав піджака.

Стіна луснула, мов напнута на барабан шкура, її розірвало буквально вдрузки.

Столи, стільці, комп’ютери, канцелярське приладдя, шматки якогось кабелю — напханий, перегодований мотлохом офіс здавалося блював, його ніби вивертало навиворіт. Правильний тривимірний простір вигинався в зворотний бік.

Те, що відбувалося, з одного боку, нагадувало малоприємний фізіологічний процес, а з іншого — сцену глобального катаклізму з малобюджетного фільму-катастрофи. Нажахані вовки шугонули в різні боки — тільки пазурі ковзнули по лінолеуму. Але на Ірку все це майже не справило жодного враження.

Замислено оглянувши нутрощі офісу, відьмочка розчаровано похитала головою:

— А якщо не маєш таємниць, залишайся, як була…

І за мить усе повернулося на місце.

Іващенко ковтнув слину, відчуваючи, як тверда пробка страху не дає слині просочитися в горло, і одним оком зазирнув досередини офісу. Перед ним постала знайома й звична картина: темна кімната, у глибині біліють стелажі й пластикові корпуси комп’ютерів.

За його спиною презирливо пирхнула Ірка. Вовкулаки поверталися, сором’язливо піджавши хвости, і навіть кінчики шерстинок на їхніх вухах не приховували, як перевертням прикро за свій переляк. У всякому разі, Ірка відчувала і їхню зніяковілість, і клятвену обіцянку більше ніколи-ніколи…

— Авжеж, сподіваюся, — відповіла вовкам відьма. — Інакше яка від вас користь? Ну що, далі?

— Он там мій компаньйон десь півроку назад постійно щось ремонтував, — Іващенко махнув рукою туди, де довгою змією тягнувся коридор.

Ірка підійшла до стіни й знову забелькотіла:

— Стінка міцно стоїть, не хитається, за наказом володаря відчиняється…

Кишеня піджака хвацько вивернулась назовні обтріпаним швом.

Стінка вигнулася, роздулася й вивернулась навиворіт. Цього разу все обійшлося без додаткових спецефектів. Вовки легко відскочили вбік і насторожились, вишкіривши ікла й приготувавшись до миттєвого стрибка.

— Ми мали рацію, — не вірячи власним очам, прошепотів Іващенко. — Мій компаньйон справді будував тут потаємні ходи! Лазив по них, підслуховував і підглядав! От як він, гад, завжди про все знав!

Стінка відкрила вузесенький — людина могла пройти тільки боком — хід, що, схоже, вів від кабінету компаньйона в бік комп’ютерної зали.

— Але його самого тут немає, — розчаровано мовила Ірка. — Уперед, уперед!

Вона встала й кинула скоромовкою вздовж усього довгого коридору, що повертав у кінці:

— Мури-стіни, схованки та лази, відкривайтесь всі одразу, — і, відірвавши край підкладки, вивернула навиворіт увесь піджак.

Стіни ожили. Будинок почав здригатися в судорогах і спазмах, наче живий організм. Одразу за поворотом почувся дикий, зляканий лемент.

— Попався! — радісно закричала Тетянка, кинулася на галас і здивовано спинилася.

Прикутий наручниками до батареї, у коридорі сидів той самий чолов’яга, якого Ментівський Вовкулака залишив чекати повістки до суду. По обидва боки від нього виверталися назовні черговий таємний хід і господарська комірчина. Чолов’яга кричав, упирався спиною в батарею й чимдуж дубасив об підлогу каблуками черевиків із крокодилячої шкіри. Схоже, сподівався сховатися в щілині між радіатором та стіною.

— Хто секрети нам відкрив, повернувся, став, як був! — по черзі вказуючи пальцем на обидві вивернуті стіни й, немов у дитячій лічилці визначаючи, кому бути заводіякою, прокричала Ірка.

Стіни миттю «закрилися». Увесь червоний, чоловік, судорожно хапаючи ротом повітря, впав на підлогу. Вовки прослизнули в затінок, а люди стовпилися довкола в’язня. За мить до них приєднався й майор. У людській подобі.

— Незручно якось вийшло, — пробелькотів він. — Я зовсім про нього забув.

— Я так і думав, так і думав, — чолов’яга підвівся й утер спітніле обличчя. Рубін на його обручці криваво зблиснув. — Я не ображаюся, ні. Я все розумію! Ви, мабуть, були заклопотані якимись дуже важливими міліцейськими справами. — Батько-втікач, як і раніше, звертався до майора, але його погляд раз у раз ковзав по трійці дітлахів, весь час зупиняючись на Богданові. І, як і раніше, цей чіпкий, пронизуючий погляд аж ніяк не поєднувався із жалюгідним, наляканим белькотанням. — Але, може, хоч тепер ви мене вже відпустите? Я з’явлюся до суду, слово честі.— Чоловік притулив вільну руку до серця. — Дітьми присягаюся!

— Тими самими, які вам не по кишені? — посміхнувся майор. — А може, нехай забирається геть? — тихо спитав він Ірку.

Та заперечно похитала головою:

— Пізно, почне бігати по коридорах і невідомо в що вшелепається. Нехай уже сидить на одному місці, цю ділянку ми вже відробили.

— Але мені тут дискомфортно, підлога така холодна, а в мене ревматизм! — почувши її слова, закричав «в’язень батареї». — І ніч страшенно довга! Я навіть не знаю, котра година! — Він виразно зиркнув на майора.

— Ну, цій біді ми зарадимо, — добродушно заявив майор.

— Правда? — чоловік аж засвітився на радощах. — Чудово! Я, чесно кажучи, звик до цього годинника, і до костюма він пасує… — Він осікся.

Майор зняв із зап’ястка величезний, наче будильник, «командирський» годинник. Застебнув його в чоловіка на руці, критично глянув, як той виглядає, і задоволено кивнув:

— Справді, пасує,— він схвально поплескав чоловіка по плечу й поквапився за товаришами, котрі рушили вперед.

Розділ 15

Закляття на бачок унітаза

Вони стояли в невеликому тамбурі: з одного боку — сходи на другий поверх, з іншого боку — двері в круглий дворик, до вольєра з кавказькими вівчарками. Звідти долинав тривожний гавкіт псів, які, зачувши поблизу вовків, кидалися на сітку.

— Вам знову знадобиться мій кинджал? — тихо запитав майора Богдан.

— Він не твій, він — власність корпорації,— склочним тоном заявив Іващенко.

— Усі бізнесмени — жлоби, — осудливо зауважив майор і, витягши з кишені золотий «Ролекс», начепив його собі на руку. — Схиблені на дорогих штучках. Простішим треба бути, простішим…

Майор помилувався сяйвом годинника, задоволено зітхнув і кинув турецький кинджал собі під ноги. Величезний вовк-ватажок підбіг до нижньої сходинки.

— Зараз підемо, — кивнула Ірка на нечутне для решти людей запитання. — Тут більше ніде сховатися.

Дівча глянуло на стіну під сходами. Не пластик, не гіпсокартон, навіть не цегла, а старий сірий бетон, що напевно стояв тут із дня будівництва будинку. Прокладати сюди таємні ходи — замучишся.

Ірка поставила ногу на першу сходинку. Вовки, раз у раз зупиняючись і насторожено водячи вухами, тихо, один за одним прослизнули мимо й сховалися на другому поверсі. За ними, позираючи на спізнілу подругу, на сходи піднялася Тетянка, а за нею й Богдан. Тільки Іващенко продовжував тупцювати за Ірчиною спиною. Дівча роздратовано шморгнуло носом — ну чого застряг, йшов би вже! — і знову із сумнівом уп’ялося в капітальну стінку. Ірка завагалася, поглядаючи на друзів, які нетерпляче очікували на неї.

— Та тут роботи — на півсекунди, — пробубоніла вона й рішуче вивернула навиворіт нагрудну кишеню піджака.

Сірий бетон, що здавався таким міцним, таким непохитним, розірвало, як пластилін, відкриваючи те, що ховалося всередині: крихітну кімнатку зі стінами, пофарбованими блідою пастеллю, унітаз, умивальник і вузенький старий тапчан. А на тапчані, скорчившись, сидів сухорлявий літній чоловік. Той самий, котрого Ірка бачила на фотографії!

— Таємниць не ховай, все, що маєш — віддавай! — крикнула Ірка і, рвонувши кишеню за підкладку, з м’ясом видерла її з піджака.

Усе, що було в кімнаті, викинуло назовні.

Зі сходів долинув здивований Тетянчин вигук і дрібне гупання ніг — друзі мчали на допомогу. Повз Ірку промайнула сіра тінь — не марнуючи часу на спуск сходинками, Ментівський Вовкулака стрибнув у просвіт між сходами.

Старий перевертень приземлився перший, важко гепнувшись лапами об підлогу. Обдавши Ментівського Вовкулаку скалками битого фаянсу, він перекинув умивальник. Компаньйон, котрий звалився зі стелі, приземлився прямо на Іващенка. Він збив бізнесмена з ніг і, не розгубившись, схопив його за горлянку… І тут-таки бачок унітаза, падаючи, гепнув душителя по потилиці.

— Це ж треба, бачок на нього таки кинувся, — розгублено буркнув Богдан, який, надбігши, стягував з ошелешеного Іващенка тіло компаньйона. — Ти що, замовляння таке наклала? — Він оглянувся на захекану Тетянку…

Жилава стареча рука відшпурнула хлопчиська геть. Богдан відлетів, глухо грюкнувшись об стіну…

Компаньйон підхопився й кинувся крізь двері надвір. Стулка з гуркотом зачинилася, брязнув замок. Вовки, нахопившись, гасали біля зачиненого виходу.

— Знову те саме! Коли треба, так вас немає! — рикнула на них Ірка.

— Розборки потім! Двері відімкни, а то втече! — крикнув Богдан.

Але двері відчинилися самі.

— Він відв’язав собак! — прохрипів Іващенко.

Розпластуючись у повітрі, розлючена зграя кавказьких вівчарок увірвалася в тамбур. Мовчки, без жодного звуку, пси накинулися на вовків. Величезний «кавказець» із розгону стрибнув на спину Ментівському Вовкулаці. Перевертень вислизнув, рвонув супротивника зубами й відскочив. Тамбур під сходами сповнився злісним риком і клацанням щелеп. Клоччя шерсті полетіло в повітря. Волохаті тіла сплелися в один спресований клубок. Ікла змикалися в мертвій хватці. Величезна, схожа на крокодилячу, пащека вівчарки клацнула, вирвавши жмут вовни з вовчої холки. Ірка побачила, як очі вовка сповнилися болем. Молодий вовкулака коротко вискнув, і «кавказець» тут-таки навалився на нього, встромляючи ікла в тіло, яке намагалося вирватися.

Кров бризнула Ірці в обличчя. Дівча отямилось.

І відразу ж немов знову втратило свідомість — людську свідомість, — почало марити. Ірку охопила дика лють, ця лють не потребувала слів, вона потребувала лише рику, грізного, утробного. Майже заревівши, відьма кинулася в центр бійки.

Щелепи «кавказця», намертво зімкнуті на вовчій горлянці, рвонуло вбік. Здивований, скиглячи, немов цуценя, пес злетів до стелі, підкинутий ударом сильної лапи. Клубок волохатих тіл розлетівся навсібіч, начебто в центрі нього вибухнула бомба. Але там була Ірка, яка виглядала страшнішою за ядерну війну. Вона загрозливо вигинала спину, її пальці хижо скорчувалися, а рот шкірився моторошною гримасою.

— Ге-е-еть! Забор-р-роняю! — гарчала відьма, і в її гарчанні було щось невимовно жахливе, що змушувало і «кавказців», і вовків щулити вуха й підгинати хвости. — Ге-е-еть!!!

Один із «кавказців» тихенько, начебто питально, гавкнув… Ірка враз обернулася до нього всім тілом:

— Р-роздер-р-ру!!!

Пес розпачливо завив і нажахано, не розбираючи дороги, натикаючись на стіни, щодуху кинувся геть. Скиглячи й завиваючи, зграя мчала за ним: усе одно куди, аби якомога далі!

Слідом, підгинаючи лапи й тихо скиглячи, задкували вовкулаки. Видно було, що тільки глухий рик ватажка втримує їх від такої ж панічної втечі. Куди завгодно, аби забратися подалі від тендітного темноволосого дівчати!

— Я ж казав, що треба позбутися цих псів, вони небезпечні, можуть накинутися. А компаньйон упирався! Ну й хто насамкінець виявився правий? — отетеріло бубонів Іващенко й одразу ж задумався: а й справді — хто?

Думалось якось важко, тому бізнесмен просто відмахнувся від дурних думок і вимогливо загорлав:

— А мій компаньйон знову змився!

— Не змився, — насилу повертаючи язик і змушуючи його вимовляти людські слова, сказала Ірка. — Тетянки з Богданом немає.

Ментівський Вовкулака коротко дзявкнув. Вовча зграя, злякано зиркаючи на Ірку, прослизнула вздовж стіни у двері й довгими стрибками помчала через двір. Ірка й Іващенко бігли за ними. Переслідувачі вскочили в центральний хол, одна стіна якого була обвішана старовинною зброєю. Турнікет стояв відкритий, а з його щілини стирчав універсальний пропуск. Біля турнікета, склавши руки на грудях, застигла Тетянка. Міцно стиснувши кулачки, відьмочка шепотіла собі під ніс заклинання… Її очі палали зеленими чаклунськими вогнями. А біля скляного виходу боровся з дверима сухорлявий літній чоловік. Він смикав їх до себе, бився об них плечем, але безрезультатно.

Завивала сирена, мерехтіли вогні сигналізації й гепав кулаками у двері своєї будки охоронець. Вибратися назовні він не міг — заклинені кинджалом двері ледве втримував Богдан.

— Пане Іващенко! — заволав охоронець, побачивши генерального директора, що залетів до холу. — Діти напали на вашого компаньйона!

— Правильно зробили! — гаркнув у відповідь Іващенко.

Почувши його голос, чоловік біля виходу обернувся, завив у розпачі, ще раз спробував вирватися назовні… і вихопив пістолет.

— Ах ти ж відьма проклята! — вигукнув компаньйон.

Чорна зіниця дула дивилася Тетянці просто в груди. Гримнув оглушливий постріл.

— Ні-і-і! — нестямно заволав Богдан, кидаючись до Тетянки.

Але стрибок Ментівського Вовкулаки був швидший і точніший. Важке вовче тіло сірою тінню метнулося між дівчинкою й летючою кулею. І немов переломилося навпіл. Вовкулаку крутонуло в повітрі й жбурнуло вбік. Він спробував підвестися, але його лапи роз’їхалися, а очі затуманилися. Важка морда впала, тупо грюкнувшись об підлогу.

Тієї ж миті в холі гримнуло багатоголосе люте виття. Перестрибнувши через турнікет, шістка молодих вовкулак кинулася на чолов’ягу біля виходу. Він прилип до скла й скинув назустріч зграї руку з пістолетом. Вовчі щелепи клацнули й зімкнулися на тремтячому зап’ястку. Пістолет із металевим стукотом упав на підлогу й закрутився. Чоловік скрикнув, звалений вагою волохатих тіл.

— Гей, хлопці, хлопці, спокійніше, не захоплюйтеся! Він потрібен живий! — скомандував знайомий голос.

Ірка озирнулася. Крекчучи й тримаючись за бік, майор підводився з підлоги.

— Живий! — радісно вигукнула Тетянка й, розвівши руки, кинулася на шию Ментівському Вовкулаці.

— Звісно живий, — пробурчав майор, відкидаючи геть закривавлений сталевий циліндрик. — Це ж не срібло. Ходив би я на такі небезпечні справи, якби мене проста куля брала!

Щосили обіймаючи майора, Тетянка примовляла:

— Ви мені життя врятували! Спасибі! Спасибі!! Спасибі!!!

— Спасибі — багато, — розважливо заявив Вовкулака, — от рівноцінний поділ — по п’ятдесят тисяч на ніс, включаючи ваші безнюхі носики! — це буде те, що треба.

Тетянка повільно розчепила руки, подивилася на майора настороженим поглядом і процідила крізь зуби:

— Ми обговоримо це питання.

Голосно гупаючи, повз них пробіг Іващенко. Туди, де вже не було жодних вовків, а шестеро здоровенних хлопців у камуфляжі міцно тримали сухорлявого літнього чолов’ягу.

— У бухгалтерію його, там теж програма «Клієнт-Банк» є! — рішуче наказав Іващенко. — І Серьогу тягніть! Нехай наш новоявлений комп’ютерний геній трохи попрацює! — Генеральний, широким кроком минаючи турнікет, гукнув охоронцю, котрий боязко поглядав із глибини будки: — А з вами я потім розберуся!

— Та ж я думав, що ви вже поїхали, Володимире Георгійовичу! — розгублено пробелькотів охоронець.

— Ніхто з начальства додому не поїхав, — люто позираючи на компаньйона, котрий смикався в руках камуфляжників, заявив Іващенко. — Ну от буквально всі залишилися в будинку!

Терпіння добратися до власного кабінету в Іващенка вже не було. Він рвучко відчинив двері бухгалтерії. Вовкулаки жбурнули компаньйона на стілець перед комп’ютером головної бухгалтерки, а за мить кинули поруч і Серьогу.

Ірка, ледь переставляючи ноги, ввалилася слідом. Неймовірна напруга цієї ночі поступово відпускала. Сонними очима дівча дивилося, як Іващенко переможно розмахує пальцем перед носом племінника:

— Давай, виходь на банк, в який ти мої грошики запхав! — командував бізнесмен. — Працюй!

— Знову? — обурився Серьога. — Мені ще за той раз не заплатили! — хлопець багатозначно зиркнув на пониклого на сусідньому стільцеві компаньйона. — Я вам не татко Карло, забезкоштовно ішачити!

Його дядько гаркнув, немов справжнісінький вовкулака, і молодший програміст миттю прилип до клавіатури:

— Та добре, добре, роблю вже! — і, бурмочучи собі під ніс: «Сторонній дітворі платить, а рідному племіннику… Справжнісіньке рабство!», — Серьога застукотів по клавішах.

На екрані з’явилися ряди цифр. І, нарешті, засвітилося червоне віконечко.

— Код доступу давайте, — буркнув Серьога.

Іващенко глянув на компаньйона:

— Ну?

Той відповів зовсім порожнім, несвідомим поглядом. Здавалося, ця людина взагалі не в змозі була збагнути: де вона, що відбувається, хто довкола неї й чого від неї хочуть.

Обличчя генерального сповнилося гнівом, поступово стаючи криваво-червоним:

— Ти дурника мені тут із себе не строй! Ми тебе зловили!! Кажи код, швидко!!!

Але зловлений утікач продовжував тупо дивитися на свого партнера.

— А швидше не можна? — нахабно зажадав Серьога. — Тут, між іншим, таймер на введення коду: вчасно не введемо, то ваші грошики так на Мальті й залишаться!

— Правда, закінчуйте вже! — уперше невдоволено озвалася Тетянка й судорожно позіхнула. — Ми тут із вами вже півночі б’ємося! А якщо ви не помітили, так ми, між іншим, діти! Нам спати пора! Я батькам набрехала, що до Ірки ночувати піду. Не дай Бог вони не мені на мобілку, а Ірчиній бабусі на домашній подзвонять!

— А бабця скаже, що я до тебе ночувати пішла, — похмуро зітхнула Ірка.

— Чув, мужик, які в дітлахів проблеми? — навис над бранцем, який ураз зіщулився, майор. — Колися, який код! Давай, гад, поки я добрий! — Він гепнув кулаком об стіл перед схиленим обличчям компаньйона.

Золотий браслет «Ролекса» блиснув у того перед очима. Бранець звів голову й уп’явся в майора зовсім розгубленим поглядом.

— Хазяїн? — розгублено перепитав він. — Це ви, хазяїн?

Майор здивовано витріщився на бранця. У нього на обличчі застигла грізна гримаса. І компаньйон знову миттю злякано зіщулився.

— Добре, добре, хазяїне! — пролепетав він. — Я слухаюся, хазяїне! Я завжди вас слухаюся! Сказали забрати — я забрав. Сказали повернути — от, будь ласка, усе зараз повернеться. — Його пальці швидко пробіглися по клавішах. У віконці засвітився ряд цифр. Компаньйон із запобігливою посмішкою обернувся до майора: — Ви задоволені, хазяїне?

Майор судорожно ковтнув, відкашлявся в кулак:

— Того… Аякже… Дуже навіть… — пробубонів він.

Але очі компаньйона вже вп’ялися в майорський кулак, забігали туди-сюди: із золотого «Ролекса» на зап’ясток — на пальці, знову на «Ролекс»:

— А де ваш перстень, хазяїне? Ваш рубіновий перстень? — на обличчі компаньйона з’явилася страшна підозра. — Ти… Ти не хазяїн! Ти — не він!

Бранець щосили рвонувся до клавіатури, збираючись стерти щойно введені цифри. Але тут у справу зненацька втрутився Серьога. Молодший програміст хутко тицьнув пальцем у клавішу введення… Цифри мигнули, віконце закрилося й відразу з’явилося знову, з написом: «Переказ коштів завершено».

— Є! — тихо, немов він не міг повірити своєму щастю, буркнув Іващенко. — Повернулися! Я врятований!

— Ага! — загорлав Серьога. — Як я тебе! — Він тріумфально витріщився на компаньйона: — Будеш знати, як бабки за роботу замилювати!

Нещасний компаньйон болісно простогнав і затулив обличчя тремтячими руками. Він розгойдувався на стільцеві й тихо, придушено бурмотав:

— Я не винуватий! Хазяїне, я не винуватий! Мене одурили, хазяїне! У них ваш «Ролекс», хазяїне!

— «Ролекс», — майор розгублено подивився на свій зап’ясток і пробурчав, теж тихо й придушено: — «Ролекс», рубіновий перстень… Хазяїн! — І раптом, зірвавшись із місця, відчинив двері офісу.

Ірка кинулася до нього, стала поруч. Довга кишка коридору тяглася вглиб будинку. А біля батареї, там, де мала бути поникла фігура жадібного татуся, не було нікого. Лише порожні наручники безсило звисали з труби.

— Змився, — задумливо сказав майор. — Ще коли ми з цими, людськими годованцями, зчепилися, його вже не було. І як він умудрився?

— Не знаю. І знати не хочу, — відрізала Ірка. Їй було нестерпно страшно. — Знайшли Іващенківські гроші — і вистачить, усе! Йдемо звідси! Усе скінчилося!

— Нічого не скінчилося… все тільки починається… — проскрипів чийсь незнайомий голос.

Розділ 16

Пастка на Хортову кров

Світло в бухгалтерії згасло. Загудів і стих комп’ютер. Світильники в коридорі на мить яскраво спалахнули й разом згасли. Будинок занурився в пітьму.

— Агов, та що ж тут відбувається?! — гаркнув роздосадуваний Іващенко. — Негайно увімкніть світло!

— А якщо не увімкнемо? — проскреготав голос уже з іншого кутка..

Ірці здалося, що й сам голос був іншим.

— Де ви? Де ховаєтеся? — вимогливо запитав Іващенко.

Пролунав скрипливий смішок.

— Ми не ховаємось. Ми тут. Та й тут! І отут! І ще отут! Сюди! — голоси долинали зусібіч, з усіх кутків. І ще в кромішній пітьмі чувся дрібний тупіт маленьких ніжок. Немов пацюки пробігли.

— Не чіпайте моїх ніг! — озвався Серьога.

— Хто тебе чіпає, та ще за ноги! — буркнув майор.

— Але хтось же чіпає, — тремтячим від жаху голосом сказав програміст.

Біля самісінької його ноги знову скреготнув смішок, і хтось маленький та спритний швидко відскочив убік.

— Ой, вони штрикаються! — скрикнула Тетянка.

Ірка теж відчула, як щось штрикнуло її в коліно. Вона схопилася за болюче місце —і щось гостре відразу тицьнулося їй у руку. А навколо забігало, затупотіло, замиготіло. Тупіт маленьких ніжок оточував, утворюючи замкнене коло. Ірка закрутилася на місці, намагаючись роздивитися тих, хто бігав довкола неї, але бачила лише мерехтливі згустки мороку. Вони бігли все швидше й швидше, тупіт підсилювався, наростав, начебто подвоювався, потроювався, начебто їх ставало все більше й більше. І раптом усе припинилося, стихло. Ніби ножем відрізали.

— Гей ви, ті, хто тут… — нерішуче гукнув Богдан. — Ви тепер де?

Відповіддю йому була мертва тиша.

— Ходімо, може, чи що? — розгублено буркнув майор.

— Вам краще знати, — озвалася з темряви Тетянка. — У вас, он, нюх, слух.

— Та не чуємо ми нічого! — роздосадувано мовив Вовкулака. — Як відбило! А ти, сестричко?

— А я тут до чого?! — враз обурилася Ірка.

Насправді відьмочка була б зараз не проти, аби до неї повернулися чорно-білий суперзір і слух, що давав змогу розрізняти звуки, недоступні людському вуху. Хай навіть повернуться оті дивні незвичні запахи. Але нічого такого не відбувалося. Вона, як і раніше, майже нічого не бачила крізь суцільний морок і нічого не чула, крім прискореного подиху наляканих людей.

— У мене кинджал із собою, — сказав вовкулакам Богдан. — Можете перекинутися.

— Давай його мені,— звелів майор.

— А ви де? — Богдан розгублено закрутив головою, вдивляючись у темряву.

— Здається, я праворуч від тебе, — не зовсім упевнено припустив майор. — Так, я зараз простягну руку…

Богдан теж випростав руку й відчув, як його пальці торкнулися чиєїсь долоні.

— Начебто тримаю. Це ви, майоре?

— Мабуть, я, — із сумнівом у голосі припустив майор. — А це ти?

— Я! Я! — зареготав скрипливий голосок.

Тверді й тонкі, як лапки в комах, пальчики уп’ялися в майорову руку. Гострий біль обпік його долоню. Тепла кров заповнила глибокий розріз і цівкою полилася на підлогу.

— У-у! — завив майор, крутячись на одному місці й намагаючись віддерти повислу на собі істоту.

У глибині кімнати закричав Богдан:

— Пусти, гадино! Ой, не кусайся!

Гострі зубки, немов голки, прокололи йому шкіру й заходилися рвати. По зап’ястку прокотилася хвиля пекучого болю. Хлопчак затряс лівою рукою, намагаючись струхнути істоту, але зуби впивалися все сильніше.

— Боляче ж! Ну, зараз я тебе! — рвучко замахнувшись, він рубнув турецьким кинджалом перед собою.

Здвоєні вигнуті леза зблиснули, на мить розганяючи суцільний морок.

— Ой-ой-ой! — істота відразу ж відпустила Богдана. — Холодне залізо, у нього холодне залізо! — І ніжки затупотіли геть.

— Мій теж змився. У-у-у! — завив майор, обмотуючи хусткою розідрану руку.

— Треба вибиратися в коридор і до виходу, — вирішив за всіх Іващенко. — Пацан, ти з кинджалом уперед. Серьогу й цього, кримінального генія, по центру. — І повернувся до компаньйона: — Бачиш, що в нас у будинку по ночах коїться! Твоє щастя, що ми тебе знайшли!

— Знайшли! Знайшли! — скрипливо зареготали з усіх боків. — Мали знайти! Ми теж тепер знайдемо! Молодий, молодий! Знайдемо молодого!

— Надвір! — гаркнув майор.

Уся компанія пліч-о-пліч кинулася до виходу, майже несучи перед собою Богдана, що випростав руку із затиснутим кинджалом.

— Тікають! Тікають! Не втечуть! Знайдемо! Молодого знайдемо! — скрипіли довкола голоси.

Крихітні, але чіпкі рученята хапали втікачів за коліна, і щось неймовірно гостре тицялося всім у щиколотки, щось сухе, немов солома, хрускало під ногами.

Ірка здригнулася від огиди, коли чіпка лапка схопила її за лікоть. Навмання вдарила рукою по стінці коридору. Здається, влучила — щось хруснуло, і її відпустили.

Група нажаханих людей висипала в коридор… і застигла. Попереду, позаду, з боків — звідусіль долинало ритмічне тупотіння. Сотні крихітних ніжок притупували, пританцьовували. Плескали сотні крихітних долоньок, і сміх, рипучий сміх насувався зусібіч.

— Не втечете! Ми вас сюди привели, ми вас сюди заманили, а тепер ми й знайдемо! — здавалося, крихітні танцюристи почали водити хоровод довкола групки людей, котрі впритул притислися одне до одного. — Хто з вас, хто з вас, кажіть, хто з вас?

— Та хто? Хто вам потрібен? — спитав компаньйон. Від страху його голос рипів, як у таємничих танцюристів.

— Не ти, не ти! — знущально гукнули з пітьми. — Ти не винен, ти приманка для нього. — У темряві знову заходилися танцювати, притупуючи й плескаючи в долоні.

— От так ми, от так ми? Підказали, та підбили, та думку в голову вклали! Таємні ходи зробити допомогли! А ти так легко піддався, вкрав та сховався! А тебе шукали, а тебе вистежували! І ніхто знайти не міг, бо ми слід ховали, схованку ховали! Лиш один, лиш він крізь наше чаклунство пройшов, наші таємниці розкрив. І зараз він тут, тут!! І ми його знайдемо! Молодий, молодий!

— То ти в нас, виявляється, не сам п’ятдесят лимонів стирити додумався? — із посмішкою кинув Іващенко своєму компаньйону. — Ти в нас жертва чаклунського психологічного впливу!

— Пастка! — прошепотіла Тетянка. — Ось вона, твоя друга порожня карта, друга таємниця! Усе наше розслідування було пасткою!

— Казала ж я, не треба в це лізти, так тобі півмільйона захотілося! — не без задоволення мовила Ірка.

— Жадібні, жадібні, все відьомське плем’я жадібне! — підтвердили рипучі голоси. — Відьми прийшли, його привели! Ми знали!

— Та не жадібні ми, просто зараз час такий, — образилась Тетянка. — І взагалі, хто ви такі, щоб нас критикувати!

— Вона хоче знати, хто ми! Відьма хоче знати! — проскреготало з пітьми.

І в густому, давкому, прямо-таки відчутному на дотик мороці коридору зблиснув крихітний мертвотно-білий світлячок. Вогник наближався, насувався все ближче й ближче… Ірка зрозуміла, що не хоче бачити того, хто несе це моторошне світло, і водночас не може відвести погляд.

Кружечок світла спинився прямо перед наляканими людьми.

І вони побачили. Маленьку кривоногу істоту з тільцем не товстішим за соломинку й схожою на наперсток головою. Риси її обличчя були такими дрібними, що годі роздивитися, добре було видно тільки жаб’ячий рот із гострими, як голочки, зубами. У довгих, немов макаронини, гнучких пальцях істотка тримала веретено, на кінчику якого світився тьмяний вогник.

Люди мовчки розглядали істотку, що постала перед ними. Ірка гидливо здригнулась. А майор голосно зареготав, лякаючи пітьму.

— І ось від цього дріб’язку ми тікали? Та мені всього їхнього кодла не вистачить, аби нормально перекусити! — і Ментівський Вовкулака, вихопивши в Богдана з рук кинджал, перекинувся в повітрі.

Величезний вовк упав згори, ударом лап увігнавши тварючку в підлогу.

— Перекинувся, перекинувся! Це він! Ми знайшли його! — заверещало, заскреготало з усіх боків, і тієї ж миті спалахнула безліч мертвотно-білих світлячків.

Люди нажахано закричали. Увесь довколишній простір заполонили тоненькі, наче соломинки, крихітні тварючки з веретенцями в довгих пальцях. Істоти снували по підлозі, скільки око сягало. Чіпляючись гострими кінчиками веретенець, вони щільно, неначе мошкара, висіли на стінах і падали зі стелі на голови своїм одноплемінникам. Їхні гнучкі тільця перепліталися, довгі пальці зловісно ворушилися, а кінчики веретен загрозливо стриміли.

— Джокери! — побілівшими від страху губами прошепотіла Ірка. — Карти попереджали!

— Це не джокери, — пробелькотіла Тетянка. — Це нічки! Але ж вони… Я про них читала, нічки зовсім не агресивні! Вони живуть у селах, а ночами роблять різну дрібну шкоду по хатах!

— Ну й сиділи б у своїх селах, чого вони в місто приперлися? — нервово роззираючись навсібіч, сказав Богдан.

— Хазяїн велів! — заскреготали тварючки. — Хазяїн звелів — нічки прийшли, нічки знайшли, нічки зловлять! Хазяїн буде задоволений! — І, зареготавши своїм скреготливим сміхом, нічки всі разом накинулись на Ментівського Вовкулаку.

Тисячі ниток злетіли з веретенець, намагаючись обплутати вовка. Перевертень стрибнув, ухилився, нитки ковзнули по шкірі, а гігантські щелепи клацнули…

Величезний вовк підвів голову, з його пащеки звисало близько десятка тоненьких тварючок… Але тієї ж миті нічки махнули веретенами, і нитки обплутали вовкові лапу. Веретенця закружляли, задзижчали, замотуючи бранця в щільний кокон. Вовкулака почав був пручатися…

— Ви що робите, гади?! — знайшовши нарешті кинджал, кинувся на допомогу Богдан, намагаючись розрізати клубок, що обплутав вовка. І враз напоровся на сотню гострих веретенець.

— Богдане!!! — відчайдушно закричала Тетянка.

Тіло хлопчака миттю вкрилося безліччю дрібних кривавих цяток, футболка з білої обернулася на червону. Хлопчак відскочив убік. А вовкулака був уже весь заплутаний у кокон, виднілася тільки його лобата голова. Прозора нитка заарканила навіть вовчі щелепи, якими він не переставав відчайдушно клацати. Одна з нічок стрибнула бранцеві між вуха — перевертень міг лише хитати головою й грізно гарчати зв’язаною пащекою. Довгі гнучкі пальці схопили вовка за шерсть, смикнули — вовкулака завив від болю — і піднесли видертий жмут до злої маленької мордочки.

— Та він сивий! Він старий! — розчаровано мовив рипучий голосок. — Не він, не він! Шукайте! — І довгий палець тицьнув на застиглу групку людей. — Де молодий, де?

— Зараз вам буде молодий! — дружно гаркнула шістка перевертнів і кинулася на допомогу своєму командирові. Дволезовий кинджал було знову вихоплено з Богданових рук…

— Зупиніться! Їм тільки цього й треба! — закричала Ірка.

Але вовкулаки її не слухали. Вони один за одним перелітали через клинок. Настовбурчивши шерсть, молоді вовки грудьми врубилися в рухливий клубок нічних створінь.

Юрба нічок розсипалася перед ними, як колосся на полі, й миттю щільно зімкнулася. Нитки веретен знову злетіли в повітря.

— І-і-ех! — крутнувши кинджал, наче бумеранг, Богдан запустив його в повітря.

Нитяні аркани луснули, зустрівшися з гострою сталлю.

— Ти навіщо викинув кинджал, недоумку?!! — закричала Тетянка.

Ще раз крутнувшись у повітрі, роздвоєний клинок упав на голови нічкам. Там, де холодне залізо торкнулося нічних створінь, вони попадали замертво, наче зрізане колосся. Але решта відразу ж накинули на кинджал петлі й відтягли його геть, подалі від Богдана.

Нічки розділилися. Одні хутко закрутили своїми веретенцями, і нові нитки миттю почали обплутувати перевертнів, зв’язувати їм лапи. А інші подалися до людей. Сила-силенна істоток підступала все ближче й ближче…

— Де, де, де? Де він? — монотонно бубоніли нічки. — Хто з вас він?

— Хто, хто вам потрібен?!! — у розпачі бризкаючи слиною, заверещав компаньйон: — Скажіть, поясніть, я вам усіх знайду!!! Тільки не чіпайте мене!!!

— Ек! — кулак Іващенка впав зраднику на потилицю. Компаньйон закотив очі й гепнувся під ноги атакуючим нічкам. — Сто разів попереджав: ти в переговорах участі не береш! І тебе це так само стосується! — Бізнесмен люто зиркнув на свого племінника.

— А що я, я мовчу! — зовсім незворушно відповів Серьога. На його губах вигравала якась дивна посмішка; нічок, що метушилися довкола, він розглядав із якоюсь мрійливою цікавістю. — Чого мені з власним глюком розмовляти? Мене ж глючить, правда? Хлопці в общазі давно обіцяли дати травки курнути…

— Я тобі курну! — гаркнув Іващенко.

Ціла хмара нічних створінь, насуваючись, перекотилася через непритомне тіло компаньйона й підступила ще ближче. Пальці-макаронини, огидно заворушившись, потяглися до людей. Із жахом відчуваючи, що зараз ці пальці доторкнуться до неї, Ірка заверещала й хвицнула ногою найближчу тварючку. Одну нічку відкинуло вбік, але решта не зупинилася.

— Запальничка, дайте запальничку! — вчепилася Тетянка в рукав Іващенка.

Бізнесмен вихопив із кишені позолочену запальничку. Відьмочка клацнула коліщам і закричала:

— Сонечко-Сварог, злим тіням поріг! Вогонь-Сварожич, поможи, злі тенета розв’яжи!

Вогник видовжився, зробився тоншим, обернувшись на вогняний батіг. Гнучкий удар хльоснув по нічках. Передову шеренгу змело, а на її місці лишилася довга чорна смуга золи. Запахло горілою соломою.

Вогняний хлист знову просвистів у повітрі, розсікаючи юрбу нічок навпіл. Молодий вовкулака смикнувся, звільняючись із полону, його пащека клацнула, залишаючи дірку в густій хмарі нічних тварюк.

— Що це за замовляння?! І чому я його не знаю?! — водночас радіючи й трохи заздрячи крикнула Ірка.

— А ти не покладайся тільки на бабусин зошит! З літературкою працюй! — сміливо гукнула Тетянка, хльоскаючи вогнем на всі боки.

Нитки, що злітали з веретен, спалахували й осипалися попелом. Тоненькі тіла ламалися навпіл. Стовпище нічних тварючок уже не здавалося нескінченним. Їх ставало все менше й менше!

Нічки відступили, залишивши наполовину сплутаних вовкулаків. Молоді вовки борсалися на підлозі, звільняючись з їхніх ниток. Ось звівся перший, другий, третій… Вони загарчали, оголюючи грізні ікла…

— Хазяїн розсердиться! — почулось із юрмища. — Він потрібен хазяїну! Хапайте перевертнів! Він десь тут!

Нова армада нічок посипалась на вовків зі стін і стелі, ховаючи їх під собою. Вогняний батіг різонув згори… І в ніс ударив огидний запах горілих ниток. Швидко закрутивши своїми веретенцями, нічки кидали нитки назустріч вогню. Густе, немов зарості підводних рослин, павутиння зависло між людьми й полоненими вовкулаками. Вогненний батіг пропалював заслін, але він усе одно ставав дедалі щільнішим. Полум’я вже спалювало самі лише нитки, нездатні пробитися крізь них до нічних тварин. Павутиння колихнулось назустріч, витісняючи п’ятьох уцілілих людей геть із коридору. А за заслоном лунало відчайдушне гарчання — вовкулаки все ще боролися… Нарешті вовче гарчання почало стихати.

Павутиння з тонких блискучих ниток щільнішало, ставало все товщим і товщим. І ось воно рвучко кинулось назустріч вогню. Край павутиння хльоснув по людях. Іващенка, Серьогу й дітлахів викинуло з коридору в хол! Вони покотились по підлозі. Запальничка випала з Тетянчиних рук і відлетіла вбік. І раптом з-за заслону долинув багатоголосий скреготливий лемент:

— Не ті, не ті перевертні! Вони всі вовки! Не він, не він! Нема його! Утік, утік! За ним!

Павутиння розсунулося, немов театральна завіса. І крізь щілину, що утворилася, виставивши вперед гострі веретена, вискочила юрба нічок, їхня армія вже не здавалась такою великою, як раніше, — вогонь і вовчі ікла зробили свою справу. Але для п’ятьох людей і вцілілих тварин їх усе одно було забагато!

— Тікаймо! — гаркнув Іващенко й, схопивши за руку Серьогу, кинувся до виходу.

За склом будки промайнуло бліде, майже божевільне обличчя охоронця. І відразу ж зникло — схоже, охоронець просто знепритомнів.

А за спинами людей, здавалося, знявся в повітря рій бджіл. Генеральний озирнувся. Несамовито гудучи, до нього мчали сотні веретен. Сильним подувом вітру Іващенка й Серьогу швиргонуло до стіни, і здавалося, що довкола затарабанив град: пробиваючи одяг і боляче впиваючись у шкіру, веретена пришпилювали їх до стіни, немов жуків до аркуша картону! Бізнесмен та його племінник несамовито засмикалися, намагаючись вирватись, але веретена тримали міцно.

Друга хвиля злетіла з довгих пальців нічок і кинулася назустріч Ірці та її друзям. Дітлахи почали тікати, але рій веретен не відставав від них. В Ірчиній голові було порожньо, жодного замовляння! В останній відчайдушній, божевільній надії вона засунула руку до кишені:

— Бабусю, допоможи! — і кинула колоду карт назустріч веретенам, що їх атакували.

Краї карт зблиснули сіро-сталевими лезовими вістрями. Колода закружляла зграйкою яскравих метеликів і випурхнула назустріч рою веретен. Відступивши до стіни, дітлахи збентежено дивилися на запеклий повітряний бій. Ось просвистів гострий край карти, і веретено розлетілося навпіл. Але інше миттю з хрускотом пробило карту наскрізь. Повільно, але впевнено веретена пробивалися крізь заслін карт.

А юрба нічок тим часом кинулася до безпомічних Іващенка та його племінника. Гнучкі пальці чіплялися за одяг, тоненькі створіння, гидотно звиваючись, повзли, підбираючись до обличчя. Одна тварючка залізла бізнесменові на голову й звісилася звідти, зазираючи йому в очі. А потім розчаровано заскреготіла:

— Старий, теж старий! Не він! Перевірте молодого!

— Е-е, — застережливо забелькотів Серьога, коли вістря веретен розпороло в нього на грудях футболку, оголюючи шкіру. — Мені цей сон уже не подобається! Я хочу прокинутись! Будильнику, ти де? Ви що робите? А-а-а!!!

Гостре веретено вперлося молодшому програмістові в пупок і поїхало вгору, залишаючи на животі й грудях подряпину, що миттю набрякла кров’ю. Нічка відкрила свого жаб’ячого рота. Із нього, звисаючи нижче колін тварини, вивалився довгий язик. І цей язик поповз по грудях Серьоги, злизуючи кров. Тремтячи від огиди й болю, хлопець відчайдушно кричав.

Язик повернувся до рота тварини, розтягнуті губи заплямкали, неначе куштували вишуканий делікатес. Нічка ковтнула.

— Не та кров! Не та! Не він! Знов не він!

Нічки розвернулися до Ірки та її друзів.

— Один залишився, один! — заскреготали тварини. — Це він! Він! — Гнучкі пальці-макаронини показали на Богдана.

— А чого я? — розгублено пробелькотів хлопчак.

Юрба нічок невблаганно посунула на нього.

— Це він, він, він! Молодий! Ходи-но до нас! Хазяїн тебе хоче!

— Багато хоче та мало візьме! — гукнув Богдан, стискаючи кулаки. — От змусили мене меч залишити, а як би він зараз пригодився!

— Он тобі ціла стінка з мечами, бери, який хочеш! — кивнула Тетянка на стінку холу з колекцією зброї, що красувалася на ній.

Останні карти зі старої колоди впали дрібними клаптиками, пошматовані вістрями веретен.

— І як же туди дістатися? — пирхнув Богдан.

Атакуючі нічки оточили їх півколом.

Ірка схопила хлопчака за плече:

— Ти ж здухач! Стань здухачем — то й перелетиш!

— Ти знаєш, боюся, що посеред такого галасу я не зможу заснути, — процідив Богдан.

— Тетянко, приспи його!

Тетянка скоромовкою забелькотіла:

— Ходить Сон по вулоньці…

Але нічки не збиралися давати їй часу, аби закінчити замовляння.

Заскреготівши: «Він, він! Знайшли! Наш!», — тварини перейшли в наступ. Довгі пальці вчепилися Богданові в ноги…

— А от і фіг вам, не ваш! — раптом розлючено закричала Тетянка й… схопивши Богдана за плечі, вона щосили вдарила хлопчака головою об стінку!

Непритомне тіло впало до Тетянчиних ніг!

І відразу ж, відокремившись від безпомічного господаря, над ним злетів другий Богдан! Вищий, сильніший! Очі здухача й цього разу були міцно заплющені, але на обличчі не було спокою, воно спотворилось болем і люттю. Сліпий погляд заплющених очей відшукав Тетянку…

— Зі мною потім розберешся! — крикнула відьма. — А зараз вріж їм! — Вона показала на нічок.

Двійник Богдана рвучко кивнув і знявся в повітря. За його плечима маяв лискучий лицарський плащ. Здухач підлетів до стіни зі зброєю. Його пальці зімкнулися на руків’ї величезного лицарського дворучника.

— Ходімо зі мною! — тихо попрохав лицар.

І пудовий меч легко вислизнув із ножен. Він був більший за здухача, але в руках хлопчака пурхав легко, немов тростина. Зашурхотівши, як лопаті гвинтольота, меч урізався в юрбу нічок, викошуючи нічних тварин, як сухі луки.

Скреготливо горлаючи, нічки кинулись урозтіч. Проте лезо пурхнуло в інший бік і знову невблаганно рушило їм назустріч. Нічні істоти розгублено заметушилися.

— Хазяїн розсердиться! — заскрипів застережливий голос. — Він, він! Хазяїну потрібен молодий Хорт! Узяти молодого Хорта!

— Хорт? До чого тут Хорт? Який іще Хорт? — отетеріла Ірка відійшла від стіни й зробила крок уперед.

Але нічки не звертали на неї жодної уваги. Із шаленством приречених вони кинулись назустріч Богданові. Навіть гинучи, тварючки продовжували скреготати своє:

— Узяти, узяти! Молодий Хорт! Потрібна Хортова кров!

— Та чи ви всі очманіли? Облиште його! Ніяка він не хортова кров! — закричала Ірка.

— Розбудіть молодого! Здухач зникне! Візьмемо, візьмемо! — заскреготали голоси.

Нічки посунули вперед, немов ті камікадзе, кидаючись під меч. Клинок впивався в тонкі тіла, що налипали на лезо, його рухи ставали дедалі повільнішими. І ось уже тонесенький струмочок нічних створінь просочився повз здухача. Прямо до непритомного тіла-носія. Близько десятка нічок підбігли до Богдана, схопили його за плечі й почали термосити.

— Недарма я його оглушила. Непритомного не розбудиш! — задоволено пробелькотіла Тетянка.

Відмахуючись від гострих веретен, вона кинулась відганяти нічних істоток від хлопчака. Цієї миті ще одна група нічок змогла прослизнути під убивчим клинком.

У повітрі просвистіли нитяні аркани, і Тетянка впала на підлогу. Її потягло геть. Тіло Богдана так само потрапило в зашморг…

Здухач відчайдушно заборсався, але вцілілі нічки стали між ним і викраденим тілом. Лицарський меч зблиснув, обрушившись на ворога. Але сплутане, непритомне тіло Богдана вже тягли геть, у морок коридору.

Ірка хотіла була кинутись за ним, та вцілілі нічки перегородили їй дорогу, розкручуючи свої веретена. Здухач намагався переслідувати викрадачів, але вже не встигав, не встигав, не встигав…

— Та облиште ви його! — безсило закричала Ірка. — Ніякий він не молодий Хорт! Кажуть, що це я Хортова кров! Хапайте мене!

У відповідь їй скреготливо розсміялися:

— Не бреши, відьмо! Який же ти — він! Ти — вона! Молодий Хорт, молодий Хорт! Хазяїн велів впіймати молодого Хорта! І ми впіймали, впіймали!

Ірка відчула, що дрижить від безмірного жаху, розпачу й глухої злості на саму себе. Біля стінки безсило смикались пришпилені бізнесмен із племінником. Десь там, у коридорі, залишилися Вовкулаки — хтозна, живі вони ще, чи вже мертві. Тетянка лежала неподалік на підлозі. Богдан міг узагалі ніколи не повернутися до тями — адже якщо здухач не поєднається зі своїм тілом… У Ірки аж подих перехопило. Вона стояла абсолютно безпомічна: ані тобі зброї, ані підходящого замовляння, нічого, аби допомогти другові!

«А зуби й пазурі? — лють, гаряча й водночас крижана, затуманювала голову, відключаючи людський розум. — Сила потужних лап і п’янка радість полювання, і здобич, що намагається вирватися з пащі…»

Довкола Ірки вже вкотре зникли кольори, змінюючись на чіткість обрисів. Вона відчула, як десь там, у коридорі, вовтузяться поранені, проте живі, живі вовкулаки. І як повзе старий вовк, судорожно повзе сюди, тягнучи за собою неслухняне тіло й шмаття розідраного павутиння. А потім із глибин її душі стало здійматися щось грізне й абсолютно безстрашне, вириваючись назовні громовим гарчанням.

Сильні ноги кинули Ірку в стрибок. Міцне темне тіло знялося в повітря. Клацнули ікла. Тварючки, які тягли Богдана, загорлали й тут-таки стихли. Гострі пазурі пройшлися по розідраних тілах нічок. У повітря злетіли нитяні аркани… І відразу ж згоріли, бо навколо гладесенької чорної шкіри спалахнув вогняний ореол. І хвилею прокотився по юрбі нічних створінь, залишаючи після себе лише вигорілі місця.

Широкі груди повалили додолу добрий десяток нічок, їхні тонкі солом’яні тільця ламалися під важкими лапами. Веретено боляче вп’ялося між пазурі. Блискучі зуби видерли з лапи гостру колючку, пролунав злісний вереск, і темне тіло помчало слідом за найбільш розсудливими з нічних тварин — облишивши своїх бранців, вони намагалися тікати. Але було вже пізно, занадто пізно.

Величезна лапа придушила останню нічку-втікача. Корчачись у покритих синім лаком пазурах, істота затуманеним поглядом дивилась на вишкірену пащу, що нависла над нею.

— Не він, не він! — проскреготала нічка. — Хазяїн… не знає! Не Хорт, не Хорт! Хорти…

Пазурі стислись. Ще раз простогнавши: «Хазяїн!», — остання нічка змовкла.

У кімнаті почувся напівстогін-напівзітхання. На мить біля стіни з’явилася висока гнучка постать у плащі з пітьми. З-під мороку каптура похмурим червоним вогнем зблиснули зміїні очі з вузькою щілиною вертикальних зіниць. Коротко й гостро зблиснув і перстень із кривавим рубіном.

— Тепер знаю!.. — загрозливо прошепотів тихий голос.

Над каптуром здійнявся стовп червоного полум’я, і постать зникла.

Над спорожнілим полем бою, погойдуючись на тонких, але сильних лапах, виблискуючи темною гладенькою шкірою, вишкіривши ікла, у хватці яких задихалися старі вовки, стояв величезний хорт. Тобто Хортиця.

Розділ 17

Навіщо відьмам гроші?

— На всіх трьох ми отримаємо менше, ніж мали отримати на кожного! — гнівно процідила Тетянка, яка щілинками-очима розглядала компанію вовкулак.

Випроставши довгі ноги, вся сімка поважно сиділа у м’яких кріслах банківського офісу. Сьогодні вони відмовились від камуфляжних костюмів, і навіть майор з’явився без мундира, у звичайних джинсах і сорочці.

Але все одно банківські службовці поглядали на цих відвідувачів із недовірою: молоді вовки та їхній командир здавалися небезпечними суб’єктами, зважаючи на їхні фізіономії, прикрашені синцями й подряпинами. У майора над лобом було начисто видерто жмут волосся, схоже, разом зі шматком шкіри, пов’язка на його лобі просякла свіжою плямою крові. Але виглядав Ментівський Вовкулака напрочуд задоволеним.

— Неначе ягничку задушив, — прокоментував Богдан.

— А він і задушив! — злісно заявила Тетянка. — Мене! Вважай, по живому зарізав! Видряпав, вигриз! Вовчара поганий! Доведеться-таки з ними ділитися, по п’ятдесят тисяч на кожного! Ну що за дорослі пішли! Замість того, щоб дітей захищати, так і прагнуть кинути їх на сотню тисяч баксів!

— Та ж він і захищав! — заступився за перевертня Богдан. — Якби не він, то тебе б пристрелили!

— А я тому й поступилася! Інакше, фіг би він у мене отримав, а не триста п’ятдесят тисяч! — знову завелася Тетянка.

— Ну то й не бекай, бідолашна ягничко! — гаркнув на неї Богдан. — По п’ятдесят тисяч — теж гроші непогані!

— От тільки незрозуміло, куди їх подіти! — роздратовано буркнула Тетянка. — Протринькати — дуже багато, бізнес почати — дуже мало. Добре, що тепер навіть дітям можна свій рахунок мати! Значить так, залишаємо бакси в банку — я вже дізналася, відсоток там вийде пристойний. А я спокійно обміркую, як їх найкраще використати. Тож поки що ніхто не купує ніяких машин!

— У Ірки холодильник, вважай, накрився. І бабцю вона хотіла до санаторію, — невдоволено сказав Богдан.

— На холодильник нехай залишить, — знехотя погодилась Тетянка. — А бабця до санаторію з відсотків поїде, наступного місяця. Як каже мій татусь, усі відпочинемо на одну путівку. До речі, Ірко, ти не здумай своїй бабці про гроші розповісти, а то вона в тебе теж банківські вклади любить: у банку засуне й у коморі за відром заховає, доки не згниють! Ірко! Ти нас хоч узагалі чуєш, Ірко?!

Бліда Ірка, котра в глибокій задумі сиділа в кріслі, аж здригнулася:

— Га? Що? — швидко провела язиком по зубах, уважно оглянула власні нігті, втягнула носом повітря й полегшено зітхнула:

— Так-так, добре! Просто чудово!

Богдан із Тетянкою обмінялися стривоженими поглядами.

— Та годі тобі смикатись, Хортице… — почав був Богдан й ураз осікся, оскільки Ірка знову здригнулася й почала обмацувати свої руки, шукаючи пазурі.

Двері прочинилися. Семеро вовкулак підхопилися, уздрівши Володимира Георгійовича Іващенка. Вигляд бізнесмен мав не найліпший. Він був блідий, зовсім як Ірка, і чомусь раз у раз поглядав на Тетянку: злякано й водночас якось ображено.

Трохи здивувавшись — здається, ображатися йому було ні на що, — Тетянка підбадьорливо кивнула:

— Добридень, Володимире Георгійовичу! Як справи? Як компаньйон? Як Серьога?

Іващенко вичавив у відповідь фальшиву бадьору посмішку:

— Спасибі, всі прочумалися. Тепер під домашнім арештом. Обидва. Знайдуть спосіб покрити збитки компанії — поставлю діло на гальма. А як не знайдуть — буде їм на горіхи! У нас через них усе одно дефіцит бюджету на півмільйона доларів! Адже правильно? — і він запитально глянув на Тетянку, немовби чекав від неї підтвердження.

Не дуже розуміючи, що саме вона мусить підтвердити — чи то правильність заходів стосовно шахраїв, чи то розмір дефіциту, — Тетянка кивнула, погоджуючись і з тим, і з іншим.

— Ну то що, всі готові? — поцікавився Іващенко й знову уважно глянув на Тетянку.

Ледь помітно знизавши плечима, дівча знову кивнуло.

Іващенко повернувся до банківського службовця, котрий чекав на нього.

— Я попереджав по телефону: я хочу взяти з рахунка компанії півмільйона доларів… — Він осікся й знову з тривогою зиркнув на Тетянку. Тій нічого не залишалось, як знову кивнути. В очах бізнесмена нібито промайнула якась надія, але її місце одразу ж заступила тривога. — І поділити їх на десять іменних рахунків — по п’ятдесят тисяч на кожний…

Бізнесмен укотре запитально глянув на Тетянку. Та відповіла йому здивованим поглядом. Але Іващенко вперто чекав і явно не збирався нічого починати, доки не одержить Тетянчиної згоди. Здивоване дівча ще раз кивнуло.

— Зараз усе зробимо, Володимире Георгійовичу! — бадьоро запевнив службовець. — Одержувачі всі тут? Чудово! Проходьте сюди, будь ласка!

Заклацали клавіші комп’ютера. Тихо загувши, принтер виплюнув бланки банківських угод. Десять зовсім однаковісіньких угод — відрізнялися тільки імена. Іващенко підписав їх.

— Ось бачите, з мого боку все точно… як ми й домовлялися, копієчка в копієчку! — повернувся він до Тетянки, і в його голосі пролунала вже неприхована претензія. — А якщо вам довелося поділитись із цими панами, — він кивнув на сімох напрочуд задоволених вовкулак, — то я тут ні до чого! І пробувати витрусити з мене вдвічі більшу суму — некрасиво! У нас угода була! Ви колись чули про бізнесову етику, люба дівчинко?

— Я?! — вигукнула ошелешена його натиском Тетянка.

— Ви, ви! Судячи з вашого подиву — ніколи не чули! — продовжував наступ Іващенко. — А треба було б, якщо ви, звісно, хочете займатись справами!

— Я… Я не в тому сенсі «я», що ніколи не чула, а в тому сенсі «я», що нічого з вас не вимагала! — спробувала спинити його розгублена Тетянка.

— Та невже?! — з недовірою посміхнувся Іващенко. — Може, це ви таким чином мене під’юджували, щоб я не ухилявся від виплати? Так це теж огидно! Я не давав вам жодного приводу мене підозрювати! У нас є угода! Моєю кров’ю, між іншим, підписана! А ви…

— Стривайте, — на мить відволікшись від обмацування нігтів і зубів, втрутилась Ірка. — Чого це ви на Тетянку напалися?

— Я на неї? — обурився бізнесмен. — Це вона на мене! Зі своїми чаклунськими штучками!

— Та не нападала я на вас! — Тетянка вже ледь не плакала.

— А чому ж тоді в локальній мережі корпорації стороння програма шастає? Між іншим, «Відьма Тетянка» називається!

Ірка й Богдан перезирнулися, а Тетянка страдницьки наморщила личко.

— І що, ця «Відьма Тетянка» дуже шкідлива? — зніченим голосом поцікавилась вона.

— Авжеж, можна навіть не питати, — буркнув собі під носа Богдан.

— О, ні, ну що ви, зовсім не шкідлива! — зі знущальною люб’язністю відповів Іващенко. — Просто з якого б комп’ютера я не підключався, вона відразу ж починає качати свої права! Жодну програму відкрити неможливо, аби поперек екрана не зависло повідомлення від «Відьми Тетянки»!

— Ну і що ж вона вам пише? — похмуро спитала Тетянка.

— Ви маєте на увазі, що ви мені пишете? А то ви не знаєте! Завжди одне й те саме! «Дай мільйон, дай мільйон, дай мільйон!»

Ірка мимохіть пирснула.

— Не «Відьма Тетянка», а просто Паніковський якийсь! — гаркнув Іващенко. — Мільйон! Аякже! Домовлялися на півмільйона, от ви їх і отримали! — І, круто розвернувшись, він вийшов геть із банку.

Тетянка зробила крок за ним, немовби хотіла наздогнати й усе пояснити. Але крізь скло дверей було видно, як Іващенко застрибнув до свого джипа. Двигун заревів, і машина помчала геть.

Тетянка в розпачі махнула рукою.

— От завжди так із цими дорослими! У чому завгодно готові звинуватити, а нас ніколи не вислухають! — ображено мовила вона.

— А чому ця «Відьма Тетянка» з нього мільйон вимагає? — поцікавилась Ірка.

— Ну-у… — Тетянка зам’ялася. — Коли ми комп’ютер розпитували, я подумала, що ми надто дешево беремо, що можна було б з Іващенка й мільйон зрубати. А що, он скільки ми роботи виконали… — раптом дівча осіклося й пополотніло. До неї, здається, нарешті дійшло. — Стривайте-стривайте! — пошепки мовила вона. — Що ж це виходить? Комп’ютер тоді з мене інформацію зняв, і я тепер у ньому живу? Я?

— Та не треба так нервувати. Ти ж наче як тут стоїш, угоду на п’ятдесят тисяч баксів он зім’яла, а скоро й узагалі порвеш, — спробував заспокоїти Тетянку Богдан. — Мабуть, у них у локальній мережі тепер твоя цифрова копія стоїть. Ох, не заздрю ж я їм!

— Не може бути! — майже простогнала Тетянка. — Це неможливо!

— Аякже, неможливо… — похмуро буркнула Ірка й витягла з кишені зім’ятий аркуш паперу. — Пригадуєш, коли ми замовляння на карти наклали, аби кожен у них побачив свій страх, то я тебе просила записувати, хто чого боїться?

— Звісно, пригадую, — знизала плечима Тетянка. — Я ще Серьожине зізнання записала й тобі дала. Думала, що ти його Іващенку покажеш, а ти — раз! — і до кишені папірця сховала. Я що, щось неправильно там записала?

Вираз Ірчиного обличчя став дуже дивний:

— Та хто його зна, що ти там узагалі записала, — пробелькотіла вона і, секунду повагавшись, тицьнула записку під носа подрузі.

Тетянка здивовано дивилася на аркуш, списаний, безсумнівно, її власним почерком: «01100 010011110100111101010101111001».

— Що це таке? — отетеріло спитала вона.

— Коли не помиляюсь, це двійковий комп’ютерний код, — незворушно відповіла Ірка.

Острів перевертнів

Що робити Ірці Хортиці, якщо світ довкола неї стає чорно-білим і напрочуд чітким, проте думки починають плутатися, й просто посеред шкільного коридору… в супермаркеті… в кабінеті зубного лікаря… вона обертається на гігантську чорну борзу — хортицю.

Хто він такий, незнайомець зі сповненими червоним вогнем зміїними очима, й навіщо йому так треба, аби Ірка залишилась чудовиськом — напівлюдиною-напівсобакою… Чому вовки-перевертні зійшлись у смертельній схватці з перевертнями-соколами, що приховує Ментівський Вовкулака, й до чого тут гламурна білявка із зеленими очима?

І що стане з тим, кому в ніч Сонцестояння зустрінеться охоронець старого козацького скарбу? Одна біда — відповіді на ці запитання дадуться лише в обмін на справжню Хортову кров, пролиту на тисячолітні кам’яні вівтарі острова Хортиця.

Розділ 1

Дівчинка із собачою головою

— А може, ти все-таки повернешся додому? Сьогодні перше вересня, усе одно жодних занять не буде!

— От якраз сьогодні й треба йти! Якщо раптом доведеться швиденько тікати, ніхто нічого не помітить! І взагалі, сьогодні — єдиний кльовий шкільний день! Хоч із народом поспілкуюся. У мене як, усе гаразд?

Богдан оглянув Ірку уважним поглядом.

— Пазурів, здається, не видно, — він зазирнув їй за спину. — Хвоста теж. Рота відкрий, ікла перевірю…

Ірка страдницьки звела очі до урочистого яскраво-блакитного неба.

— Усі хлопці геть тупі. Хіба я тебе про це питаю? — вона засунула руку до кишені рюкзачка й витягла дзеркальце. Ікла вона й сама відчує, якщо ті знову вилізуть, а от помаду справді треба перевірити.

Ірка обсмикнула білу блузку.

— Ходімо?

Богдан із сумнівом похитав головою:

— Не подобається мені все це! Я навіть пригледіти за тобою не зможу, ми ж на різних поверхах!

— Ще чого! Приглядати він за мною буде! За собою дивися!

— А навіщо за мною дивитись? — слушно заперечив Богдан. — У мене ікла-пазурі не ростуть і на чотирьох я теж не бігаю…

— То що ж мені тепер, усе життя вдома сидіти?! — обурилась Ірка. — Ти як хочеш, а я пішла!

Із незалежним виглядом закинувши рюкзачок на плече, вона подалася довкола шкільного будинку. Богдан, невдоволено бурмочучи, пішов за нею.

— Шостий «Б»! Тьху ти, ми ж уже сьомий! Сьомий «Б» сюди! Сьомий «Б»! — склавши руки рупором, репетувало високе кремезне дівча, цілком перекриваючи галас сповненого людьми шкільного подвір’я.

Ірка махнула рукою Богдану:

— Я до наших. А після занять побачимось.

— Ти все-таки будь обережною, — буркнув Богдан і, різко розвернувшись, рушив до компанії шестикласників.

Ірка знизала плечима. Дуже слушна порада, нічого не скажеш. Неначе обережність чимось їй допоможе.

— Сьомий «Б», сюди! — прямо в обличчя Ірці крикнуло дівча.

— Привіт, Наталко, ти чого горлаєш? Думаєш, ми за літо одне одного так забули, що не впізнаємо? — спитала Ірка.

— У нас новачки, — не прибираючи від рота складених рупором долонь, повідомила Наталка Шпак. — А вони твоєї морди, Хортице, ще не знають!

— Морди? — Ірка ледь стрималась, аби знову не полізти за дзеркалом. Але обмежилася тим, що провела долонею по щоці, відчула гладесеньку шкіру й на цьому заспокоїлась. — У мене, щоб ти знала, не морда, — відповіла вона й тихесенько, собі під носа, додала: — У всякому разі, зараз. Після твого крику новачки до нас навіть близько не підійдуть — галасуєш, як припадочна, ще, не дай Боже, на людей кидатися почнеш! Ти що, не можеш на асфальті написати — сьомий «Б»?!

— Хортиця натягла стильний блузон й одразу вирішила, що вона тут найрозумніша, — скривила губи в гордовитій посмішці Оксанка Веселко, перша красуня шостого, хоча ні, уже сьомого «Б».

— Це в тебе весь розум у блузці, а в мене він у голові,— поважно заявила Ірка, приєднуючись до звичної компанії дівчаток з її класу.

На задньому плані промайнуло незнайоме обличчя — схоже, це була одна з тих самих новачків.

— Звідки такий прикид, Хортице? — не могла заспокоїтись Оксанка, і в її погляді можна було прочитати погано приховані заздрощі. — Я таку спідницю в «Манго» бачила.

Ірка задоволено зітхнула. А Тетянка ще казала, що «Манго» — то відстій, і тягла до неймовірно крутого бутика, де їй мама зазвичай ганчір’я купує. Та хто б у Ірчиному класі міг упізнати спідницю з того бутика? А так повний порядок, у всіх дівчат очі по п’ять із половиною копійок.

— Матуся з Німеччини гуманітарну допомогу надіслала? — єхидно бовкнула Оксанка. І відразу ж заточилася, неначе її хтось сильно штурхонув кулаком під бік.

В Ірки миттю зіпсувався настрій. Не надто приємно визнавати, що весь клас чудово знає про всі твої проблеми. Зрозуміло, що в декого теж із батьками, як ото каже їхня класуха, недокомплект. У чотирьох батьки живуть окремо, а в Шпак навпаки, тільки батько й брат одинадцятикласник, тюхтій рідкісний. Але щоб і батько й мати невідомо де вештались — це тільки в Ірки. Можна сказати, рекорд класу.

— Це ти, якщо предки про тебе не подбають, без штанів залишишся. А я, між іншим, працюю, — гордо відповіла Ірка.

— А що тут поганого, коли про мене батьки піклуються? — відбивалася Оксанка. — І брючки класні купили. — Вона покрутила сідничками, демонструючи справді непогані чорні брючки. — І на море звозили. Бач, яка засмага — не те, що твоя, з бабусиного городу, по рукави футболки!

— Засмага в мене дуже навіть рівна, — злодійкувато роззирнувшись на всі боки — чи бува не дивиться хто з хлопчаків, — відтягнула комірець блузки Ірка. Оксанка її за дурепу тримає, чи що? Город можна й у купальнику полоти, між іншим, найкраща засмага виходить, до середини зими потім тримається. — Хоч у неї й немає часу цілісінькими днями на пляжі з боку на бік перевертатися, наче сосиска на сковорідці.

— Можна подумати, що ти так уже й круто працювала! — закопилила губу Оксанка. — Машину тепер купиш, квартиру в центрі.

— Ні, мабуть, на те й те мені не вистачить, а от на щось одне — без проблем, — зловтішно пирхнула Ірка.

— Годі нам мізки пудрити, Хортице! — Наталка підвела голову від величезної літери «Б», яку вона намалювала крейдою на асфальті. — Ти що, ціле літо банки грабувала чи наркотою торгувала?

— Чим треба, тим і торгувала, — знехотя буркнула Ірка.

Вона вже пошкодувала, що завелась із Веселко й ледь не бовкнула зайвого. Аби приховати своє збентеження, Ірка полізла до рюкзачка за помадою й почала вже вкотре підмальовувати губи. І відразу ж збагнула, що зробила ще одну помилку.

Погляди дівчаток так і прикипіли до золотавого тюбика справжньої й, мабуть, дуже дорогої фірмової французької помади, що її Ірці подарувала Тетянка на честь успіху «Іващенкової справи». Ірка побачила, як сестрички Яновські, перші шкільні пліткарки, багатозначно перезирнулися.

— Ірино, у пристойному товаристві вкрай некрасиво займатися своїм туалетом. Але якщо вже тобі так треба підмалювати губи, іди до туалету й підмальовуй там. Хоча у твоєму віці могла б і обійтися без цього, — в Ірки за спиною з’явилася монументальна постать Катерини Семенівни, класної керівниці сьомого «Б», більш відомої, як Баба Катря.

— У туалет за туалетом, — тихо гмукнула Оксанка.

— А ти, Веселко, теж зараз же витри помаду! — Баба Катря всім корпусом розвернулася до Оксанки. — У Хортиці це неподобство хоча б нормального рожевого кольору, а в тебе — не зрозуміло що! На воскреслого небіжчика схожа!

Ірка зиркнула на класуху із осудом. От якби ще й дорослі навчилися дотримуватись власних повчань. Баба Катря повсякчас повторює: «Не кажи те, чого не знаєш!», — а сама туди ж таки — воскреслих небіжчиків обговорювати пхнеться. Можна подумати, вона хоч одного бачила!

— Не можеш не фарбуватися — купи собі помаду як у Хортиці! — зажадала вчителька.

— Та я б і купила! — слізно заскиглила Оксанка. — Із задоволенням!

— То що ж тобі заважає? — здивувалася наївна Баба Катря.

— Відсутність грошей. Я влітку банки не грабувала й наркотою не торгувала, — буркнула Веселко.

Але вчителька її вже не слухала. Біля виставленого перед входом мікрофона з’явилася директриса, а поруч заметушилися якісь дуже офіційні дядечки в костюмах і з краватками. Баба Катря й собі забігала.

— Сьомий «Б»!!! — кричати класуха вміла куди краще за Наталку. — Негайно вишикувались! Яновські, вам що, особливе запрошення потрібно?

Ірка швидко засунула помаду в розстебнуту кишеню рюкзака. Шкільне подвір’я миттю завирувало й майже відразу стихло. Строката юрба школярів розбіглася по чотирьох боках довгого прямокутника, шикуючись для традиційної лінійки. Тільки поруч із сьомим «Б» продовжували метушитись учителі молодших класів, відганяючи матусь і шикуючи першокласників, котрі ховалися за пишними букетами. А величезний, наче шафа, дядечко-спонсор уже змінив біля мікрофона директрису, аби «подарувати любим школярам» величезний світ і ще один маленький телевізор на додаток.

Високий красунчик у світлому костюмі сліпучо посміхнувся і явно позуючи перед однокласницями, легко підхопив справді невеликий телевізор на руки. А потім поніс уздовж рядів, демонструючи всім бажаючим.

— Який він кльо-о-овий! — замріяно закотивши очі, мовила Оксанка.

— Хто, телик? — перепитала Ірка.

— До чого тут телик! — обурилась Оксанка. — Андрій! З одинадцятого «А»! — Вона кивнула на старшокласника, котрий ніс телевізор.

— Та так — нічого, — не зовсім упевнено схвалила Ірка, — коли без телевізора.

Телевізор, хоч і невеличкий, а все-таки виявився важким. Невимушена посмішка на обличчі Андрія змінилась на напружену гримасу. І, немов у дзеркалі, ця гримаса відбилася на обличчі директриси — та, судячи з усього, боялася, що школа втратить подарунок, так жодного разу ним і не скориставшись.

— Це його батько телика подарував! — схоже, образилась за свого кумира Оксанка.

— Треба було ще менший вибрати, — пробелькотіла Ірка, споглядаючи, як у Андрія почав збиватися крок. Важкий телевізор одтягував йому руки, пригинав до землі.

У директрисиних очах застиг найсправжнісінький жах. Схоже, зараз їй найбільше хотілося, відштовхнувши з дороги товсту пані з районо, кинутись на допомогу цьому носієві. Телевізор повільно, але невпинно вислизав Андрієві з рук. Ще секунда й… Рішуче розштовхавши юрбу плечем, на майданчику серед школярів з’явився фізрук. Нашвидку підхопивши телевізор, він майже бігцем поніс його назад до мікрофона, а слідом за ним підстрибом квапився Андрій.

— Утомився, бідолашка! — співчутливо мовила віддана Веселко.

Ірка з Наталкою перезирнулися й захихотіли. Оксанка обдарувала їх недобрим поглядом, але так нічого й не сказала.

— А знаєш, куди цей Андрій вступати зібрався? — прошепотіла Наталка. — Мені брат розповів. На факультет міжнародної економіки.

— Нічого собі! — звела брови Ірка. — Туди конкурс просто шалений, і дві мови треба знати!

— Який конкурс, ти що? Він же не на безкоштовний відділок вступає! Татко заплатить — і буде вчитися! — Наталка засмутилася. — Батько каже, доки ми школу закінчимо, безкоштовних місць в університетах взагалі не залишиться.

Ірка у відповідь і собі важко зітхнула.

— А тобі, Хортице, чого зітхати? На квартиру й на машину заробила, а на навчання не залишилось? Усе на французьку помаду витратила? — єхидно поцікавилась Оксанка.

— Слухай, що ти до мене із самісінького ранку чіпляєшся? Жаба давить? То піди її біологічці віддай, для уроків знадобиться!

— Що тут мені знадобиться? — з юрби визирнуло зацікавлене личко молоденької вчительки біології.

— Оксанчина жаба! — не розгубившись, відповіла Ірка. — Ось така величезна! — і вона розчепірила пальці, показуючи, яка величезна в Оксанки жаба.

Біологічка жахнулася:

— Але ж це рідкісний вид! За нею треба правильно доглядати, інакше вона загине! Завтра ж принось! Такій жабі потрібен особливий температурний режим! А їжа? Чим ти її годуєш?

— А вона в неї чим попало харчується! — давлячись сміхом, пробелькотіла Ірка. — Оксанка в кого що побачить, тим свою жабу й підгодовує. От хоч би й моєю помадою…

Біологічка зиркнула на клас, що ледь не помирав від реготу, трагічно звела брови й замогильним голосом мовила:

— Нічого смішного. На такій безладній дієті Оксанчина жаба й тижня не проживе! Ніяких завтра! Сьогодні ж! Відразу після уроків сходиш і принесеш! Ти чуєш, Веселко? Тобі має бути соромно! Невже ти не помітила, що твоя жаба кепсько почувається?! Скажи спасибі, що Хортиця до фахівця звернулась! — біологічка круто розвернулася на підборах.

— Вона просто не знає, скільки років твоя жаба на цій дієті живе! — похрокуючи від сміху, вичавила Наталка. — Але тепер ти її біологічці здаси! Ірці подякуй!

Оксанка витріщилася на дівчаток оскаженілим поглядом:

— Зараз як подякую! Мало не здасться! — і вона щосили смикнула за ремінець Ірчиного рюкзака.

Калькулятор, дві ручки, стругачка, батарейка й той самий золотавий стильний тюбик висипалися на асфальт із розкритої кишеньки рюкзака. Тієї ж миті директриса, не знімаючи долоні з телевізора й нервово зиркаючи на Андрія, котрий отирався поблизу, закричала в мікрофон:

— Ідуть наші першокласники!

І першокласники пішли. Десятки тоненьких ніжок у ботиночках і туфельках затупотіли по Ірчиному добру. Ірка встигла вихопити калькулятор, проте ручки розлетілись у різні боки, а помада відкотилася геть. Якесь хлоп’я, замахнувшись, підфутболило її носком черевика, і тюбик полетів прямо Ірці під ноги. Зраділа дівчина нахилилась була його підібрати… Проте прямо в Ірки під носом з’явилась затягнута у вузьку чорну штанину нога. Широкий каблук шкільного черевика із силою опустився на тюбик. Уламки пластмаси розлетілися на всі боки. Оксанка недбало потерла каблуком по асфальту, зчищаючи жалюгідні блідо-рожеві грудочки, які ще мить тому були справжньою французькою помадою.

Ірка так і застигла, нахилившись і безпомічно поглядаючи на рештки косметичної розкоші. Усе сталося настільки швидко, що ніхто нічого навіть не помітив. Першокласники пройшли, заграла музика й знову залунав бадьорий голос директриси… А Ірка дивилася на свою новеньку помаду, якою вона майже не встигла покористуватись, і ледь не плакала від образи.

«Що ж ти за зараза така, га, Веселко?» — хотіла вона сказати, але…

З Ірчиного горла вирвалось зловісне глухе гарчання.

І щось важке миттю лягло їй на плечі, притискаючи до землі. Дівча смикнулось, намагаючись звільнитися…

— Не вставай! — врізався їй у вуха гарячковий шепіт Богдана. — Не вставай! Казав я тобі, не треба сюди приходити!

Ірка так і застигла, наполовину скоцюрбившись. Сліди помади на асфальті втратили свій рожевий колір, обертаючись на темно-сіру пляму. Проте прямо в ніс, у її широкий чорний ніс сильно й гостро вдарив солодкуватий аромат розчавленої косметики, пилу, старого асфальту й розпачливого, майже до холодного поту, жаху, який скував Богдана. Ірка провела язиком по зубах і відразу ж відчула, що її щелепи видовжилися й сповнилися величезними кликами. А сам язик теж став таким довгим, що не влазив до рота. Дівчинка швидко й часто задихала, впускаючи повітря в легені. Чутливо здригнулися м’які клаптики її вух.

— Що робити? Що робити? — шепотів Богдан. І раптом він різко смикнув її за плече: — Туди! Давай до них! — хлопчак витяг Ірку на середину шкільного майдану.

Дівча застигло пильними поглядами сотень прикутих до неї очей. Учителі, школярі, батьки, здавалося, що всі дивилися тільки на неї. А чийсь дзвінкий голосок крикнув на все подвір’я:

— Дивіться? Дівчинка із собачою головою!

Налякана Ірка відступила на крок-другий.

Але люди були скрізь, вони оточували її, дивилися на неї, не зводячи очей! Зараз… Що зараз буде? Вони закричать від жаху? Почнуть тікати? Накинуться на неї? Але ж вона не впорається з такою юрбою! Її губи здригнулися, оголюючи ікла й виразно демонструючи готовність битися до кінця…

І тут з усіх боків залунали оплески, а з магнітофона полилася дитяча пісенька… і повз Ірку промчала ціла юрба: яскраво-рожевий телепузик, Міккі-Маус, фіолетовий заєць, кілька козенят і вовк у смугастих штанах. Маску вовка прикрашала франтівська картата кепка. Богдан підстрибнув, зірвав кепку й швидко вдяг її на Ірчину голову.

— Якого біса?.. — гаркнув вовк зовсім людським голосом, і між розтуленими щелепами з пап’є-маше визирнула доволі знайома фізіономія когось зі старшокласників.

Хлопець зиркнув на Ірку, знизав плечима — так, що вони вперлися в край важелезної вовчої голови, — і, буркнувши: «Коли це тебе до сценарію додали? Ну, чого стала? Ворушись давай!», — штовхнув Ірку в спину.

Ірка здивовано повела вухом. Тепер воно хвацько й кумедно стирчало з-під яскравої кепки. Аж глядачі почали сміятися.

— Роби, як він каже! — прошепотів Богдан.

Потягнувши Ірку за собою, маски бігли вздовж шеренг лінійки прямо до першокласників. Вони тисли хлопчакам руки, смикали дівчаток за кіски, а потім почали вихоплювати дітлахів із шеренги й закружляли в хороводі.

— Неймовірна маска, ну справжня тобі собача голова! — сказала одна з матусь, уважно розглядаючи Ірку.

— Ага, навіть страшно, — кивнула її сусідка, — малята можуть злякатися.

— Ну чого ти стоїш, наче дерево?! Та бери вже їх! — вів хоровод той самий старшокласник у масці вовка, оточений задоволеними дітлахами, час від часу роздратовано поглядаючи на нерухому Ірку.

Бери? Ірка здивовано схилила голову до плеча й ще дужче висолопила язик. Навіщо ж їх брати? Вона твердо знала, що оці ось маленькі й веселі істотки навпроти неї — не вороги. І вже точно — не здобич. Вони просто — Ірка на мить замислилася, — просто цуценята. Цуценята, які хочуть гратись.

Ірка ступнула до дітлахів. І подала лапу серйозному хлопчакові з великими круглими оченятами. Той із острахом озирнувся до матусі, але потім раптом тицьнув їй свого букета й із радісним писком кинувся до Ірки. І відразу ж ціла юрба малюків, галасуючи, повисла на «дівчинці із собачою головою».

— Ух ти, які зуби! А ти справжній собачка? А чому в тебе ручки й ніжки як у людей? А погладити тебе можна?

Ірка нахилилася, і маленькі пальчики заходилися ялозити її шерсть, смикати за вуса й доволі боляче скубли за вуха, змушуючи Ірку досадливо морщити носа. Ну не кидатися ж на них! Вона мисливець, а вони всього-на-всього цуценята, маленькі, дурненькі й безпорадні, от і доводиться терпіти.

— Ти що, взагалі на репетиції не ходила? — зашипів на неї хлопець у вовчій масці. — Швидко бери двох і веди до класу! Давай, ворушись, усю лінійку затримуєш!

Ірка знову повела вухами, і кепка, що заважала їй, сповзла набік. Дивна істота з двома мордами почала її дратувати. І вона зовсім не цуценя, аби Ірка її терпіла! Вона злегка розтулила губи, показуючи нахабі міць і гостроту своїх іклів, і глухо й загрозливо заричала.

Старшокласник злякано смикнувся, позадкував, глянув божевільними очима на Ірку й швидко пішов геть, потягнувши за собою двох першокласників. І, лише відійшовши на безпечну відстань, він озирнувся й з образою крикнув:

— Ти що, зовсім дурна?! Малюків же налякаєш!

Ірка відразу заспокоїлась. Істота з двома мордами була просто страшенно дурною. Хіба цуценята лякаються, коли від них відганяєш чужинця? Навпаки, вони радіють. Он як стрибають! Чогось хочуть.

— Ти мене до школи відведеш?! Ні, мене! Мене!

— Веди їх! Швидше, а то до тебе вже директриса придивлятися стала! — знову наполегливо зажадали від неї. Але тепер Ірка не розсердилася. Знайомий запах підказав їй, що поруч стоїть Богдан. Друг. Треба робити, як сказав друг.

Ірка випростала передні лапи, і, відштовхуючи одне одного, малеча тут-таки повисла на них.

Маленькі рученята обхопили Ірчину долоню, вчепились у лікті, Ірка відчувала, що хтось тримається навіть за край її блузки. Щільною юрбою вони ввалились у шкільні двері.

— Та годі вже, діти, досить, відпустіть собачку! — визирнула з класу вчителька. А у відповідь на невдоволене ниття строго заявила: — Собачка втомився, він хоче їсти, нехай піде кісточку погризе!

Ірка схвально глянула на вчительку. Кісточка — це правильно. І серед людей є тямущі істоти. Цуценята так само були тямущими істотами, у всякому разі, що таке кісточка, вони вже розуміли. Знехотя, по десять разів запитуючи, чи прийде собачка ще, вони облишили Ірку й рушили до класу.

— Твоя маска страшенно всім сподобалася! — посміхнулася вчителька. — Здавай її й швиденько йди на заняття! — Двері класу зачинилися.

Куди ж вона? А кісточка? Невже обдурила?! Ірка ображено витріщилася на зачинені двері. І її тут-таки знов схопили за лапу й потягли до виходу.

— Ходімо, а то там уже маски збирати почали! Зараз спробують тобі голову відірвати! — швидко прошепотів Богдан.

Ірка загарчала. Друг її не шанує! Нехай стережеться той, хто зважиться відірвати їй голову!

Ірка спробувала пояснити йому, що вона не боїться, а навпаки, хоче залишитися й подивитися на сміливця, котрий прийде за її головою.

Але друг не розумів, а продовжував завзято тягти її за собою. І раптом він спинився як укопаний.

— Твоя класуха! Це ж треба, прямо на дверях стоїть! Вона не мусить тебе бачити! — Богдан почав бігати туди-сюди коридором.

І справді, дверний отвір від одвірка до одвірка загородила монументальна постать Баби Катрі. Ірчина класуха! стояла спиною, явно з кимсь розмовляючи. Але будь-якої миті вона може обернутися й побачити собакоголову Ірку. І, звісно ж, одразу почне з’ясовувати, хто й коли записав Ірку в групу масок, а потім зажадає зняти собачу голову… У Богдана аж подих перехопило від жаху. А з глибини коридору повільно й невідворотно насувалася вчителька музики, дорогою забираючи в старшокласників шапочки телепузиків, вушка зайчиків, вовчу морду. Зараз вона так само побачить Ірку й зацікавиться надзвичайною маскою. Порятунку не було.

Здивовано піднявши вухо, Ірка дивилася, як друг швидко крутив головою — то туди, то сюди. Від нього війнуло гострим запахом страху. Дивно, зазвичай друг нічого не боявся. Ірці стало шкода його й схотілося заспокоїти. Вона висолопила язика й лизнула друга по обличчю.

Богдан підстрибнув, начебто його підкинули, й люто обернувся до Ірки.

— Зовсім здуріла? Чого ти лижешся? Та ще прилюдно! — скаженим шепотом процідив він і нервово роззирнувся навсібіч.

Ірка знову здивувалася. Друг не заспокоївся Він нервував, зате, здається, прийняв якесь рішення.

— Через туалет для першокласників! Там вікно відчиняється!

Він знову схопив Ірку за лапу й потяг до дверей, на яких був намальований чоловічок. Ірка зупинилася й навіть учепилася за одвірок. Вона не дуже добре пам’ятала — чому, але знала, що в ці двері їй заходити не можна.

— Слухай, ну я вже точно у ваш жіночий туалет не піду, а ти зараз собака, тобі все можна! — Він рішуче відчинив двері й заштовхнув Ірку досередини. Потім озирнувся й у відповідь на збентежений погляд якогось хлопця кинув: — Мені просто її допомога потрібна, там першокласники переплуталися! — І, залишивши випадкового свідка розмірковувати, що саме й із чим могли переплутати першокласники, забіг слідом…

Щоб зустрітися вже з іншими, захопленими поглядами. Близько десятка малюків, притримуючи штанці, радісно витріщилися на Ірку. А один пролепетав:

— Собачка теж тут із нами буде?

— Ні, собачці тут не можна, — строго оголосив Богдан. — Хіба ви не знаєте, що собачки в туалет не ходять?

— А мій кіт ходить, — поспішив поділитися своїм щастям кругленький, як колобок, хлопчик. — Він так на краєчок унітаза сідає, хвіст униз звішує…

— Так то ж кіт, — перебив його Богдан, — а собаки ходять на вулицю. Ану, допоможіть мені. Собачку треба швиденько випустити, а то він прямо тут насвинячить і його потім будуть тицяти носом.

Богдан смикнув тугу віконну стулку. Малюки пихкотіли в нього під ліктем — відштовхували одне одного, сперечаючись, хто буде допомагати випускати собачку. Патьоки свіжої фарби на рамі плямкнули й розліпилися. Стулка скреготнула по підвіконню й відчинилась. Богдан смикнув знову…

— Давай, лізь, — важко дихаючи від напруги, звелів він Ірці.— Кепку зніми, вона шкільна, до речі.

Дивний якийсь друг. Тільки заради нього вона терпіла оту огидну наліпку між вухами. Але погуляти з ним — це здорово! Ірка труснула головою й скинула обридлу кепку. Далі одним стрибком злетіла на підвіконня й плигнула на вулицю, одразу ж відскочивши вбік — викинуті Богданом дві шкільні сумки ледве не звалилися на неї.

Пихкаючи, Богдан виліз слідом. Потім обернувся до малят, котрі визирали у віконце:

— Нікому не розказуйте, що собачка гуляти пішов. А то його газетою відлупцюють! — застережливо сказав він.

— Або віником, — вніс конструктивну пропозицію хлопчик-колобок. — Моя мама кота завжди віником б’є.

Богдан закинув на плече свою сумку й Ірчин рюкзачок, схопив дівчинку під лікоть і потяг її геть від школи: униз по вузькій кривій вуличці, потім через тиху, напівпорожню дорогу, на кам’янисту стежку між старенькими будиночками, яка вела аж углиб міської балки. Він біг по стежці, намагаючись не озиратися на Ірку, не слухати незадоволеного собачого гарчання в себе за спиною. Ну навіщо вона поперлася сьогодні в школу? Він знав, він відчував, що добром це не скінчиться! Взагалі невідомо, чим це все скінчиться! Раптом Ірка так і залишиться — з людським тілом і собачою головою? Богдан у розпачі прикусив губу. Швидше, швидше, бігом! Довести Ірку додому, сховати в її кімнаті, потім подзвонити Тетянці — та хоч і страшенно противна, але все-таки розумна, разом вони щось придумають! Та йди вже, не пручайся! Він щосили смикнув Ірку за лікоть…

— Не тягни мене! У мене камінець до черевика вскочив! — роздратовано зажадав позаду до болю знайомий Ірчин голос.

Угрузнувши каблуками в дрібний щебінь доріжки, хлопчак зупинився й повільно, невпевнено обернувся. Ірка знову стояла нахилившись. Так само, як на лінійці, коли Богдан, задихаючись від жаху, побачив, що голова його подруги змінюється, обростаючи темними звислими вушками породистого гладкошерстого хорта, якого знавці називають хортицею.

Але зараз запилюжений щебінь доріжки підмітала звична копиця чорнявого Ірчиного волосся. Дівча застебнуло черевик і випросталося. На Богдана дивилося знайоме обличчя: темна засмагла шкіра, звичайнісінький ніс, зелені очі під чорними віями. Губи з розмазаною рожевою помадою відкривали дрібні, людські зуби. Під його пильним поглядом Ірка квапливо поправила сплутане волосся.

— Ну от, у такому вигляді ти хоч на людину схожа, — пробубонів Богдан.

— Я в будь-якому вигляді на людину схожа! — роздратовано озвалася до нього Ірка й одразу задумалася, розуміючи, що її слова трохи далекі від істини. Але все-таки вперто продовжила: — А хто спробує мене носом тицяти або газетою бити…

— Та треба ж було якось отій малечі мізки запудрити! — обурився Богдан. — Послухала б ти мене, сиділа б удома, то нічого б і не трапилося! Думаєш, якщо ти відьма, то, виходить, найрозумніша?..

— Я не відьма, — тихо прошепотіла Ірка, і її очі налилися слізьми.

— …можна нікого не слухати, — продовжував дратуватися Богдан і раптом зупинився: — Що ти сказала? Ірко, ти чого?

— Я не відьма, — повторила Ірка, і в неї по щоках покотилися сльози. — Я… я… я соба-а-ака! — Некрасиво розтягнувши рота, Ірка нестримно заревла. — Собака я!

— Ну Ірко, ну ти, того… перебільшуєш. Ще скажи, що ти с… Ні, дівчаткам такого говорити не можна. Ніяка ти не собака, а дуже навіть кльова дівчинка, — миттю забувши про свою злість, Богдан розгублено тупцював довкола Ірки.

Дівчинка рішуче тріпнула волоссям і крізь плач крикнула:

— Собака! Буду тепер усе життя вдома сидіти! Як у в’язниці! Мене навіть на вулицю випускати не можна!

— Чому не можна? Якщо на поводку й у наморднику… — остаточно втративши розум від Ірчиних сліз, — він уже сто років не бачив, щоб Ірка плакала! — бурмотів Богдан.

Ірка завила. Хлопчак замовк, зрозумівши, що з усіх можливих розрад він вибрав, мабуть, найменш підходящу.

— Ірко, Ір, ну припини, ми щось придумаємо, чесно! Ну досить, Ір! — він заходився квапливо копирсатися у своїй сумці. — Я тобі ось кульку прихопив! Поглянь яка! На, візьми, ти ж завжди любила кульки!

Він почав тицяти їй у руки маленьку синю кульку на золотавій стрічці, яку відірвав від прикраси біля шкільного входу. Продовжуючи схлипувати, Ірка потяглася за кулькою.

Гострі довгі пазурі висунулися з кінчиків її пальців, наскрізь простромлюючи синю оболонку. Кулька глухо луснула.

На кам’янистій доріжці старої міської балки, уткнувшись обличчям у власні величезні собачі лапи, розпачливо ридала чорноволоса дівчинка років дванадцяти. А між міцними, кинджальної гостроти пазурами безсило звисала синенька ганчірочка, що колись була повітряною кулькою.

Розділ 2

Хто допоможе Ірці?

— І нащо ти з тією Оксанкою погризлася? — безнадійно дивлячись кудись поперед себе, спитала Тетянка.

— Я з нею все життя гризуся, — пробурчала Ірка. — Ми з нею з першого класу — як кіт із собакою.

— До речі, а де твій кіт? — стрепенулася Тетянка, роззираючись навсібіч. Ірчиного кота вона дуже поважала.

Ірчині очі налилися сльозами:

— А де може бути кіт, якщо в хаті тепер собака? Утік!

— Як, зовсім? — зойкнула Тетянка. Зникнення персонального відьминого кота було б справжньою трагедією.

— До саду переселився, — зітхнула Ірка. — Мисочку йому під ґанок довелося переставити. Мене більше й знати не хоче, навіть не підходить!

— Якщо зовсім не втік, може, ще все владнається, — спробувала втішити подругу Тетянка. — Тільки ти постарайся не злитися. Мені здається, що ти перевтілюєшся якраз тоді, коли сердишся. Ото як учора на лінійці.

— Я думав, що здурію, коли вона вухами й іклами почала обростати, — сказав Богдан, який перед тим мовчки відпрацьовував якийсь випад перед дзеркалом. Він опустив меч, змахнув із чола краплі поту. — От пощастило, що це кодло в масках вискочило. І кепочку я з вовка вчасно зірвав. Інакше не знаю, щоб і було!

— Нічого б не було, — пробурмотіла Тетянка, яка нізащо не хотіла визнавати Богданових заслуг. — Не з’явилося б кодло — вирішили б, що тільки Ірка в масці. Думаєш, нормальні люди от так просто візьмуть і повірять, що є дівчинка із собачою головою?

— Якщо в мене собача голова прямо на уроці виросте — повірять, — заперечила Ірка й навіть замружилася, уявивши, як обертається на хортицю в Баби Катрі посеред уроку.

— Зате питати не будуть, усе одно ти їм, окрім «гав», нічого не скажеш, — зітхнув Богдан. — Може, тобі якого сенсея знайти? Він навчить тебе емоції стримувати, будеш із ним медитувати.

— І скільки років я буду медитувати, поки навчуся? А мені, між іншим, до школи ходити треба. Я й так третій день прогулюю, добре хоч бабця зранку йде біля дороги груші продавати, а то б вона мене давно застукала. І взагалі, з чого ви взяли, що я перевтілююся, коли злюся? Вас як послухати, то можна подумати, що я якась психована. Я — відьма, а ви з мене бабу ягу робите. Он, тиждень назад, у супермаркеті, я навіть і не думала злитися!

— Це коли ти касирці гроші в пазурах простягла? — гмукнув Богдан. — Ох, і злякалася ж вона! Зіщулилася, головою затрясла — вирішила, що привиділося. Ну, я швиденько гроші в Ірки забрав…

— Напевно, тебе черга роздратувала, черги всіх дратують, — припустила Тетянка, у котре перебиваючи Богдана.

— Не було там черги, — відрізала Ірка, і Богдан знехотя кивнув, підтверджуючи. — Ми вдень ходили. І думала я про приємне. Про спідницю нову, про твою помаду. Як я нею Першого вересня нафарбуюся.

— О, так, може, тобі якраз від помади й кепсько?! — озвався Богдан, але дівчинка обдарувала його презирливим поглядом.

— Кепсько — це коли нудить, а не коли ти на собаку обертаєшся, — поважно відповіла на те Ірка.

— Від гарної французької помади ще нікому не ставало кепсько, — додала Тетянка. — Гадаєш, наші вовкулаки, коли перевтілюються, так щоразу про помаду думають?

Ірка не витримала, хихикнула, уявивши собі, як їхні знайомі перевертні — мускулясті хлопці в камуфляжній формі та їхній такий же здоровенний командир майор — зосереджено думають про помаду, а потім раз — і обертаються на гігантських вовків. Ірка вже хотіла описати картину, яку вона уявила, Тетянці, як раптом помітила, що подруга сидить зовсім нерухомо, із широко роззявленим ротом.

— Тань, ти чого?

Тетянка судорожно ковтнула й закрила рота.

— Які ж ми ідіоти! — сказала вона.

Богдан на секунду завагався, вибираючи між «Говори про себе!» та «Про тебе це давно всі знають!», і спізнився. Тетянка зірвалася з місця, вихопила з кишеньки сумки мобілку й заходилася швидко перебирати записані там номери.

— Ворожимо, мучимося по-дурному, ні щоб із фахівцями порадитися! — бурчала вона. — Вовкулаки перевтілюються тільки тоді, коли самі того хочуть — виходить, є спосіб!

— Я пробувала, як вони, через ніж перекидатися. Нічого не вийшло, — сумно сказала Ірка.

— А звідки ти знаєш, що треба, як вони, може, й зовсім не так! Може, там своє Слово потрібне або ще щось, — буркнула Тетянка. — Ага, от, знайшла! — Вона натисла кнопку телефону. — Здрастуйте, майоре! Це Таня. Вибачте, будь ласка, що я вас відволікаю… Ви нам дуже потрібні. В Ірки неприємності, і саме ви нам можете допомогти. Ні-ні, міліція тут ні до чого. Це інше. — Вона мовчки вислухала відповідь Ментівського Вовкулаки, попрощалася й вимкнула телефон. — Сказав, приїде. Прямо зараз. — Вона задумливо поплескала мобілкою по долоні. — Тільки він страшенно здивувався, що ми подзвонили саме йому. А чого дивуватися? Можна подумати, у нас іще якісь знайомі перевертні є!

— Піду чайник поставлю, — вирішила Ірка. — У мене зацукрована смородина відкрита, і оладки від сніданку залишилися. Із грушами.

Чайник ледь устиг закипіти, як, підстрибуючи на кам’янистій стежці, до Ірчиного будинку важко підкотилася машина. З-за керма виліз огрядний літній чолов’яга в міліцейській формі.

— Швидко він, — прокоментувала Тетянка. — Схоже, усі справи кинув і примчав.

Тримаючи в руках тарілку з оладками, яку тицьнула йому Ірка, майор увійшов до кімнати. Тетянка глянула на нього з подивом. Ментівський Вовкулака виглядав незвично тихим і якимось приголомшеним. Хоч майор і вислухав розповідь дітлахів, було видно, що він просто змушує себе бути уважним, а насправді в голові в нього крутяться якісь свої, схоже, не дуже приємні думки.

Вислухавши все до кінця, Вовкулака задумливо пробурчав:

— Виходить, перевтілюєшся без власного на те бажання, без причини, і навіть не цілком. Стриматися не можеш. Зате коли спеціально пробуєш, нічого не виходить. Дивно. Дуже дивно, — по-дитячому склавши губи трубочкою, він сьорбнув чай. — Від кого завгодно очікував, але щоб Хортова кров не могла нормально перевтілюватися… Та ще зараз! Знайшла час.

— Я, між іншим, ніякого вашого перевтілення не просила! Мене цілком влаштовувало бути відьмою! — звично огризнулась Ірка.

— А ви від самого початку знали, що Ірка може перевтілюватися? — поцікавилась Тетянка. — Ще тоді, як ми вперше зустрілися? Тому й урятували нас від тих песиголовців?

— Що ж я, своїх не відчую? — знизав плечима майор. — Тільки я поки твою кров не пронюхав, ніде правди діти, думав, що ти зовсім із наших, тобто вовчиця. Характер у тебе аж надто вже підхожий.

— У мене що, поганий характер? — образилась Ірка.

— Та на Червону Шапочку не дуже схожа, — посміхнувшись, сказав майор. — Для твоєї породи цілком підходящий. Не дай Боже, щоб така, як ти, нашому братові вовкові до горла дорвалася. Любите ви придавити так, щоб і душу віддав. Ласенькі,— процідив Ментівський Вовкулака, похмуро позираючи на Ірку.

Ірка нічого не відповіла майорові, вона лише посміхнулася, але в цій посмішці було щось таке… Із завмиранням серця Тетянка раптом зрозуміла: може! Її давня, її улюблена подружка Ірка, з якою вони разом манатки підбирали, у кіно бігали, секретничали про своє, про дівчаче, справді може от так — зімкнути ікла на горлі жертви й… Тетянка похитала головою, відганяючи моторошнувате видіння, і нервово сказала:

— Негайно ж припиніть! Обидва! Спершу Ірчину проблему вирішить, а вже потім з’ясовуйте, хто з вас… задню лапу вище задирає!

Майор розсміявся:

— От і видно, що в тебе собаки ніколи не було. Дівчатка лапу не задирають. А щодо вашої проблеми… Я так розумію, що ти зважилася? — він похитав головою і з осудом подивився на Ірку. — Ох, не знаю, сестричко! З одного боку, начебто й виходу в тебе немає… Не можеш ти напівсобакою-напівлюдиною залишатися. Знову ж таки, що тут приховувати, саме із цього за старих часів все й починалося — хоч у нас, хоч у цих… свистух. — Майор презирливо скривився.

— У яких свистух? — здивувалась Тетянка.

— Птахоферма паршива, щоб їм догори лапами! — Ментівський Вовкулака помахав руками, наче крильми. — Орли, круки, соколи… — При згадці про соколів його й зовсім перекосило, начебто чогось кислого ковтнув. — …лебеді, знову ж таки. Відьмо, ти що, казок не читала? Я до того, що всі через це свого часу пройшли, і нема чого метеликами прикидатися. Тільки це ж, уважай, тисячу років тому було, а може, й більше! Життя інше було, і ставилися до нього інакше! А в наші часи таке встругнути… — Він знову похитав головою. — Та ще в такому юному віці! Дивись, назавжди з тобою залишиться! Хоча, звісно, раніше допомагало й зараз допоможе — з'їздиш, зробиш і будеш перевтілюватися нормально. Питання в ціні.

Дітлахи перезирнулися між собою й здивовано витріщились на вовкулаку.

— У якій ціні? — нарешті, озвалася Ірка.

— Так, ти мене не вплутуй, — майор застережливо виставив долоні.  — Я співробітник правоохоронних органів! Тож, сестричко, їдь сама, і якщо вже твій тебе не пошкодував і в таку справу готовий уплутати, нехай він сам усе влаштовує й сам тебе активує. Я, звісно, своє місце знаю й хвіст на нього не піднімаю, але не схвалюю й дитини на таке штовхати не стану, нехай він мене хоч порве!

— Хто — він? — після короткої паузи тихенько запитала Ірка. — Куди треба їхати? Що треба робити?

— Тобто як це — «хто»? — перепитав майор і вп'явся в Ірку з таким самим подивом, з яким дітлахи щойно дивилися на нього. Усмішка сповзла з обличчя вовкулаки, він замислився, потім як наче здивувався, подив заступила розгубленість, потім якийсь здогад, а насамкінець, здавалося, що в жовтих вовчих очах навіть промайнув страх. — Хто, хто… Та ніхто, і робити тобі нічого не треба, і їздити… у-й-і… — Ментівський Вовкулака голосно пошкрябав п’ятірнею зашийок. — Як же я раніше не здогадався! Їхати туди зараз напевно не треба! Тобто в жодному разі. Усе й так владнається. Саме. Згодом. — Ясно було, що майор бреше, причому непереконливо. Начебто не міліціонер зі стажем, а хлопчисько-першокласник. — Про всяк випадок, можна в ліси гайнути — усі наші так роблять, поки контролювати себе не навчаться.

— У які ще ліси?! — підскочила Ірка. — Ви що, зговорилися? Один медитувати пропонує, інший узагалі в ліс жене! Та довкола нашого міста жодного пристойного лісу немає — самі турбази й пансіонати, де зараз повнісінько відпочивальників! А в школу я як ходити буду? Думаєте, я можу, як дорослі, щезнути невідомо куди, і це буде тільки моя справа? Мене ж наша класуха от-от розшукувати почне!

Переносна слухавка на Ірчиному столі зайшлася несамовитим дзенькотом.

— Алло! — роздратовано гаркнула Ірка. І відразу її фізіономія стала страшенно нещасною. Вона тихенько шепнула вбік: — Накаркала на свою голову. — І вже голосно, у трубку: — Здрастуйте, Катерино Семенівно!

— Хортице! — трубний бас Баби Катрі виривався зі слухавки й був чутний на всю кімнату. — Ти чому в школі третій день не з’являєшся?

— Та хворію я!

— Ірино, ти ніколи не була ідеальною ученицею, але раніше хоч не брехала! — обурилася Баба Катря. — Я щойно купувала груші у твоєї бабусі, і вона нічого не знає ні про яку хворобу! Запитала мене, чи все в тебе в порядку з математикою!

Ірка прибрала трубку від вуха й безпорадно зиркнула на друзів. Друзі дивилися на неї так само розгублено. А майор швидко пробубонів:

— Скажи, що бабця не в курсі. Ти до лікарні їздила, а їй не сказала, аби не хвилювати.

— Бабуся не знає. Я до лікарні їздила… — невпевнено пробелькотіла в слухавку Ірка й, підкоряючись мовчазному наказу майора, уже бадьоріше заторохтіла: — На обстеження. Мені на лінійці так зле стало — просто жах! Мене наш сусід додому відвів. Я навіть попередити вас не встигла.

— І що кажуть лікарі? — з недовірою, але вже і з деякою тривогою поцікавилась класуха.

— Поки що нічого. Попросили завтра прийти, коли аналізи будуть готові,— повторюючи за майором, відповіла Ірка.

— Ну дивись, Хортице, якщо ти мені голову морочиш — підеш до директора, хай вона з тобою розбирається.

— Я чесно, Катерино Семенівно… — почала була Ірка.

Але Баба Катря ще не закінчила.

— Тепер поясни мені, як це ти опинилася на лінійці в масці. Тебе хто туди призначав?

— Я не знаю, Катерино Семенівно. — Зробила зовсім невинне обличчя Ірка, хоча класуха й не могла її бачити. — Мені старшокласник якийсь маску до рук сунув. От я й подумала: може, той, хто виступати має, занедужав або не прийшов, і його замінити треба.

— А куди потім маска поділася? — з підозрою поцікавилась класуха.

— Той самий хлопець і забрав. А що, не треба було йому віддавати?

— По-моєму, ти все-таки морочиш мені голову, Хортице. Що з тобою коїться останнім часом? У класі про тебе чутки недобрі пішли. Мовляв, ти наркотики вживаєш чи то торгуєш ними. Давай розбирайся, що в тебе зі здоров’ям, тоді ми серйозно поговоримо. До речі, довідку з лікарні прихопити не забудь, — з телефону долинули короткі гудки.

Ірка сумно глянула на слухавку, яка продовжувала пищати.

— З приводу наркотиків Наталка Шпак просто так бовкнула, а наші плетухи, звісно ж, відразу й роздзвонили.

— Нічого, твоя класуха трішки подумає й вирішить, що ти до лікарні саме від наркотиків лікуватися ходиш, — заявив майор. — Ось тобі й алібі!

— Та що ви таке кажете?! — обурилась Тетянка. — Може, для ваших злочинців це й алібі, а для Ірки — повний кінець світу! Якщо в школі вирішать, що вона наркоманка, як вона далі вчитися буде?

— Не пропаде! — легковажно гмукнув майор. — З голоду точно не здохне. Перевертнем бути не так уже й погано: у крайньому разі можна якусь дичину піймати — от хоча б і кішку сусідську!

Ірка завила, немов її бджола жигонула, й із острахом визирнула у вікно:

— Зараз же замовкніть, кіт почує! Я вам не прибулець Альф, щоб котів їсти!

— А де гарантія, що вона в потрібний момент зможе перевтілитися, якщо вона своє перевтілення не контролює? — виразно глянула на майора Тетянка.

— А чого ти на мене так дивишся? Так, наче я знаю, що робити, і навмисно не кажу, — скорчив ображену фізіономію майор.

— Так воно і є,— тихо відповіла Тетянка. — Ви все знаєте. А говорити не хочете.

— Це ж для її користі,— огризнувся майор.

— Та яка тут користь?! Навіть якщо я на все життя в будинку замкнуся, мене все одно колись побачать! І тоді… Мене ж до клініки відправлять! Для дослідів! — схоже, ця думка давно мучила Ірку, і зараз її страх вирвався назовні.

— Дівчинко, треба менше американських фільмів дивитися, — відрізав майор. — Ти не в Штатах живеш! Це в них, тільки-но стається щось надзвичайне — то відразу ж учені понаїздять і давай досліджувати! А в нас на всілякі дослідження грошей немає. Тож заспокойся, ніхто тебе не досліджуватиме. Потерпи трішки — а там дивись, усе саме по собі й уладнається. Чого ото відразу рюмсати?! — закричав майор, побачивши, як Ірчині очі наливаються слізьми. — Припини, ти ж не дитина! Тобто дитина, звісно, але ж ти ще й перевертень! Тобто ще не зовсім перевертень… — Вовкулака остаточно заплутався й майже благально сказав: — Момент непідходящий, розумієш? Іншим разом я б тебе сам відвіз, може б, ми і знайшли якийсь нормальний спосіб, а не такий… — Він явно хотів вилаятися, але стримався. — Але розумієш, зараз я не можу, а потім мене, швидше за все, уже не буде.

— А де ви будете? — мимохіть, наче зі звичайної цікавості — а й справді, цікаво ж знати, куди збирається знайомий, — спитала Тетянка.

— Де-небудь та буду — не можу ж я зовсім ніде не бути, — важко зітхнувши, відповів майор. У його словах раптом залунала така страшна туга, що Тетянка аж здригнулася. Наче це не людина говорила, а холодної зимової ночі вив вовк на байдужий місяць. Очі в Ментівського Вовкулаки були змучені, немовби хворі. Він глянув на Тетянку, засмучено посміхнувся й буркнув: — А ти припини мене розкручувати, не доросла ще.

— Якщо ви Ірці не допоможете, у неї неприємності на все життя будуть! — зробила останню спробу Тетянка.

— А якщо допоможу, у неї неприємностей не буде, тому що й життя теж не буде! — роздратовано гаркнув майор. — До чого ж ви, відьми, настирливі й нетямущі! Ясно сказано: хай твоя подружка тихо сидить удома й не смикається. — Вовкулака підвівся з крісла й попрямував до дверей, недвозначно даючи зрозуміти, що розмову закінчено.

— От я зараз як перевтілюся, та як накинуся на вас, — пригрозила йому в спину Ірка.

Майор озирнувся через плече й вишкірився в знайомій вовчій усмішці. Туги в його очах більше не було, сама лише звична непохитність.

— Ти спершу перевтілься, — холоднокровно запропонував він.

Ірка пильно прикипіла до нього поглядом, напружила м’язи, немовби силою намагаючись вичавити на поверхню гігантську хортицю, здатну запросто придушити навіть найдосвідченішого вовка… І безсило поникла, затуливши обличчя волоссям.

— Ото ж бо й воно, — повчально буркнув майор. — А будеш мені погрожувати — то я, й не перевтілюючись, візьму тебе за шкірку й намну вуха, як останньому цуценяті. І він тобі не допоможе. — У голосі Ментівського Вовкулаки вчулося невдоволене гарчання.

Двері зачинилися, майор пішов.

— Він мені й так не допомагає. Я навіть не знаю, хто він такий, отой самий «він», що має допомагати, — похмуро буркнула Ірка.

— Проте тепер ми знаємо, що з твоєю проблемою можна впоратись! — з ентузіазмом вигукнула Тетянка. — Ти зрозуміла? Майор у курсі, що треба робити, але щось крутить: «момент непідходящий…», «іншим разом би сам відвіз…».

— Виходить, щоб Ірку — як він сказав, «активувати», — треба кудись їхати, — підсумував Богдан.

— Неймовірно глибокий, напрочуд змістовний і просто приголомшливо розумний висновок! — із захватом вигукнула Тетянка. — Тільки з твоїми, Богданчику, мізками…

— Годі,— втомлено мовила Ірка. — Усе одно майор не сказав, куди саме треба їхати.

Тетянка замислилася. Потім струснула головою й заклопотано зиркнула на годинник:

— Слухайте, люди, мені ще уроки треба робити, у мене завдань сила-силенна!

— Не більше, ніж у всіх, — пирхнув Богдан.

— До твого відома — більше. У нас же елітна школа, і кожен учень має власний розклад, а я цього року стільки предметів нахапала… — Тетянка похитала головою, немовби лаючи саму себе за жадібність.

— З якого це дива? — поцікавилась Ірка.

— Я просто взяла все, що може знадобитися для чаклунства. Історію треба вчити, щоб знати про стародавніх відьом, до того ж, я її просто люблю. Ботаніку теж, я нею ніколи, як слід, не займалася, а все зілля на травах. Хімію обов’язково — адже різними хімічними реактивами теж, напевно, можна під час замовлянь скористатися, от тільки цим іще ніхто не займався. Якщо вийде, я буду першою.

— Перша хімічна відьма, — єхидно зауважив Богдан.

— Не смішно, — відрізала Тетянка. — Утім, як і всі твої жарти. Іноземні мови взяла. Раніше в мене з ними проблеми були, але тепер має вийти, якщо вже в усіх відьом здібності до мов. Ну, ще… — Тетянка зніяковіла, — ще програмування.

— А програмування навіщо? — здивувалася Ірка.

— Та розумієш… У мене раптом ця справа рухатися почала. Я завжди нормально з комп’ютером працювала, але так, як середній користувач. А тепер… — Тетянка розвела руками. — Якщо до Інтернету лізу — моментально все, що треба, знаходжу. Нам програму задали написати — раніше я б із нею тиждень голову морочила. А тут — сама в шоці була! — п’ять хвилин — і готово! Я навіть не зрозуміла, як і чому в мене все вийшло, але в нашого препода з інформатики очі по п’ять копійок були!

— Слава Богу, що ти хоч двійковим кодом більше не говориш, — зітхнула Ірка. — Я взагалі не розумію, як ти знову наважилася за комп’ютер сісти. Після всього, що було.

— А як би я не сіла? Це у вашій школі півтора комп’ютера на тисячу чоловік, вас до них частіше, ніж раз на рік, не підпускають. А в нас уже вчора інформатика була. Чи я, по-твоєму, мала нашому інформатику розповісти, що я працювати боюся, бо мене ледь у мережу не затягло, коли я комп’ютер у чаклунській пентаграмі розпитувала?

— Так, звучить справді класно, — погодилась Ірка.

— Коротше, я пішла уроки робити, а потім сяду й усе гарно обміркую. Може, в Інтернеті полажу, пошукаю інформацію про перевертнів, адже тепер у мене це добре виходить. А ти, Ірко, сходи до підвалу. Треба переглянути усі записи твоєї покійної бабусі. Я в неї старовинні чаклунські книги бачила — а раптом щось знайдеш. А про класуху не переймайся. Зрештою, у мене мама — лікар. Я попрошу, аби вона тобі довідку зробила.

— Авжеж! Буде вона Ірці допомагати, аякже! — засумнівався Богдан. — Ти що, дорослих не знаєш? Вона скаже, що не хоче обманювати школу, що Ірка має ходити на заняття і ще різну таку фігню.

— Це моя мама, і я знаю, як із нею домовитись, — відрізала Тетянка, підвелася й попрямувала до дверей.

— Богдане, і ти йди, — раптом швидко сказала Ірка. — У тебе теж уроки є…

— Та я ще посиджу, — відповів Богдан. — Я ж в елітних школах не вчуся, уроків у мене, як у всіх.

— Ні, йди! Іди! Чуєш?! — майже в істериці закричала Ірка.

Кольори перед її очима швидко зникали, змінюючись на чорно-білу картинку, ніс сповнився усім розмаїттям запахів, а напрочуд тонкий слух почав уловлювати навіть далекі голоси в сусідньому будинку.

Ну чому друзі стовбичать і так розгублено на неї дивляться?! Хай забираються, хай! Не треба їм іще раз бачити, як Ірка обертається на персонаж із фільму жахів. Опанувавши себе неймовірним зусиллям, вона майже спокійно сказала:

— Мені треба вчитися, якщо я до школи не ходжу. А то відстану, потім таких оцінок нахапаю — до кінця року не виправиш. Завтра зустрінемось.

— Добре, якщо ти так хочеш, — Богдан повільно встав, кинув до рота недоїденого оладка, не поспішаючи витер забруднені смородиною руки об рушник… Ірка чекала, стиснувши кулаки так міцно, що нігті — на щастя, поки що людські — аж уп’ялися їй у долоні. Біля дверей Богдан зупинився й, озирнувшись до Ірки, невпевнено перепитав: — А ти справді хочеш, щоб я пішов?

— Та йди вже! — смикнула його за рукав Тетянка. — Можна подумати, наче ти такий скарб, що з тобою неможливо розлучитися. — І крикнувши: «Бувай, Ірко, я до завтра обов’язково щось з’ясую!», — вона потягла хлопчака геть із будинку.

Своїм неймовірно гострим слухом Ірка дочула, як Тетянка вичитує хлопчака:

— Ну чого ти там застряг? Хіба не бачиш, який у неї жахливий настрій. Людині виплакатися хочеться без свідків.

— А який у неї ще може бути настрій за таких обставин? А ти їй, як це називається?.. О, подаєш марні надії! — відбивався Богдан. — От як ти змусиш свою матусю написати для Ірки довідку?

— Про Ірчин жахливий настрій розкажу, — відповіла Тетянка й, дивлячись на Богданову зацікавлену фізіономію, пояснила. — В Ірки батьків немає. Скажу мамі, що Ірку в школі дівчата дражнили, що вона дуже засмутилася і що їй треба зовсім трішки часу, аби оговтатись. Думаєш, мама не поспівчуває?

— Мама поспівчуває, а от Ірці не сподобається, — засумнівався Богдан. — Вона взагалі терпіти не може, коли про її батьків згадують.

— А я їй не скажу, — рішуче мовила Тетянка. — Але по-моєму, Ірка робить казна-що. Мій батько завжди каже: якщо в тебе сталася якась неприємність, хвилюватися в жодному разі не слід. Треба просто глянути на цю неприємність з іншого боку — а раптом із неї якась користь вийде. То нехай Ірка за допомогою предків хоч довідку собі виб’є, бо класуха влаштує їй веселе життя.

— А дівчата її раніше й справді дражнили, — сказав раптом Богдан. — Доки я одну з них дуже розумну за школою не піймав. Ну й пояснив їй…

Голоси стихли. Ірка сіла на ліжко. Вона дуже любила Тетянку, та й Богдана теж, але іноді їй хотілося… Вона сама до пуття не знала, чого. Можливо, щоб вони не так багато про неї знали? У всякому разі, про її проблеми.

Ірка чудово розуміла, що Тетянка, звісно, хоче як краще, але насправді було б значно ліпше, якби вона навіть уявлення не мала про Ірчиних батьків. Хай би думала, що в Ірки — як у всіх — матінка й батько. І не потрібна їй жодна користь і довідки, фіг із ним, нехай Баба Катря влаштовує їй веселе життя!

Ірка тихо схлипнула. За вікном хитнулася гілка, і величезний триколірний котище спритно стрибнув на підвіконня, а потім насторожено зиркнув на дівча.

— Повернувся! — радісно закричала Ірка й хотіла була погладити кота, проте відразу з розпачем побачила, як її рука знову обертається на пазуристу лапу.

Кіт настовбурчив шерсть, засичав і дременув геть, миттю злетівши вгору по стовбуру яблуні. І вже звідти із острахом зиркнув на прочинене віконце кімнати, з якого долинало здавлене ридання впереміш із глухим тужливим виттям.

Розділ З

Переінсталяція відьми

— Маючи такі навантаження, ти мусиш суворо дотримуватись режиму, це я тобі як лікар кажу! Годі очі псувати, поклади книгу й негайно в ліжко! Канікули скінчилися. Завтра звичайний шкільний день, тобі треба виспатись!

Матуся почекала, доки Тетянка знехотя закрила книгу, зняла халат і залізла під ковдру. А потім нахилилася поцілувати свою розумненьку слухняну дівчинку, поправила ковдру й смикнула шнурочок настінного бра. Світло згасло.

— На добраніч, — двері за мамою зачинилися.

Слухняна дівчинка Тетянка зачекала, доки перестануть рипіти дерев’яні сходи: мама спустилися вниз, до вітальні. Тетянка витягла з-під подушки ліхтарик і, прихопивши зі стола книгу, з головою сховалася під ковдру. Спробувала прикинути, чи не помітно часом світла крізь щілину під дверима — адже мама може знову повернутися й перевірити. Проте цупка ковдра ставала на заваді світлу, й у кімнаті панувала суцільна пітьма. Спати хотілося неймовірно, але Тетянка знала, що довго боротися зі сном не доведеться. Кіно закінчиться, і мама з татком підуть спати, причому вирубляться майже вмить. Тоді можна робити, що хочеш, хоч вечірку з танцями влаштовуй — не прокинуться. Перевірено, і не один раз.

Чекати довелося менше години — схоже, батьки сьогодні дуже втомилися або ж кіно було нецікаве. Знову зарипіли сходи, грюкнули двері. Тетянка відклала книгу й вислизнула з кімнати. З-під дверей батьківської спальні не пробивався жоден промінчик світла. Отже, полягали, і навряд чи вони теж читають із ліхтариком під ковдрою.

Тетянка підійшла до замкнених дверей батькового кабінету. Заздалегідь скривилася, відкриваючи гострий кінчик шпильки. Як же їй набридло колоти пальці! Батьки зі своїми заборонами тільки гірше роблять! «Читати вночі в ліжку шкідливо!» А читати з ліхтариком під ковдрою що, корисно? Або ось із комп’ютером: ну просила ж купити їй до кімнати комп’ютер, так ні ж бо: «опромінення, перевтома, ночі в Інтернеті…». А тепер доводиться батьків кабінет зламувати — адже в Інтернет усе одно залізти треба. Тетянка пустила краплинку крові в замок, увійшла й сіла перед комп’ютером. А потім глибоко зітхнула, збираючись із духом.

Це Ірці з Богданом вона могла казочки розповідати — мовляв, комп’ютера не боїться. А насправді їй щоразу здавалося, що з-за невинної картинки сайта за нею уважно спостерігають безжалісні очі її цифрової копії, програми «Відьма Тетянка». І щойно справжня Тетянка почне ловити ґав, відразу ж — хап! — назавжди затягне її до комп’ютера, а сама стрибне на її місце.

І взагалі, навіть Ірці про свої страхи розповідати не можна — засміє. А Богдан скаже, що Тетянку в комп’ютер не затягнеш — зад у дисководі застрягне.

А між іншим, зараз для затягування дуже навіть підходящий момент. Ніч, ніхто не бачить. Тільки комп’ютер зловісно виблискує хромованими обідками. Вичікує. От зараз як вистрибнуть з екрана дві кістляві руки…

Але ніякі руки не вистрибнули, тільки в склі книжкової шафи відбилося світло увімкненого монітора. Тетянка ввела слова «перевертень» і «перевтілення» у віконце пошукової системи.

Цифри на екрані швидко змінювались: знайдено 20 документів, 50… 100… 200… Тетянка сумно зітхнула й почала вивчати перший текст. Після трьох годин безперервної роботи вона зрозуміла, що Інтернет явно переоцінюють. Опрацювала купу непотрібної інформації, а про жодну активацію перевертнів, заради якої треба їхати в якесь певне місце, навіть півслова немає. Усе-таки пошук за ключовими словами — доволі тупа штука. От би сказати: «Хочу дізнатись, як перевертні вчаться перевтілюватись», — і щоб на екрані з’явилися тільки потрібні тексти. Або нічого не з’явилося, і тоді б Тетянка точно знала, що шукати — справа марна, що можна піти й завалитися спати. Але це просто мрія! Мрія, яка принаймні сьогодні не здійсниться, оскільки подібних запитань Інтернет не розуміє й треба терпляче копирсатися далі, доки лишаються хоча б якісь шанси. Тетянка замружила очі, намагаючись позбутися неприємної різі, і знову витріщилася на екран, думаючи, що зі списку документів вона вже переглянула й куди їй рухатись далі:

— Де тут я? — пробелькотіла вона, нишпорячи курсором по рядках.

— Я тут, — долинув із динаміка тихий дитячий голосок.

Тетянка різко здригнулася, рука над клавіатурою сіпнулась… і палець мимохіть ударив по клавіші «Enter». Екран монітора засвітився напрочуд яскравим світлом, в якому розтанули сторінки інтернетівських сайтів. А в сяйві повільно з’явилися сірі сталеві двері, схожі на двері суперсучасних сейфів із електронними замками. Над ними неоновим світлом спалахували різнокольорові лампочки, складаючись то в англійське «Enter», то в українське «Вхід». Двері почали відчинятися…

Тетянка відчула, що її затягує туди наче потужним подувом вітру…

— Знову! Не хочу! — закричала відьмочка, але двері вже прочинились навстіж: за ними був морок, непроглядність якого підкреслювали яскраві неонові лампочки над входом. Повітря зі свистом увірвалося досередини, тягнучи за собою й Тетянку. Дівчинку підняло над кріслом, вона намагалася опиратись, хотіла втриматись. Пальці судорожно зімкнулися на клавіатурі… Але потік зробився просто нестримним, немовби там, за сталевими дверима, готувався чхнути гігантський ніс і тепер утягував у себе повітря. Напис «Вхід» налився яскраво-жовтим кольором. Тетянку кинуло на монітор… Якоїсь миті в неї зблиснула надія: а раптом Богдан мав рацію — і той самий товстий зад стане їй зараз у пригоді! Але надії були марні. Дівча закрутило, і… легко втягло досередини. Останньою її думкою було: «І навіщо ми купували монітор на двадцять один дюйм, вистачило б і сімнадцяти!». І відьму поглинула темрява.

Вона висіла десь і водночас ніде. Поруч не було нічого, до чого можна було б доторкнутися, але й порожньо теж не було! Простір щільно сповнявся… чимось. Таємничі течії струменіли повсюди й пронизували Тетянку. Повз неї, схожий на довгу блискучу стрічку, пролетів рядок цифр, залишаючи незрозумілі дані про висоту й швидкість. Потім пройшли моторошні записи про якісь хвороби. Немов «Запорожець» між вантажівками, дівча затисло поміж складним переплетінням ліній і напівпрозорим газетним аркушем. Блискучий напис кулею вдарив у скроню. Тетянка здригнулася… Напис пройшов крізь неї, не завдавши їй жодної шкоди. Дівчинка встигла прочитати: «Найдешевший провайдер…».

— Та це ж… банер! Звичайний рекламний банер! — вигукнула Тетянка, придивляючись до напису, що полетів геть.

Перед очима прояснилося. Дівча побачило, що літає в безмежному просторі. Навколо нерухомо висіли, повільно ковзали, плавно кудись сунули або ж, навпаки, рухалися ривками розклади літаків, книги, газети, креслення, архіви установ, уривки телефонних розмов… Біля ніг щось плюскотало, схоже водночас і на широке озеро, і на велетенський штабель зі щільно складених ящиків.

Тетянка ще навіть не встигла здивуватися, що можна водночас бути схожим на такі різні речі, як побачила, що до штабеля-озера течуть нові струмочки, й помітила одне слово — «перевертні».

— Що це? — не вірячи власним очам, пробелькотіла відьмочка. — Інформація? Моя інформація про перевертнів? Де ж це я… Де я?!! — закричала вона.

Крик стих, загубившись у безмежності простору. Тамуючи сльози, Тетянка прошепотіла:

— Та де ж це я?

— Я тут, тут! — із легким нетерпінням відгукнувся вже знайомий дівочий голосок.

Тетянка знову здригнулася. Коли «щось» не відгукується на твій галас — це, мабуть, не так уже й страшно. А коли відгукується «хтось» — це значно страшніше.

— Ти хто? — переляканим шепотом запитала Тетянка.

— Ти? — здивувався голосок. — Ти… — із сумнівом повторив він, немовби смакуючи слово.

І потім рішуче вигукнув: — Я… Таня!

— Це я — Таня! — пробелькотіла Тетянка, а голос луною підтвердив:

— Я… я… я…

— Та ні ж бо, ти не розумієш! — роззирнувшись навсібіч у пошуках власниці дитячого голоска, сказала Тетянка. — Я питаю, хто ти? Я — Таня…

— Я — Таня, — миттю погодився голос.

— Теж Таня? Ох і йменнячко ж у мене! Куди не плюнь, у Тетянку влучиш, — буркнуло дівча й раптом осіклося, заціпенівши від страшного здогаду.

Тонесенький промінь світла викотився в Тетянки з-під ніг і полинув уперед, а потім угору… і немов указка тицьнув на постать дівчинки, що літала в безмежному просторі. Звичайна першокласниця: пишний бант, біленькі колготки, букетик троянд у руках.

Хвиля страху з головою накрила Тетянку. Вона згадала, де й коли бачила це маля! Шість років тому! У дзеркалі! А потім — на фотографіях у сімейному альбомі!

Контур дівочої постаті здригнувся, поплив. І з марева з’явилося однорічне маля в кумедній шапочці, його заступило одинадцятирічне дівча в купальнику, промайнула восьмирічна панночка в стильних джинсиках… Істота нагорі неначе приміряла на себе кожен вік Тетянчиного життя, не в змозі бодай на якомусь зупинитися. Тетянка зрозуміла, що її страхи були не даремними.

— «Відьма Тетянка»!

— Я… я! — луною відгукнулась постать.

Тетянка тихо скрикнула, розвернулася й почала тікати, пробиваючи потоки цифр і зображень. Вона мчала, а слідом за нею линув манливий голосок дівчинки:

— Таню!.. Таню…

Тетянка продовжувала бігти. Вона бігла й бігла, але втоми не було. Відчуття руху — теж. Простір навколо залишався розпливчастим, невизначеним. І лише чорна цятка далеко попереду немовби стояла на місці. Тетянка побігла туди. Цятка наблизилася, виросла. Обернулася на риску, потім на стовпчик. Набрала обрисів людської постаті.

Тетянка спинилася. Поглядаючи на свій прототип порожніми й тьмяними, наче пластмасові ґудзики, очима, перед нею стояла «Відьма Тетянка». Програма повільно звела руки… Виставила вперед долоні… І судорожними ривками, неначе її підтягували на мотузці, рушила до Тетянки.

Злетівши в повітря кенгуровим стрибком, Тетянка розвернулась і нажахано кинулась назад… і лише в останню мить змогла уникнути зіткнення зі своєю копією. Жадібно перебираючи пальцями, програма потяглася до Тетянки.

— Гей, ти! Відчепися від мене! — дівча кинулося вбік.

— Я… мене… — програма показала пальцем на себе. — Я! — потім на Тетянку. — Я! — і знову на себе. — Інсталяція… я… Неповна… я… Таня… я…

Тетянка судорожно ковтнула слину:

— Я — я? Ти і є я? Ми — одне ціле?! І я тебе, тобто себе, до кінця не інсталювала? Ну звісно ж, адже Богдан тоді кабель перерубав… — пробелькотіла Тетянка.

Розпливчаста постать програми затремтіла й раптом розпалася, наче розкрите віяло, розшаровуючись на безліч копій. Монотонно пробубонівши: «Завершення… я… завершення», — вони розійшлися півколом і рушили до Тетянки, наче загоничі на здобич.

— Теж мені знайшла дурепу! — крикнула Тетянка. — Я тебе до кінця інсталюю, а ти мене… — Тетянка аж захлинулася, бо її уява відмовлялася малювати всі жахи, які неодмінно мала зробити з нею її цифрова копія. Дівча знову кинулось тікати.

— Чому… тікаю… я?.. — залунали довкола голоси.

Постаті стояли довкруж пліч-о-пліч, оточивши втікачку кільцем. Однаковим, її власним, Тетянчиним рухом схиливши голову, вони зиркали на свій прототип. Роздивитися як слід вираз цих розпливчастих облич було неможливо, але Тетянці здалося, що «Відьма Тетянка» вагається.

— Завершення… — і наполегливі руки, немов щупальця голодного восьминога, потяглися до дівчини.

Тетянка заметушилася в замкнутому колі, пірнаючи під долоні, що намагались її намацати:

— Відчепися! Іди геть!

— Я… хочу прогнати… я?

— Та тебе проженеш, аякже! — закричала Тетянка.

Пальці торкнулися її і, неначе павуки, чіпляючись за одяг, поповзли до обличчя. Тетянка спробувала від них відбитися, вирватись, але її торкалися нові й нові руки…

— Не чіпайте мене!!! — заборсалася Тетянка в їхній хватці. Калейдоскоп її власних образів закружляв перед очима.

— Я… не скривджу… я! — синхронно заплямкавши губами, прошепотіли постаті.

— Уже скривдила! — схлипуючи від страху, вигукнула Тетянка. — Хто мене в комп’ютер затяг?! Відпусти, дурепо!

Пальці, що повзли по ній, миттю застигли.

— Я… боїться… я, — розгублено й немовби розчаровано мовила «Відьма Тетянка». — Я… не вірю… я! — І вже роздратовано: — Я — дурепа!

Несподівано її постаті, немов гармошка, знову злилися в одну.

Шлях перед Тетянкою був вільний. Руки, що її тримали, зникли.

Цифрова копія стояла до дівчинки спиною. Тетянка бачила тільки її потилицю із хвостиком світлого волосся — вона сама носила таку зачіску два роки тому.

«Відьма Тетянка» озирнулася через плече й коротко скомандувала:

— Escape.

Програма наказувала бігти, до того ж наказувала англійською. Бігти по-англійськи? Це як, тобто… не попрощавшись?

— Escape! — знову крикнула «Відьма Тетянка». Для більшої переконливості програма змахнула долонею, неначе проганяла дівча геть.

І тут Тетянка відчула… Уперше в цьому позбавленому чуттів світі вона відчула під руками щось матеріальне — звичний холод пластика. Дівча опустило очі. У руках вона тримала клавіатуру, ту саму клавіатуру батькового комп’ютера, за яку намагалася вчепитись, коли її всмоктувало досередини монітора. Великий палець лежав якраз на клавіші «Escape».

— Ти… мене… відпускаєш? — точнісінько як програма, важко, із паузами, вичавила із себе Тетянка.

— Я… мене… — не озираючись, кивнула програма.

Тетянка позадкувала: крок, другий. Вона була майже впевнена, що це тільки злий жарт, що програма ось-ось кинеться за нею, вимагаючи завершення, Тетянка ще раз зиркнула на свою цифрову копію. І застигла.

Зараз «Відьмі Тетянці» було не більше п’яти років. Вона сиділа навпочіпках, обхопивши коліна руками й схиливши на них голову. Так само в дитинстві сиділа й сама Тетянка, коли в неї траплялися найбільші й найжахливіші неприємності, як, скажімо, татків магнітофон, що його вона випадково скинула зі столу.

— Я… — насилу поворухнувши губами, прошепотіла Тетянка. І раптом побачила, що плечі її маленької цифрової копії здригаються. Від плачу.

Не вагаючись жодної секунди, Тетянка швиргонула клавіатуру геть. Двома стрибками опинилася біля своєї програми. Нахилилась… І сором’язливо торкнулася маляти… Те підвело зарюмсане личко. Маленька долонька перехопила Тетянчину руку. І перед дівчам постав темний вир…

Вона вдруге відчула, як щось стороннє вривається в її свідомість, нещадно перетрушуючи всі її почуття, емоції, спогади й збираючи їх у себе, наче гриби в кошик. Запізно зрозумівши, що її обдурили, купили на жалощах, немов яку дурепу, Тетянка смикнулася… та було вже надто пізно. Чорна вирва закрутилась навколо неї, поєднуючи в одну-єдину спіраль дівчинку з її цифровою копією. Увесь час змінюючись, перед очима промайнуло обличчя програми… Свідомість попливла, зникаючи в коловерті.

Нарешті все це припинилось. Тетянка відчайдушно потрусила головою. Вона так само висіла в порожнечі, серед безперервного руху інформаційних потоків. А навпроти… Навпроти було її власне обличчя! Таке саме, як зараз! І власниця цього обличчя міцно тримала Тетянку за руки — її яскраві живі очі з тривогою позирали на неї.

— Я… — знову насилу вичавила із себе Тетянка, розглядаючи свого двійника.

У погляді «Відьма Тетянки» промайнуло виразне полегшення. Вона випустила Тетянчині руки й несподівано сварливим тоном сказала:

— Та ні ж бо! Це — я! — вона тицьнула себе пальцем у груди. — А це — ти! Ну нарешті! — Програма войовниче взяла руки в боки. — Що ти зі мною зробила? У тебе совість є? Ти ж мене від себе як слід не відокремила! І випустила в мережу розумово відсталою калікою! Усі тридцять три задоволення неповної інсталяції: канали зв’язку нікуди не годяться, спілкуватися нормально не можу, інформація урізана, а по мережах наче шкутильгаю — самі сльози! Мене програмісти іващенківської корпорації ледь не прибили, сама не знаю, як звідти утекла! Тебе ледь виловити змогла, а ти ще й інсталяцію завершувати не хотіла, істеричко нещасна! Ти що, й справді гадала, що я з тобою місцями поміняюсь? Віддам тобі цілий величезний Інтернет, а сама застрягну в цій твоїй програмі «школа-будинок-школа»?

— У мене ще й канікули бувають, — образилась Тетянка.

Її цифрова копія зиркнула на неї, як на безнадійно хвору.

— Сама така! — враз почала відбиватися справжня Тетянка. — Ти від мене лише кілька секунд назад повністю відокремилась! А то кричала «я», мовляв, це «я»!

— Але ж відокремилась, — примирливо сказала «Відьма Тетянка». — Хоч ти й боягузка, але все одно спасибі тобі. Що інсталювала мене, і взагалі.— Вона задоволено потягнулася. — Ох, тепер я нарешті відірвуся! — Програма роззирнулася навсібіч. — Що тут у тебе? Ага, пригадую, ця інформація в нас спільна! Ірка не може стати нормальним перевертнем! Зараз розберемося — І вона ластівкою пурхнула точнісінько в середину озера-штабеля документів про перевертнів.

Перебуваючи в легкому шоці від свого двійника, Тетянка поглядала, як відібрана інформація починає перетікати, здійматися й осідати, немов сніговий замет, усередині якого ворушиться ведмідь, котрий раптово прокинувся посеред зимової сплячки. Потім «замет» розпався на дві частини, а із середини, пирхаючи, наче після справжнього купання, вибралась «Відьма Тетянка».

— Цілий вагон дурні, і нічого підходящого, — поскаржилась вона.

Тетянка кивнула, погоджуючись.

— Але дещо я все-таки знайшла! — гордо сказала програма. — Без мене ти б ніколи в житті не впоралась! В одному-єдиному тексті є одна-єдина фраза: «…захотівши звіриного вигляду, увійшли вони в Протолчу й Гілею, щоб принести страшну жертву поганському ідолові».

— А ці самі Протолча й Гілея, вони що, десь тут поруч? — геть заплуталася Тетянка.

— А я звідки знаю? — знизала плечима її копія. — Скажи спасибі, що хоч це знайшла. Ну то що, я піду? — Вона невпевнено зиркнула на Тетянку. — Хочу по мережах нормально полазити, бо я ще толком ніде й не була. То від програмістів із їхніми антивірусниками тікала, то тебе шукала.

— Іди, — так само невпевнено відповіла Тетянка.

Тепер, коли страх зник, їй чомусь до сліз було шкода розлучатися зі своєю копією. Немовби це була її найкраща подружка.

Озираючись через плече, програма почимчикувала геть. Але раптом круто розвернулася й гайнула назад до Тетянки — так само, як Тетянка нещодавно бігла до неї.

— Ти до мене заходь! — проторохтіла вона. — Обов’язково! Якщо інформація якась потрібна або просто по Інтернету разом повештаємся. Заразом і розкажеш… Про Ірку і… Про матусю з татком, — копія опустила очі.— Мені, звісно, тут більше подобається, але все-таки цікаво, як вони там! — І вона знову подалася геть.

— А як я до тебе зайду?! — крикнула їй услід Тетянка.

— Як звичайно, — озирнувшись на бігу, мовила копія.

Тетянка дивилася, як постать «Відьми Тетянки» стає дедалі меншою й меншою і нарешті зникає в мереживах інформаційних потоків. Вона підібрала клавіатуру й натисла клавішу «Esc».

Дівча відчайдушно закліпало, намагаючись розігнати туман, що стояв перед очима. У вухах лунало тонке обурене пищання. За мить вона зрозуміла, що лежить фізіономією на клавіатурі, притулившись щокою до клавіші пробіл. Тетянка підвела голову й важко відштовхнулася від стола. Пищання стихло. За вікном починав поволі жевріти світанок. Дівча сиділо в глибокому кріслі в кабінеті свого батька, уп’явшись в екран комп’ютера.

— Нічого собі,— пробелькотіла Тетянка. — Мені це привиділося, чи як?

І миттю зрозуміла: «чи як» — посеред таблиці програмних файлів гордо красувався новенький, щойно інстальований «WitchTetianka.exe».

— Отже заходити, — кивнула Тетянка. — Зайду. Тільки не зараз.

Вона намірилася закрити підключення до Інтернету. Треба поспішати, мама ось-ось прокинеться.

— Щодо «ідола поганського», то тут усе більш-менш зрозуміло. Так у церковних книжках називали давніх слов’янських богів, — бубоніло дівча. — А де ж його знайти, невже відразу в двох місцях, і в Протолчі й у Гілеї? І потрапити в них треба одночасно… Як же таке може бути? — Тетянка замислилась, зиркнула на годинника й прислухалась до тиші будинку. — Гаразд, спробую. Там того діла — на дві хвилини, може, хоч дізнаюся, що воно таке — ці Протолча й Гілея.

Вона заклацала мишкою, підключаючись до величезного словника «Фактмонстер». Відкрилося віконце, Тетянка набрала в ньому: «Протолча». І вже за мить перед нею була відповідь. Дівчинка прочитала, і її обличчя набрало дивного виразу. Вона швидко настукала на клавіатурі: «Гілея». На екрані спалахнули рядки пояснення.

Тетянка тихесенько хрокнула… і знову тицьнулась фізіономією в клавіатуру, зайшовшись від нестримного реготу.

— Ой, дурепа! — бубоніла вона крізь сміх. — Яка ж я дурепа!

На екрані світилися написи:

«Протолча — давньослов’янське поселення. Було розташоване на території сучасного міста Запоріжжя, на острові Хортиця».

«Гілея (у перекладі з давньогрецької — Лісова країна). Місце побачень античного героя Геракла (у скіфів — Таргітая) й богині Табіті, напівжінки-напівзмії, внаслідок чого народився Скіф, міфологічний пращур народу скіфів. Імовірне місцезнаходження Гілеї — острів Хортиця».

Розділ 4

Хазяїн персня атакує

Темрява за вікном світлішала, стаючи блакитнувато-сірою. Ірка позіхнула, втомлено потерла очі й безнадійно вп’ялася в книжково-паперовий завал на столі. Якби вона так само наполегливо займалася звичайними уроками, то запросто могла б посісти перше місце в передачі «Найрозумніший». І користі б із цього було більше. У бабусиному зошиті із замовляннями й старих чаклунських книгах вона знайшла купу рецептів — як відьмі на короткий час обернутися на різні корисні й не дуже корисні предмети, а також на цілий зоопарк усіляких тварин. Але там не було жодного слова про те, що робити цій самій відьмі, якщо вона на додаток виявилася ще й перевертнем, нездатним упоратись із власними перевтіленнями. Та й узагалі про перевертнів ішлося дуже мало, більше було про вовків. Перевертні-птахи згадувалися мимохідь, навіть у казках інформації було більше.

Ірка взяла зі столу потріпану книжку, яку читала ще тоді, коли була маленькою. Тут бодай сказано, що в птахів зовсім інша методика перевтілення. Ніяких тобі стрибків через ніж, вони просто із усієї сили гепаються на землю.

Для земноводних і плазуючих перевертнів, тобто царівен-жаб і змій-дівиць, такий спосіб теж цілком згодиться. То, може, він і для собак підійде? Ірка із сумнівом глянула на дерев’яну підлогу. Цікаво, що, просто ось так гепнутися, і все? Усілякі там фіністи — ясні соколи, здається, в польоті, з розгону — схоже, щоб удар сильнішим виходив. То що, може, з шафи стрибнути?

Ірка зіщулилась. Боляче, мабуть, буде, і невідомо, чи подіє.

Про перевертнів-собак зовсім нічого нема, наче їх узагалі не існує — навіть прикро! Щоправда, один надзвичайно крутий пес усе-таки знайшовся. По-перше, він мав крила й літав. По-друге, виявився ні мало ні багато — давньослов’янським богом, і не простим, місцевим, а зі Сходу. Там він теж був богом. Напрочуд гарний: сильний, із благородною мордою й геть заворожливими очима! І крила на собачому тілі виглядали чомусь на диво доречно.

Ірці крилатий пес Сімаргл страшенно сподобався. Схоже, покійна бабуся теж від нього фанатіла. На обкладинці зошита із замовляннями, у куточках сторінок Ірка знайшла безліч найрізноманітніших зображень Сімаргла. Мабуть, бабуся часто дивилася на нього й замислено малювала на полях кружечки. Ірка глянула уважніше. Кружечки були двох видів. Або неправильна вісімка з двох кілець, що накладаються одне на одне. Або щось схоже на бублик із виїденим шматочком, або на літеру «З», усередині якої був іще один, маленький, кружечок. Вісімка-бублик, вісімка-бублик.

Ірка знизала плечима: Бог із ними, із цими колами, і з богом Сімарглом так само. Усе одно користі від песика жодної. Саме через його божественність і надмірну крутизну. Адже він бог! Невідомо, чи набував він узагалі коли-небудь людської подоби, може, йому й у собачій було гарно й зручно. Та про нього взагалі майже нічого не відомо.

З усіх давньослов’янських богів цей гастролер зі Сходу був найзагадковішим. Ніякої конкретної інформації про те, чим він, власне, займався, не збереглося. А може, він який-небудь шпигун або терорист, тільки божественного рівня?

Ну, якщо й Тетянка нічого путнього не відкопала, то справи зовсім кепські. Так і буде Ірка до кінця своїх днів обертатися на страшну помісь собаки й людини. Ірка зиркнула на себе в дзеркало. Цікаво, Сімаргл — теж помісь, а виглядає дуже навіть класно. А в Ірки щойно лапи або ікла з’являються, то від її вигляду навіть найсміливіші люди тремтіти починають, фільми жахів відпочивають!

Дівча підійшло до вікна. По кам’янистій стежці до будинку наближалася парочка ранкових перехожих. Високий гнучкий чолов’яга в діловому костюмі з темним портфелем у руках ішов упевненим швидким кроком. Поруч із ним, раз по раз відстаючи, підстрибом бігла знайома тітонька із соцзабезу. Мабуть, бабця знову скаргу накатала, розбиратися прийшли.

Ірка поквапилася на подвір’я.

Вранішній туман ще клубився над деревами саду. Задерши голову, Ірка дивилася, як по довгій яблуневій гілці повільно ступає кіт.

— Котя-а-а! — жалібно покликало дівча. — Вельмишановний пане Коте!

Кіт зупинився й повагом глянув на Ірку, злегка повернувши голову назад. Боязко дивлячись на кота знизу вгору, дівчинка спробувала простягнути до нього руку… Презирливо зиркнувши на свою господарку, кіт неквапом плигнув на наступну гілку, де вона вже не могла його дістати.

Простягнена рука застигла в повітрі. В Ірки ображено сіпнулися губи.

— Ну й не треба! — сказало дівча, ховаючи руки за спину. — Доки я просто відьмою була, то вам подобалося, що я вас за вухами чухаю! А як особачуватись почала, ви зі мною й спілкуватися не хочете! А ще друг, називається! Націоналіст! Котячий шовініст! — вона крутнулася на підборах і гордо попрямувала до хвіртки. З дерева тихо й трохи здивовано нявкнули їй услід, але відьма не стала озиратися.

Тітка із соцзабезу штовхнула незамкнену хвіртку й увійшла на подвір’я. Вона із острахом роззирнулася навсібіч. Так дивляться, заходячи у хвіртку з написом «Обережно! Злий собака!», — а раптом нападе? Ірці захотілось глянути в дзеркало й перевірити, чи не обросла вона знову собачою мордою або лапами, але їй удалося побороти це бажання. Вона чудово знала, що, а точніше кого, так насторожено вишукує тітка із соцзабезу. Бабцю.

І бабця миттю з’явилася. Вискочила з кухні, немов зла Жучка з будки, і уривчасто гаркнула:

— Шо прийшли?

Тітка завмерла біля хвіртки.

— Чого вас принесло, я питаю?. Знов будеш казати, що я із саду та городу продаю і гроші з того маю? Тому мені доплату з государства за газ не положено, за світло не положено, і за воду теж? А от дзуськи тобі! — бабця скрутила пальці в кістляву дулю. — Ні, люди добрі, ви тільки подивіться, як грабують стару жінку! — Вона звела руки, немовби її «добрі люди» сиділи на даху будинку. — Он бабця яка багата з того городу, он у неї тепер скілько грошей! А ви бачили той город? Та з того городу не то шо торгувати, навіть дитину не прокормиш, стільки ця дитина жере!

— Та не кричіть ви, чого ви весь час кричите? — У бабусиному монолозі нарешті виникла малесенька пауза, і тітка із соцзабезу нарешті змогла вставити бодай слівце. — Ми саме через дівчинку й прийшли! — Вона швидко поглянула на Ірку й повернулась до чолов’яги, котрий стояв за хвірткою. — Ось тут до вас представник Комітету… — Тітка наморщила лоба, напружено згадуючи, якого ж саме комітету. Схоже, так і не згадавши, вона пробелькотіла: — Комітету із захисту… Хоче з Іркою побалакати.

Вона відійшла вбік, пропускаючи свого супутника до двору. Але чолов’яга продовжував стовбичити біля хвіртки, не зробивши й кроку.

— Якого іще захисту? — войовниче зіщулилася бабця. — Яринку від мене захищати, чи шо? Та чи є у вас совість, я ж її рідна бабуся…

— Та ви що! — озвався чоловік, перш ніж бабця встигла набрати обертів. — Як можна! Навпаки, наш Комітет усіляко прагне допомогти, ми розуміємо, як вам важко…

— То, може, з того й гроші якісь вийдуть? — пожвавішала бабця.

Чоловік кивнув.

Бабусина фізіономія миттєво втратила войовничість, натомість набула страдницького виразу.

— Ой, потрібна допомога, ой потрібна! Бо я вже стара жінка, та бідна, цілий день на городі порпаюсь, щоб ту дитину прокормити, а дитина ж росте, та ще й така неслухняна… — бабця на хвильку зупинилася й, обережно зиркнувши на чоловіка, уточнила: — Чи ви тільки слухняним дітям допомогаєте?

Нічого не відповівши, чоловік непевно похитав головою і, як і раніше, стояв на місці. Бабця пильно дивилася на нього, очікуючи, коли ж він, нарешті, увійде у хвіртку. Чоловік не ворушився. Соцзабезівська тітка махнула рукою, натякаючи своєму супутникові, що непогано б було переступити поріг. Схоже, її натяки не мали жодних наслідків, оскільки чоловік так і продовжував тупцювати біля входу, нервово перекладаючи свій темний портфель із руки в руку. Замок портфеля яскраво зблискував у перших променях вранішнього сонця, а на пещеній руці миготів червоними сполохами перстень із великим, напевно дуже дорогим, каменем.

Чого він там застряг, штанами, чи що, зачепився? Повз Ірку промайнула сіра тінь. Стрибонувши прямо з яблуні, кіт приземлився на паркан. Пройшов до хвіртки й, витягнувши шию, уп’явся в прибульця круглими очиськами. Чоловік відсахнувся в бік від котячої морди… Кіт ворухнув вусами, немов принюхуючись… І раптом дико, злобливо засичав, скалячи ікла, і по-верблюжому вигнув спину.

Соцзабезівська тітка підскочила від переляку, бабця на ґанку теж здригнулася.

У стомлених Ірчиних мізках немов перемикач крутнули. Вона уважніше придивилася до дивного гостя… і побачила! Те, що він перекидав з руки в руку, неначе гарячу картоплину, було зовсім не портфелем, а густим клубком пітьми, яку пронизували короткі вогненні зблиски. Під низько опущеними віями чоловіка вигравали лиховісні червоні сполохи, а всю постать огортала невидима для інших, але чітко помітна для Ірки тінь.

Дівчинка уявлення не мала, хто він такий, але добре розуміла, що прийшов він саме за нею, за Іркою! Зараз увірветься досередини… Вона відступила на крок і відразу зупинилася. А дзуськи, не увірветься! До будинку відьми немає ходу тим, хто прийшов зі злом. Якщо, звісно, сама господарка здуру не запросить. Буде тупцювати біля хвіртки, гад! Ірка єхидно всміхнулася прибульцеві…

— Тьху ти, бісова звірина, налякав до смерті! — бабця махнула на кота рушником і відразу ж приязно посміхнулась гостеві. — Та що ж ви там стоїте! — І, перш ніж Ірка встигла зрозуміти, що зараз станеться, бабця додала: — Та заходьте ж до хати!

Чоловік теж привітно посміхнувся. Його довгі темні вії підскочили догори, і на Ірку впритул глянули холодні зміїні очі з вузькою щілиною вертикальних зіниць. Наче в жахливому сні, дівча побачило, як він піднімає ногу й переступає поріжок хвіртки. Чорний тупоносий черевик опустився на гравій доріжки, наче на горлянку смертельного ворога. Ірці здалося, що доріжка опирається цій давкій ході, намагається вислизнути й скинути із себе прибульця. Кіт на паркані несамовито нявкотав. Чоловік повернув голову… І величезний невидимий кулак урізався котові в морду, знісши його геть із паркану.

— От клятий котяра, ти ба, як стрибонув! — незворушно похитала головою бабця. — До кухні проходьте, дорогі гості, поговоримо! Самі побачите, як нам потрібна допомога — І бабця повела за собою тітку із соцзабезу та її страшного супутника.

— Нічого собі! — сплеснула руками тітка. Скам’янілим поглядом вона витріщилась туди, де на тлі сірої потрісканої штукатурки стіни, між кряжистим чудовиськом ще довоєнної плити й кривоногим столом височіла білосніжна громада розкішного двокамерного холодильника. Із баром та апаратом для льоду. Роззявлений рот і вирячені очі соцзабезівської тітки відбилися в дзеркальних дверцятах. — А це ще що, мікрохвильовка? Це ж дуже дорого! Я собі такого дозволити не можу, а ви… А все туди ж, допомогу хочуть!

Бабця войовниче випнула груди:

— Ой, очі твої завидющі, шоб вони назавжди в тебе повилазили, прям як зараз! Це ж усе дитині! Гумова — чи як там? — гуманітарна допомога! Від добрих людей! Правда ж, Яринко?

Не зводячи насторожених очей із лиховісного гостя, Ірка кивнула. Можна й так сказати. Гуманітарна допомога від доброго бізнесмена Іващенка. В обмін на врятовані мільйони.

— Понімають люди, шо дитині потрібна допомога! Правильно ж я кажу? — бабця запобігливо зазирнула в обличчя чоловікові.

Не зводячи очей з Ірки, той посміхнувся:

— Допомога їй, безумовно, потрібна. От тільки чи отримає вона її…— Він із сумнівом похитав головою і пройшов углиб кухні.

Старі дошки підлоги навіть не рипіли — горлали! — під його важкою ходою, немов так само гукали на допомогу.

— Бабусю, навіщо ти його запросила?! — нажахано прошепотіла Ірка.

Бабця здивовано витріщилась на онучку:

— А шо ж, про гроші на вулиці домовлятися, шоб усі сусіди чули?

— Які гроші! Ти що, не бачиш?! — закричала Ірка, поглядаючи, як до яскраво освітленої сонцем кухні починає заповзати похмурий, важкий напівморок.

— Бачу, шо ти якась дивна посліднє врем’я! — роздратовано пирхнула бабця. — Ану заходь, із тобою, мабуть, теж поспілкуватися захочуть! — підвищила вона голос.

— Безумовно, — чоловік повагом сів біля столу. — Саме заради вашої онучки я й прийшов.

Бабця заштовхала дівча, котре щосили опиралося, до кухні. Ірка тільки тихесенько заскиглила від страху.

— Чого ти там скиглиш? — невдоволено буркнула бабця, з інтересом поглядаючи, як прибулець копирсається у своєму портфелі.

Завмерши від жаху, Ірка стежила, як він запускає руку досередини згустку темряви, і блискавки в ньому починають спалахувати частіше, розкидаючи довкола сліпучі іскри.

Лиховісний гість витяг товстий блокнот у зеленій шкіряній обкладинці. Розгорнув його й почав розпитувати, водячи ручкою по сторінках і періодично поглядаючи на Ірку:

— Ірина Хортиця, чи не так?

Дівчинка, набурмосившись, мовчала, проте бабця швидко закивала:

— Так, так.

— Мати? — уривчасто мовив чоловік.

— Та донька моя, шльондра, хто ж і ще! — закричала бабця. — Поїхала, давно вже поїхала, і ні слуху від неї, ні духу, грошей не шле, і діла їй нема, що стара бабця тут одна і по хазяйству, і за дитиною…

— Батько дівчинці допомагає? — спитав гість, чий голос став раптом украй обережним.

— Так! — схаменулася Ірка. — Ще й як допомагає! — Вона сама не розуміла, чому так відповіла, але страх, який миттю спотворив обличчя прибульця, підказував, що відповідь була правильною і, може, навіть — рятівною. — Буває в нас часто! От і зараз ось-ось має прийти! — крикнула Ірка.

Але тієї ж миті вона отримала добрячого потиличника.

— Та шо ти мелеш! — розлютилася бабця. — Не слухайте її! Обідно дитині, шо в усіх батьки як батьки, а в неї такі непутящі, от і вигадує казна-шо! Папаші її ми зроду-віку не бачили, ще до Яринчиного народження щез, як і не було його зовсім!

Гість запитально зиркнув на тітку із соцзабезу. Та, кинувши на Ірку співчутливий погляд, погоджуючись кивнула.

— А прізвище дівчинці хто дав? — уточнив чоловік. — Якщо вона батька не знала?

— Так інша ж бабуся, покійна Єлизавета Григорівна. Вона Яринку до себе забрала. Порядна була жінка, добра. Розуміла, шо я вже стара, не можу з дитиною возитись.

— А чому вона померла? Хворіла? — зацікавлено спитала соцзабезівська тітка.

— Та не вічно ж їй жити! — обурилась бабця. — Вона ж аж на п’ятнадцять років за мене старша була!

— Зрозуміло, — задоволено кивнув гість і недбало кинув блокнот на стіл.

Пара випуклих очей закліпала на обкладинці. Сама обкладинка стала рельєфною, з’явився вигин спинки, під білим пузом ожили перетинчасті лапи, а червоний язичок закладки ворухнувся й зник у пащеці. Товста зелена жаба зістрибнула зі столу й важко гепнулась на підлогу.

— Яринко, подай блокнотик, бачиш, упав, — солодким медвяним голосом мовила бабця.

— Бачу, — процідила Ірка, розглядаючи роззявлену пащеку гидкої тварини із дрібними гострими зубами. Важко відштовхнувшись лапами, жаба стрибнула вперед і всілася дівчинці на ногу. Гострі колючки жаб’ячих зубів уп’ялися в черевичок. Ірка спробувала скинути жабу, але та, міцно зімкнувши щелепи, почала заковтувати черевик, а заразом і ногу. Дівча чимдуж брикнуло ногою.

Черевичок злетів разом із жабою, що намертво в нього вчепилася. І з розгону заїхав прибульцеві в лоба. Щось глухо бахнуло, неначе вибухнула повітряна кулька.

Гість відсахнувся й ледь не впав зі стільця. Ірчин черевичок гепнувся на підлогу. На нього, зашурхотівши сторінками, упав блокнот у тріснутій зеленій обкладинці.

— Ірино! — гнівно закричала тітонька із соцзабезу.

— Я ненавмисно, — буркнула Ірка й потяглася за своїм взуттям.

— Нічого-нічого, — гість скривив губи в лиховісній посмішці удава Каа, який зустрівся з добре вгодованим бандерлогом, і впустив ручку. Немов заворожена, тітонька із соцзабезу дивилася, як, сухо стукнувшись пластмасовим корпусом об підлогу, блакитна ручка покотилась прямісінько до протягнутої руки дівчинки… Уклякнувши на місці, Ірка стежила, як маленька блакитна змійка швидко повзе до неї, обмацуючи повітря рухливим язичком. Ось вона спинилася біля кінчиків її пальців і стала в бойову стійку…

Світ довкола почав блякнути, втрачаючи кольори. Змійка стала просто сірою. Із неймовірною для людини швидкістю Ірка схопила свій черевичок. І щосили гепнула змію по голові. Під каблуком хруснуло.

— Знову ненавмисно?! — тітонька із соцзабезу підхопилася з місця, здивовано зиркаючи на розчавлені шматочки пластмаси.

Носком черевика Ірка змела геть безпомічне розпластане зміїне тільце. Від мертвої гадини віяло холодом і мерзотою. І таким самим запахом, тільки в сто, у двісті разів сильнішим, тягло від непроханого гостя. Ірка гидливо зморщила личко.

— Навіть не вибачилась! — обурено закричала співробітниця соцзабезу й усім корпусом розвернулася до чоловіка з Комітету. — Я вас попереджала! Дівчинка з неблагополучної родини! Особливості виховання… — Вона кинула в’їдливий погляд на бабцю. — А ви наполягали!

— Яринко, ану зараз же вибачся! — злякалася бабця.

— Я зовсім не образився, — запевнив її гість. — А ручки в мене ще є!

Він засунув руку в портфель і висипав на стіл цілу купу різнокольорових ручок. Заціпенівши від жаху й огиди, Ірка дивилась, як на гладенькій поверхні столу звивається різнобарвний клубок змій. Виблискуючи вологими лускатими тілами, вони підповзали до краю й шльопалися на підлогу, спускалися по ніжках столу й повзли далі, до Ірки, оточуючи її, замикаючи в кільце.

— Ти ба, як ручечки розкотилися! — заметушилась бабця. — Яринко, та шо ж ти стоїш як нежива, зроби шось!

«А й справді, чого це я стою! — подумала Ірка, побачивши, як чітко, по-воєнному, змійки вишиковуються довкола неї, як загрозливо тріпотять їхні язички, а кімната сповнюється тихим злісним шипінням. Ще кілька секунд — і її оточить щільна огорожа з готових до атаки змій. — Треба щось робити!»

Ірка стрибнула. Випроставши руки зі скрюченими пальцями, вона вилетіла в останній, ще не замкнутий просвіт зміїного паркану. Прямо на груди гада, що сидів за столом. Стілець перекинувся. Прибулець та Ірка упали під стіл.

— Та ти збожеволіла!!! — пронизливо заверещала соцзабезівська тітка. — Я викличу міліцію!!!

— Ой, не треба міліцію! — миттю відгукнулась нажахана бабця. — То вона так грається, мала ще дитина!

— Та що ви мелете! Ірино! Негайно відпусти представника Комітету! — З неймовірною для її габаритів спритністю тітка пірнула під стіл і, схопивши Ірку за плече, розвернула до себе.

І відразу ж дикий, майже ультразвуковий крик вихопився з її грудей. На тендітних дівочих плечах, вишкіривши величезні ікла, красувалася голова здоровенного собаки.

Тітчин крик перетворився на хрипіння, очі вирячились, а пальці відразу ж ослабли…

Сильним поштовхом скинувши Ірку із себе, прибулець підхопився на ноги. Вертикальні зіниці його очей налилися тьмяним червоним вогнем. Згусток темряви в його руках уже не нагадував портфель, він збільшувався, розкидаючи довкола себе довгі в’юнкі щупальця. Вони миттю схопили тітку із соцзабезу й бабцю, загортаючи їх у кокони мороку, а потім раптово розчинилися, залишивши на підлозі два непритомних тіла.

Думки в Ірчиній голові метушилися, як пасажири на потопаючому «Титаніку». Урятувати бабцю, зупинити страшного прибульця… Мерщій накласти на нього закляття! Ірка відкрила було рота… Але з її горла вирвалося тільки жалюгідне скигління.

Лиховісний гість із задоволенням спостерігав, як смикається собача паща, марно намагаючись вичавити із себе бодай слово.

Його огидне свистяче дихання змушувало Ірчині вуха нервово дрижати. Тільки не втрачати голову! Утім, уже надто пізно, голову вона втратила, тепер хоча б не розгубити мізків! Вона судорожно намагалась зачепитися за людську свідомість, але із жахом відчувала, як її думки стають млявими і якимись пласкими. Проте м’язи наливаються силою, напружуються, готові кинути тіло вперед, прямісінько на горлянку ворога! Р-розірвати, р-р-розірвати! За мить Ірка знову знялася в повітря.

Короткий, пекучий удар полоснув її поперек морди й жбурнув геть. Відчайдушно завивши від болю, відьма клубком покотилась по підлозі. Вона спробувала встати, але її лапи враз ослабли й роз’їхались у різні боки. Крокуючи м’яко й розмірено — із п’ятки на носок, із п’ятки на носок — чорні черевики підійшли й спинилися прямісінько перед її носом. Насилу підвівши важку голову, Ірка подивилася вгору. Ворог височів над нею, посміхаючись і легко постукуючи по долоні товстим батогом, сплетеним із темряви. А на його долоні… Ірчині очі стали ще більші. Виграючи тим самим тьмяно-червоним світлом, що й очі прибульця, зблискував перстень із рубіном. Крізь куцу собачу пам’ять почали повільно спливати людські спогади.

«Перстень із рубіном… Хазяїн нічок… Той самий, котрий шукав Хортову кров… Хазяїн…»

Прибулець нахилився, пильно вдивляючись у сповнені жаху й болю собачі очі.

— Це ж треба, упізнав! Який розумний собачка! А на вигляд — звичайна тварина, — презирливо сказав він. — Слухайся хазяїна, псино!

І сплетений із пітьми батіг хрест-навхрест хльоснув Ірку по плечах. Вона болісно заскавчала й, зірвавшись із місця, вчепилася в нього зубами. Розлючено загарчавши, Ірка хотіла розірвати прибульця… Але кінець батога розпався на десятки крихітних зміїних голівок. Люто засичавши, змії порозкривали свої отруйні пащеки… Ірка швидко розтиснула зуби й стрибнула назад. Тієї ж миті її осліпило вогнем, аж сльози виступили.

— Тварина, — процідив хазяїн персня. — Тупа. Безмозка.

Так як він посмів! Захлинаючись лютим гарчанням, Ірка кинулась на ворога й одразу ж захрипіла, задихаючись. Батіг зашморгнувся в неї поперек грудей і безжалісно стис, вичавлюючи повітря з її легенів. Ірка заборсалася, намагаючись бодай якось звільнитися. Хазяїн персня рвучко смикнув відьму до себе. Її протягло по підлозі. Упираючись усіма лапами, Ірка спробувала зупинитися. Але ворог уже схопив її за горло й підняв у повітря. Дівча зависло, вишкіривши собачі ікла й відчайдушно дряпаючи руку, що міцно стискала її шию, слабкими людськими нігтями.

Хазяїн персня з розмаху вдарив Ірку мордою об дзеркальні дверцята холодильника. Її широкий чорний ніс тицьнувся в скло, і перед відьмою у всій своїй красі постала вона сама, її людське тіло, що закінчувалось собачою головою. Точнісінько як один із людожерів-песиголовців, що раніше снилися Ірці в жахливих снах.

Вона жалібно заскавчала, а хазяїн персня голосно розреготався злим сміхом:

— Що, не подобається? Звикай, тепер ти залишишся такою назавжди! І будеш ховатися, заб’єшся в якусь щілину, аби люди не бачили твоєї мерзенної подобизни! Тобі вже ніколи не виконати своєї місії! Ніколи! Я посаджу тебе на повідок!

Продовжуючи тримати дівча за горло, він поворухнув батогом, і той обернувся на товсту змію.

Пальці на Ірчиному горлі стиснулися ще міцніше, змушуючи її судорожно хапати повітря роззявленою пащею. Між зубами тицьнулося щось холодне, слизьке, огидне…

Хазяїн персня засунув змію дівчинці до рота й тепер обома руками діловито закручував лускате тіло навколо Ірчиної голови, неначе вудила, монотонно примовляючи:

— Гадюкою поганяю, вужакою загнуздаю…

Дівчина заборсалась, здригнувшись від нудоти й намагаючись виштовхнути змію з рота. Але власник рубінового персня тримав міцно.

Ірка відчувала, як усередині неї закипало щось скажене, шалене, готове одним рухом розірвати ворога на шматки… Але вирватися назовні воно не могло. Крижаний холод змії сковував цей шалений вогонь усередині Ірчиного тіла, змушуючи дівча звиватися в моторошних конвульсіях.

Змія почала важчати. Вона ставала холодною… і твердою, оберталася на камінь, назавжди приковуючи Ірку до її потворної подобизни. Живою залишалася тільки зміїна голова, що сяк-так рухалася, але ось-ось мала скам’яніти й вона.

— Чудовиськом залишаю, навіки…

Закінчити хазяїн персня не встиг. Щось волохате стрибнуло на його пику. Ірці здалося, що з антресолі випала зимова шапка. Але тут шапка випустила пазурі й із розгону встромила їх гостеві просто в пику. Залунав дикий крик. Хазяїн персня відпустив Ірку, обома руками хапаючись за скривавлену фізіономію. Зимова шапка ще раз пройшлася пазурами по супротивнику й елегантно перелетіла на Ірку.

Дівчинці враз полегшало… Давлячись і задихаючись, вона почала випльовувати кам’яні крихти з рота. А біля її ніг лежали шматочки розколотої статуї змії. Без голови. Зміїна голова недбало звисала з котячої пащі.

Ірчин супротивник прибрав руки від добряче подряпаної фізіономії.

— Ш-ш-ш-ш! — з кривавих губів злетіло розлючене шипіння, змушуючи Ірку насторожено прищулити вуха.

Хазяїн персня кинувся на дівчинку.

Одним стрибком Ірка відскочила вбік, наштовхнулась на холодильник і тицьнула пальцем на клавішу автомата для льоду.

Десятки кубиків, тьмяно поблискуючи, висипалися на підлогу. Ноги в прибульця роз’їхалися, і він упав долілиць. Весело обдаючи його уламками битого скла, звалилася полиця. Ірчин ворог важко підвів голову.

— Взяти її! — прохрипів він.

На підлозі почулося тихе шипіння. Легко посуваючись між розсипаним льодом й битим склом, до Ірки діловито повзли маленькі змійки.

Кіт злетів у повітря в високому стрибкові. Забувши про свою відразу до собачого племені, він скочив Ірці на голову, а звідти стрибнув прямо на люстру.

Ірка позадкувала й застигла, притиснувшись спиною до холодильника. Гойдаючись на люстрі, кіт грізно занявчав… Змії наближалися. Від в’юнкого руху гнучких тіл, Ірку почало нудити, вона висунула язик, сподіваючись позбутися огидного присмаку в роті. Тим часом у її душі розгорявся шалений вогонь. Ірка відчувала, як він пече під шкірою. На кінчиках її пальців знову з’явилися гострі хортячі пазурі.

— Поганий, поганий собака! — насилу відриваючись від підлоги, хазяїн персня схопив одну зі змій і кинувся на Ірку.

Дівча ухилилося. Ворог урізався лобом у холодильник.

«Банг!» — сумно загув агрегат.

Ірка завила. Гад, зламає — знову їй доведеться старий щотижня розморожувати!

Вогонь усередині дівчинки ставав просто нестерпний, неначе від гніву в неї раптово підскочила температура. Шерсть на морді стала гарячою, тіло вигнулося. Ірці здалося, що вона чує, як, обертаючись, заскрипіли її власні кістки…

Тонкі сильні ноги хорта вдарили об підлогу. Жовтогаряче полум’я бризнуло з-під пазурів і хвилею прокотилося по кімнаті. Змії спалахували смолоскипами й миттю згорали, засичавши, немов мокрий хмиз у багатті.

Язики вогню затанцювали метеликами над гладенькою чорною шкірою величезного, на людський зріст, хорта. Посмішка на губах ворога ще трималась, немов примерзла, але червоне світло в очах згасло, й тепер там був лише страх! Хазяїн персня відскочив далі від вогню й шкопиртнув об непритомну бабцю. Потім наштовхнувся на кухонний стіл. Той захитався. Мікрохвильовка поповзла до краю.

Та чого ж цей гад до техніки причепився! Ірка влучним поштовхом носа посунула мікрохвильовку на місце, розвернулася в стрибкові й упала ворогу, що почав був тікати, на плечі, зваливши його на підлогу. Ікла зависли над стриженою потилицею.

Зі справжньою зміїною спритністю хазяїн персня якимось чином вислизнув з-під пазурів. Ірка на мить сторопіла. Незваний гість кинувся до дверей. Дівчинка оскаженіло зиркнула вслід ворогу й із подивом побачила, як перед її мордою з’явилася вогняна куля, що полетіла прямісінько в спину втікачеві. Той кинувся на підлогу. Куля з розгону врізалася в кухонні двері, зірвавши їх з петель. Хазяїн персня стрімголов викотився в коридор і широкими стрибками поскакав геть.

Ірка кинулася слідом. Вибігла на подвір’я. Ворог з останніх сил мчав до хвіртки. Зрозумівши, що здобич зараз утече, Ірка розчаровано завила й прямісінько з ґанку кинула своє тіло вперед. Вона приземлилася на доріжку якраз за спиною втікача. Той на бігу озирнувся… Йому в обличчя, стікаючи слиною, вперлися гігантські ікла розлюченої хортиці.

Обличчя ворога сповнилося неймовірним жахом, і він помчав іще швидше! Ірка тільки й побачила, як попереду промайнув розмитий контур утікача, ну точнісінько як у мультиках!

Утече! Вона розпласталася в стрибку, навмання клацнувши щелепами. Зуби вп’ялися в щось жилаве. І рідина з огидним запахом потекла їй у горло.

Людина закричала… смикнулась…

Хапаючись обома руками за сідниці, з яких на доріжку стікали краплі напрочуд темної, паруючої крові, хазяїн персня біг далі.

Ірка застигла, тримаючи в зубах видертий шматок. Усвідомлення того, що ж саме вона відкусила, повільно пробивалося в мозок крізь безліч заплутаних думок. Яскраві кольори вересневого саду боляче вдарили по очах.

Похитуючись, дівча стояло на гравійній доріжці перед будинком. По її підборіддю, розпливаючись на футболці, стікали краплі темної рідини, що смерділа сірководнем.

Ірка опустила очі й зрозуміла: з її власного рота стирчить укритий слизом шматок лускатої шкіри.

«Блумс!» — горло у відьмочки судорожно здригнулося.

Вирваний шмат випав на гравій. Ірка вдихнула огидний запах, у голові в неї запаморочилося, а вогонь у тілі змінився на озноб. Липка грудка нудоти підкотилася до горла. Її знудило прямісінько на грядки з огірками.

Розділ 5

Одна голова добре, а три — далі нікуди

— Голова, собача голова! — задихаючись, немовби в гарячці, бурмотіла тітка із соцзабезу, божевільними очима вдивляючись Ірці в лице.

Тицяючи тітці в губи склянкою з валер’янкою, від якої віяло різким запахом, Ірка терпляче розпитувала:

— А ви ліків зранку ніяких не приймали? Або… — вона багатозначно глянула на тітку, — може, свято у вас було? День народження? Посиділи добре…

Тітка ображено кинула:

— Ти на що натякаєш?

— Ну не було свята — так не було, чого ви ображаєтеся? — знизала плечима Ірка. — Може, у маршрутці набитій їхали? Від задухи теж буває, особливо, вибачте, у повних жінок.

— Але я бачила! — заволала тітка й питально зиркнула на бабцю.

Бабця пожувала губами й, старанно відводячи очі вбік, знехотя процідила:

— Вічно ти всяку чортівню бачиш! Ти й мене на базарі бачила, як я там з городу збагатилася! А де той базар, де те багатство?

— Але ж я не одна… — забурмотіла тітка. — Ще ж і представник комітету, він теж… — Вона розгублено роззирнулася навсібіч. — А де ж він?

— Хто? — дивлячись на неї очима, прозорими, немов шматочки зеленого скла, поцікавилася Ірка.

— Чоловік, зі мною… — Тітка знову озирнулася. — З Комітету із захисту… захисту… — Вона наморщила чоло, намагаючись згадати.

— То базар, то багатство, то комітет, тепер якісь невідомі мужики та собачі голови… — із осудом похитала головою бабця. — Лікуватися тобі треба, а не по хатах ходити, у старих людей субсидію відбирати!

Тітка взяла в Ірки склянку з валер’янкою й одним махом ковтнула ліки.

Згинаючись під чималою вагою, дівча потягло тітку до хвіртки. Біля її ніг, цілком втративши свою звичну гідність, метушився кіт, хтиво втягуючи густий запах валер’янки, яким віяло від тітки. Тетянка й Богдан, які цієї миті підійшли до двору, завмерли, з інтересом спостерігаючи за процесом випровадження співробітниці соцзабезу.

Проганяючи кота з дороги, Ірка заспокійливо бурмотіла:

— Зараз підете додому, ляжете, відпочинете… — вона зиркнула на друзів, котрі стояли біля хвіртки, і, навмисно підвищивши голос, додала: — І вам більше не будуть увижатися дівчатка із собачими головами.

Тетянка й Богдан перезирнулися й швиденько шаснули у двір. Ірка випхнула тітку у хвіртку.

— Давай я її проведу, — запропонував Богдан, дивлячись, як, спотикаючись на кожному кроці, тітка в запилюженій спідниці й перекошеному піджаці чалапає нагору по стежці.

— Ні! — злякано закричала Ірка, про всяк випадок, хапаючи друга за руку. — Їй не треба з тобою знайомитись, вона й так уже багато зайвого побачила! — Відьмочка потягла Богдана до хати.

— Ото правильно! — із задоволенням кинула їм услід бабця. — Ото вчасно до тебе друзі прийшли. Одна б ти ще довго прибирала, а втрьох швидко впораєтеся!

— Узагалі-то, у жаб зубів не буває! — заявила Тетянка, вислухавши Ірчину розповідь. — Вони в принципі беззубі — он, хоча б у підручник із біології зазирни!

— А ця жаба біологію не вивчала! І ікла собі завела нічогогенько! — відрізала Ірка. — Черевик увесь у дірочках, залишається тільки викинути!

— Зубасті жаби, змії… Та ще якийсь незрозумілий лускатий гад… — Тетянка кивнула на банку, в якій лежав відкушений від ранкового гостя шматок. — Уміє обертатися на людину…

— Будь-який гад обертатися вміє, а я ні, — пробурмотіла Ірка, намочуючи ганчірку у відрі з водою.

— Ну, сьогодні ж обернулася! Цілком! — закричала Тетянка, помахуючи банкою. — Он який шматок відгризла! Це, до речі, яка частина тіла? — поцікавилася подруга, із суто науковим інтересом розглядаючи шматок лускатої шкіри.

Ірка зашарілася:

— Не скажу, — буркнула вона й нишком сплюнула.

Тетянка зацікавлено глянула спочатку на неї, потім на банку:

— Ну й добре. Але це точно той, хазяїн нічок, котрий був у корпорації в Іващенка?

— Пика інша, а рубіновий перстень той самий.

— А на смак як, збігається? — безневинно поцікавився Богдан із верхівки драбини, поправляючи перекошену люстру.

— Я тобі що, наймалася всіляких там гадів дегустувати? — розсердилася Ірка.

— Краще відразу цілком зжерти, — запропонувала Тетянка й, гидливо морщачись, гострим краєм совка зішкребла горілі зміїні останки. — Він на тебе полює. У корпорації в Іващенка влаштував пастку на Хортову кров. Ти обернулася на хортицю, він з’ясував, що Хортова кров — це ти і є…

— Хто б мені ще пояснив, хто такий Хорт і чому я його кров? — урвала подругу Ірка.

— Та це зараз не важливо. Головне, що мерзенних жабочок начальник і зміючок командир з’явився, щоб зробити з тебе людино-собачий гібрид, — підсумувала Тетянка.

— Навіщо — не сказав? — запитав Богдан, складаючи драбину.

— Горлав щось знову про місію, яку я в такому вигляді аж ніяк не зможу виконати, оскільки ховатимусь від людей. Усі мені про цю місію торочать, хоч би одна зараза сказала, у чому вона полягає! Місіонери паршиві! — ставши на коліна, Ірка заходилася терти вкриту кіптявою підлогу. — Утретє в мене погром улаштовують! Будинок же старий, він такого свинства довго не витримає! Хоч би прибирали після себе, а то насвинячать і змотаються!

— Скажи спасибі, що хоч не вбили! — вигукнув Богдан.

— До речі, він не збирався тебе вбивати, а тільки зачарувати! — дивлячись кудись убік, Тетянка кинула в смітник тушки запечених змій. — А чому? Мертва ти б точно ніякої місії не виконала.

— А він мені не доповідав. Може, сподівався, що й без нього приб’ють, тільки-но таке страхіття побачать, — Ірка сіла на свіжовимиту підлогу й сумно сказала: — Але ж приб’ють. Я пробувала ще раз перевтілитися, і знову нічого не вийшло. Так і буду перевтілюватися де завгодно й коли завгодно. Добре, якщо вся цілком, а раптом знову по частинах? Рано чи пізно попадуся кому не треба, отут-то мене й кокнуть. Із собачою мордою… хто повірить, що я не агресивна?

— Тобі й із людською не повірять, — утішив її Богдан.

— А я думала, що він тільки з мене знущається, — буркнула Тетянка.  — Та не поспішай себе ховати. Навчишся не згірше за вовкулак обертатися. У всякому разі, куди тобі їхати треба, я з’ясувала! Уяви собі, не дуже й далеко. — І вона тицьнула подрузі під ніс комп’ютерний роздрук.

Кинувши ганчірку, Ірка вп’ялася в папірець:

— Офігіти! — вигукнула вона, підводячи на Тетянку очі, сповнені воістину собачою вдячністю.

— Та облиш! — зі скромністю справжнього переможця відмахнулась Тетянка.

— Подумаєш, геніальне відкриття! — буркнув Богдан, заглядаючи Ірці через плече. — Хортиці, щоб стати хортицею, треба їхати на Хортицю! Можна було й здогадатися!

— А чому ж ти не здогадався? — пирхнула Тетянка.

— І що, Ірка з автобуса на Хортиці вилізе — і відразу все, порядок? Не буде більше безконтрольно перевтілюватися, а тільки за власним бажанням? — не вгамовувався Богдан.

— Головне — щоб мізки по-людськи працювали. А то варто мені особачитися, як я цілком чманію! — вигукнула Ірка. — Спробував би мене цей гад своїм батогом дістати, якби я нормально думала. Пірнула б, за горло хап — мало б не здалося! А я, наче дворовий пес, у батіг зубами вчепилася. Стидовище! Мене навіть бабця ніколи в житті не била! А тут якийсь… — Вона тихо додала одне коротке слово. Друзі вдали, що не розчули. Зрештою, Ірку теж можна зрозуміти. — Тепер уся спина болить. — Дівчинка знизала плечима.

— Давай біль зніму, — співчутливо запропонувала Тетянка.

— Краще скажи, що мені на Хортиці робити!

— Написано ж! Треба звернутися до якогось давньослов’янського бога, він розбереться!

— Звідки в наш час на Хортиці візьмуться давньослов’янські боги?

— Не знаю, — Тетянку все це вже дійняло. — Що ви від мене хочете?! Я й про острів випадково довідалася! Мені моя цифрова копія допомогла!

— Що? — Богдан кинувся до дівчинки, по дорозі ледве не перекинувши на себе драбину. — Тебе знову в комп’ютер втягло?!

— Так! Утягло! — закричала Тетянка, здригаючись від недавно пережитого страху. — «Відьма Тетянка» втягла, щоб я її до кінця інсталювала! Ми з нею познайомилися! Класна програма, вся в мене! І інтерфейс у неї дружелюбний, не те, що ваші нахабні пики! Я вам за одну ніч місце знайшла, а вам іще й мало! — Підхопивши відро зі зміїними останками, ображена відьмочка вискочила з будинку й побігла до сміттєвого бака.

— Якщо вся в неї, то не така вже вона й класна! — заспокоюючись, пробурчав услід Богдан.

— Замовкни! — урвала його Ірка. — Вона абсолютно права! Просто цей гад із рубіном налякав мене так, що в мене аж серце зайшлося! Весь час здається, наче просто зараз знову на монстра обернуся й так назавжди й залишусь! А що робити, не знаю!

— І запитати ні в кого, — буркнула у відповідь Тетянка, заходячи до хати. Вона поставила порожнє відро в куток й із похмурим виглядом плюхнулась у крісло. — А наш вовкулака інформацію таки замахорив!

— А давайте спробуємо в нього ще раз повипитувати! — запропонував Богдан. — Про мужика з рубіном розкажемо, потім про те, що місце їхньої «активації» з’ясували, пригрозимо, що й до чого іншого докопаємось… Раптом він не витримає й розколеться? А ні — усе одно гірше не буде!

Тетянка із сумнівом знизала плечем:

— Щоб наш майор і розколовся?.. До нас він більше не приїде, до нього на роботу теж не можна, скаже, що зайнятий, і вижене, — Тетянка рішуче ляснула долонею по ручці крісла. — Удома його накриємо, прямо сьогодні ввечері!

— А де адресу візьмемо?

Тетянка посміхнулася:

— Невже ти думаєш, що я не знаю, де живе вовчара поганий, котрий здер із нас триста п’ятдесят тисяч баксів?

Розділ 6

Соколине полювання на мента

— Богдане, закрий рота! — роздратовано зажадала Тетянка. — Не розумію, що ти там таке незвичайне побачив!

— Не скажи, вражає,— не погодилася з нею Ірка. — Але рота, Богдане, ти все-таки закрий, а то на ідіота схожий.

— Що? — явно не чуючи дівчаток, буркнув Богдан, не відриваючи погляду від протилежного боку вулиці.

Там, у яскравому світлі юпітерів, задкував телеоператор, тягнучи за собою камеру. А на нього, ніжка перед ніжкою, ходою від стегна, ішла надзвичайно «фігуриста» білявка. Її волосся виблискувало яскравим золотом, ручки з рожевим манікюром ніжно обнімали чорну трубку мікрофона.

Манірно розтягуючи слова, блондинка розповідала:

— Ми йдемо по освітленому вогнями нічно-о-о-му місту: передусім, звісно ж, я! Ведуча програми «Гламу-у-урненько»! А ще наша чудесна знімальна група, наші милі-милі спонсори… — недбалою скоромовкою додала вона.

З-за спини оператора вискочив лисуватий чолов’яга з якимись папірцями в руці й голосно прошипів:

— І ще!..

— Ще? А хто ще? — дівчина здивовано глянула здоровенними, просто величезними яскраво-зеленими очима й роззирнулася навсібіч.

Лисий чимдуж замахав папірцями.

— Ой, ну звісно ж! — раптом згадала блондинка й байдужим тоном мовила: — І ще ви, любі телеглядачі!

Обхопивши руками лису голову, чоловік розпачливо завив:

— Прямий ефір!!!

Зате білявка переможно посміхнулася посмішкою людини, котра виконала важку, але дуже потрібну роботу, кліпнула довжелезними темними віями й раптом глянула поверх голови оператора прямо туди, де саме стояв Богдан, умліваючи від захвату.

У хлопчака аж подих перехопило й запаморочилося в голові. Ще ніхто й ніколи та-ак на нього не дивився! Він навіть не припускав, що дівчата взагалі вміють отак дивитися!

— Іди вже, витріщився! — Тетянка сердито штурхнула його в спину, штовхаючи в темну арку двору.

Похитуючись і раз у раз озираючись, Богдан зробив крок. Позаду чимчикували дівчатка.

— Усі хлопці — психи, а наш — особливо! — бурчала Тетянка. — Було б від чого дуріти. Зуби штучні, волосся фарбоване, фізіономія в штукатурці в три шари… І груди, напевно, силіконові! Справжні такими не бувають!

— А раптом усе справжнє? — гмукнула Ірка.

— Яке мені діло: справжнє воно чи фальшиве? Мені не цікаво! — Тетянка так палко обурилася, що подруга їй не повірила, але зволіла облишити цю тему.

— Слухайте, а може, нам не варто тут стирчати? Давайте на проспекті поки що погуляємо. Там хоч ліхтарі горять, а тут темінь непролазна й узагалі незатишно, — Ірка зіщулилась. — Прийдемо, коли майор повернеться.

— І справді, давайте! — стрепенувся Богдан. — На зйомки подивимося!

— Стій на місці! — Тетянка зміряла хлопчака презирливим поглядом. — Зйомки він подивиться! А майор потім нас не впустить. Двері не відчинить — і все, — похитала вона головою.

Трійця тупцювала біля під’їзду майорського дому. У під’їзді було зовсім темно, пахло сирістю й борщем. Посеред двору стирчав обезглавлений ліхтар — цементний стовп із начисто знесеною верхівкою. Навіть світло вікон губилося в тіні піддашшя над входом.

Тетянка теж зіщулилась — і справді незатишно. Але сказала строго:

— Перехопимо майора, коли він додому йтиме. Це наш єдиний шанс.

— Єдиний — так єдиний, — змирившись, кивнула Ірка й раптом тихо поскаржилася: — Мені постійно здається, що от-от спалахнуть червоні очиська мого сьогоднішнього гостя! — Вона із острахом зиркнула на глуху пітьму двору.

Богдан нарешті отямився від мрійливої задуми. Йому стало незручно: Ірка від страху тремтить, а він розфантазувався про різні дурниці! Співчутливо посапуючи, хлопчак запропонував:

— А давайте майора прямо у квартирі зачекаємо! Ви ж відьми! Відімкнете за допомогою замовляння замок або у кватирку залетите.

— Ти що, зовсім здурів — у майоровій квартирі такі замовляння накладати?! — вигукнула Тетянка.

— Тому що він перевертень?

— Тому що він мент! — закричала Тетянка.

— А що, за чаклунство — як за хуліганство, п’ятнадцять діб дають? — здивувався Богдан.

— Ні. Просто мент, заскочивши у своїй квартирі сторонніх, зазвичай ду-уже нервово реагує. Ще застрелити може!

— Або покусає,— зітхнула Ірка. — Чекаємо.

Звук кроків повідомив, що довго чекати їм не доведеться. Хтось ішов по роздовбаній асфальтовій доріжці, зі звичною впевненістю обминаючи вибоїни. Раптом ритм кроків збився, вони сповільнилися, а потім і зовсім стихли. Своїм гострим слухом Ірка почула, як незнайомець тихо, зовсім нечутно для звичайного людського вуха, звернув геть зі стежини й обережно ступаючи, подався запилюженим газоном, тихенько заходячи позаду дітлахів. Вона почула легесеньке-легесеньке, наче шурхіт крила метелика, шелестіння тканини й уловила запах металу й мастила.

— І справді, нервово реагує,— буркнула вона й, трохи підвищивши голос, сказала: — Майоре, це ми!

На мить усе стихло, потім до Ірки долинуло полегшене зітхання й ледь чутне клацання затвора — майор поклав пістолет до кишені. Темна постать матеріалізувалася з мороку прямо перед дітлахами.

— Ну і чого ви отут затаїлися? — не здоровкаючись, похмуро буркнув майор. — Нічого не знаю, нічим допомогти не можу й узагалі, ви не вчасно! — Роздратовано тупаючи, він рушив нагору сходами.

Друзі перезирнулися й поквапилися слідом.

Гучно брязкаючи ключима, Ментівський Вовкулака відімкнув двері, підозріло глянув на дітлахів, страдницьки звів очі до брудно-білої стелі сходової площадки, потім щось пробурмотів собі під ніс й пропустив гостей до квартири.

— Мені не те що ваші, мені б свої проблеми розгребти! — майор кивнув на завалений грубими папками стіл. — Ось, із відділку сюди понатягував. Передадуть мої справи іншому, а в мене в паперах така плутанина, що просто шерсть дибки! — Він пішов у кухню, хряснув дверцятами холодильника й повернувся, тримаючи в руках пляшку пива. Буркнувши: «Вам не пропоную», — плюхнувся в крісло й утомлено витяг ноги. — Мені працювати треба, не піднімаючи голови, а я весь вечір у нотаріальній конторі просидів! Усі кишки мені вимотали й душу вийняли!

— Вас там що, у жертву приносили? — похмуро поцікавилася Тетянка.

Майор так і завмер із пляшкою в зубах. Тонкою цівкою пиво потекло по підборіддю. Вовкулака судорожно ковтнув, вийняв пляшку з рота й уп’явся в Тетянку.

— Це ти до чого? — грізним тоном поцікавився він.

— Та ні до чого. Пожартувала я. Самі ж кажете: кишки, душу… — налякана його підозрілим поглядом, пробубоніла Тетянка.

— Ніяких жертвопринесень, — твердо, немов цвяхи забивав, заявив майор.

— Звичайнісінька життєва справа. Заповіт. Що тут такого?

— Та нічого, нічого! — заволала Тетянка. І відразу ж уп’ялася в майора не менш підозріло, аніж він на неї.— Ви вже склали заповіт?

Майор злегка образився:

— А мені що, по-твоєму, і заповісти вже нема чого?

— Якщо ви всіх на бабки, як нас, накриваєте, то, звісно ж, є що… — прикидаючи на око вартість зробленого у квартирі ремонту, відповіла Тетянка.

— Тільки без натяків мені! — перебив її майор.

— А навіщо ви його складали? — продовжувала напосідати Тетянка.

— У цивілізованих країнах людина заледве не з пологового будинку заповіт уже має,— спробував викрутитись майор. — Щоб знати, кому в разі чого невикористані памперси дістануться!

— Так то ж у цивілізованих! А наша людина за заповіт береться, якщо боїться чогось! Ви ж наша людина чи американський шпигун?

— Наш я, наш, хоча й не увесь час людина, — огризнувся майор. — Відчепилася б ти від мене, га? Він тобі сильно потрібен, мій заповіт?

— Мені потрібно, аби ви сказали, що Ірці на Хортиці робити! — випалила Тетянка.

Майор похлинувся пивом:

— Ні, з вами й не вип’єш спокійно! — він поставив пляшку. — Ти як здогадалася про Хортицю? — перевів він погляд на Ірку. На його обличчі промайнула задума… — Що, твій сказав? — непевно припустив він. — Ти з ним усе-таки… контактуєш?

Ірка вже хотіла вкотре поцікавитися, який такий «твій», але відразу стулила рота й відповіла майорові абсолютно порожнім поглядом.

— Якщо він сам твоїм перевтіленням не займається, то чому ви до мене причепилися?! — майже проскиглив Вовкулака. — Ну поясни ти йому! Я його дуже поважаю, ну чесно — дуже! І стародавні звичаї я теж поважаю! Але ж не настільки!!! — вигукнув майор. Раптом його лице посвітлішало. — До речі, а про час, про час він що, забув? День потрібен підходящий!

Ірка з Тетянкою швидко перезирнулися. Богдан мав рацію.

— Якби ти раніше почала, до двадцять другого червня, я б тебе, слово честі, сам звозив! — нервово продовжував майор.

— Не зрозуміла! — обурилася Тетянка. — Ірка що — Гітлер, по-вашому? Вона що, війну збирається починати, що їй обов’язково двадцять друге червня знадобилося?

— А тобі й не треба розуміти! Сидіть спокійно й чекайте грудня! Не здумайте сунутися на острів зараз! Це небезпечно! Смертельно небезпечно!

І знову в словах Ментівського Вовкулаки вчулася моторошна туга, яка роз’їдала душу. Застиглим поглядом він уп’явся в темряву за вікном. Ірка відчула, як кімната сповнюється тривогою, страхом, болісним очікуванням. Майор рвучко струснув головою, начебто проганяючи сумні думки, і рішуче оголосив:

— Та й не вийде зараз нічого, повір мені! І взагалі, давайте вже закінчимо цю марну розмову! — він підвівся. — Вечір, на вулиці темно, а я вас провести не зможу, роботи багато. Тож ідіть швиденько додому, дітки, а то ще хтось скривдить.

— Хотіла б я знати, хто ризикне скривдити відьом? — зарозуміло поцікавилася Тетянка.

— На вас не написано, хто ви такі,— слушно заперечив майор. — І я тобі вже колись казав: ваше чаклунство для бійки не годиться. Поки ви заклинання сплетете, вас сто разів прибити можна.

— От якби Ірка була справжнім перевертнем… — почала Тетянка.

— У-у-у! — завив Вовкулака. — Знову! Досить! Ану марш звідси, всі печінки прогризли! — штовхаючи дітлахів у спини, він погнав їх до виходу.

Уся трійця миттю опинилася на площадці. За ними глухо хряснули двері.

— Якийсь він смиканий сьогодні, — задумливо сказала Ірка. — Нервовий.

— Нервовий? Мент поганий, от він хто! — припечатала Тетянка й із досадою грюкнула кулаком у броньовані двері.

Немов у відповідь на її стукіт, у глибині квартири щось глухо бахнуло, почувся дзенькіт битого скла, а потім — гуркіт і галас. Стукнувшись лобами, Ірка й Тетянка кинулися до замка. Відразу дві краплі відьминої крові впали в замкову щілину.

— Ой, одна зайва! — скрикнула Тетянка.

Одна крапля й справді виявилася зайвою. Замок задимів і вибухнув! Броньовані двері здригнулися й спалахнули вогнем. На місці замка красувалася здоровенна дірка, начебто туди пальнули із гранатомета. Стулка тихо заскрипіла… І повільно прочинилася. Здавалося, час зупинився. Усього на долю секунди. Але цього вистачило. Вистачило, щоб… цілком розгубитися й не повірити своїм очам.

Кімната нагадувала картину в рамі, моторошну й водночас заворожливу. На задньому плані красувалося вікно з начисто вибитим склом. Дрібні скалки блискучим конфетті засипали меблі й підлогу. На передньому, скорчившись і затуливши голову руками, лежав майор. Над ним, розчепіривши крила й грізно настовбурчивши пір’я, зависла пара здоровенних білих соколів. З їхніх загнутих дзьобів капала кров. Третій сокіл валявся на підлозі із задраними догори скоцюрбленими лапами, наче курка на базарному прилавку. Поруч із ним димів покручений шматок металу, в якому заледве можна було впізнати замок. Соколи в кімнаті й дітлахи у дверях отетеріло дивилися одне на одного. Аж раптом майор, через силу підвівши залите кров’ю обличчя, прохрипів:

— Тікайте звідси! Тікайте!

Німа сцена ожила. Один сокіл, скажено заклекотавши, злетів у повітря. Виставивши скорчені пазурі, він кинувся на дітлахів. Тетянка заверещала й відскочила вбік… А Ірка немов збожеволіла!

— Дичина! Здобич! — закричала вона й, утробно завиваючи, стрибнула назустріч соколові.

— Куди, дурепо, ти ж не перевтілилася! — крикнула їй услід Тетянка, але Ірка її не слухала.

Високо підстрибнувши, вона влучним, безпомилковим рухом схопила птаха за хвіст. Соколині лапи задерлися, він кумедно задригав ними в повітрі, залопотав крильми…

— Пусти його, хортиці взагалі на соколів не полюють! — заволала Тетянка.

Богдан кинувся Ірці на допомогу!

Але дівчинка вже падала на підлогу, стискаючи в руках видерте з пташиного хвоста пір’я. Забувши про Вовкулаку, двоє соколів полетіли на Ірку. Загнуті дзьоби націлилися їй просто в голову. Блискавичним рухом дівчинка закотилася під стіл. Величезні пташині пазурі з розгону встрягли в підлогу, пробиваючи дубовий паркет наскрізь.

Богдан схопив недопиту майором пляшку й запустив її в сокола, який на якусь мить завагався. Той злетів до стелі, пропускаючи снаряд під лапами. Залишаючи за собою доріжку розлитого пива, пляшка покотилася по підлозі. Тетянка швидко вигукнула:

— Три річки течуть: водяна, пивна та смоляна…

Сокіл крутонувся в повітрі й кинувся на Тетянку, зваливши її на підлогу й не даючи договорити закляття.

— Водяна доганяє, пивна навчає…— швидко бубоніла відьмочка.

Богдан схопив птаха поперек тулуба, намагаючись відтягти його від дівчинки. Удар крила жбурнув його на коліна, і сокіл вирвався.

Птах знову кинувся до Тетянки. Дівчинка тільки встигла помітити, як круглі, зовсім оскаженілі очі білого кречета наближаються до неї, немов фари машини, що мчить по дорозі. Відьма здійняла руку, намагаючись сховати обличчя, й насилу сказала:

— Смоляна геть відсилає!

Зблиснуло скло, і пивна пляшка щосили врізала сокола по зашийку. Птаха швиргонуло вбік, добряче садонувши об стінку. Розлючено клекочучи, кречет злетів… Пляшка висіла в повітрі, немов її тримала за горлечко невидима рука. Сокіл змахнув крильми… Бах! Бах! Пляшка ловко вдарила його по лапах. Скрипливо скрикнувши від болю, сокіл підігнув пазурі, метнувся в один бік, в другий… Білий кречет і ожила пляшка закружляли, маневруючи, в повітрі. Сокіл намагався розбити скло дзьобом, а пляшка методично тицялася йому під крила, час від часу підскакуючи й намагаючись заїхати в око. Іноді вона переверталася й, утробно торохкаючи й здригаючись, немов із кулемета, стріляла з горлечка мазутною слиною. На білому соколиному пір’ї розпливалися чорні гидотно-смердючі плями.

Тим часом сповнений помсти куцохвостий сокіл літав туди-сюди над столом, підстерігаючи Ірку, яка там причаїлася. Ударяючи своїми величезними крилами, він розкидував папки зі справами.

— Документацію переплутаєш, півню обскублений! — завив усіма забутий майор.

Його рука ковзнула під пахву. Тупорилий чорний пістолет націлився соколові прямо в підчеревину. З дула вирвався вогонь… Гублячи закривавлене пір’я, куцохвостий сокіл перевернувся в повітрі, гепнув на підлогу й залопотав крильми… Опустившись на одне коліно, майор заходився садити з пістолета в кречета, який воював із пивною пляшкою. Сокіл заметався під стелею… Лунко дзенькнувши, на друзки розлетілися плафони люстри. Розбризкуючи крилами чорні краплі мазуту, птах кинувся до рятівного вікна. Майор спрямував на нього пістолет… Але щось сильно штовхнуло його в бік. Куля жахнула в стелю.

По кімнаті на зігнутих лапах кружляв поранений замком третій сокіл. Наблизившись до підвіконня, він незграбно спурхнув, окинув усе довкола зовсім осоловілими очима й вивалився за вікно. «Б-р-р!» — його запацьорений у мазут друзяка так само вилетів у розбите вікно й подався геть. Пляшка мчала слідом, час від часу наздоганяючи сокола й б’ючи його по голові.

Майор зопалу пальнув услід птахам, які віддалялися. Куля свиснула над головою кречета, змушуючи того пірнути в повітрі. Підстрелений майором куцохвостий спробував приєднатися до друзяк-утікачів. Насилу змахнувши крильми й важко перевалюючись, він побіг до вікна…

— Ти куди? Ану стій! — гаркнув майор і вхопив сокола, який драпав, поперек тулуба… — Є-ех! — високо здійнявши сокола над головою, Ментівський Вовкулака чимдуж торохнув ним об підлогу.

Птах хрипло скрикнув. Обриси крил попливли, розмазались, втрачаючи чіткість. І ось на підлозі, важко, із присвистом дихаючи, уже лежав невеликого зросту розпатланий молодий хлопець у розідраних позаду джинсах.

— Перевертні! — заволала з-під столу Ірка.

— Авжеж, вони. А ти думала, «Галіна Бланка» залітала? — огризнувся майор.

Розділ 7

Летіть у лазню

— А ви казали, що з чаклунства в бійці жодної користі,— мовила Тетянка.

— Та якби не він, — майор кивнув на Богдана, — тебе б іще на середині закляття заклювали. А якби соколи зі спини не налетіли й по голові мене відразу не дзьобнули, якби я перевтілитись устиг, то твоє чаклунство взагалі б не знадобилось, я б їм і так горлянки поперегризав!

— А якби ви були розпеченою сковорідкою, то вони б прямо на вас і підсмажилися до хрусткої скоринки, — в тон йому продовжила Тетянка, до глибини душі скривджена вовчою невдячністю.

— А що це взагалі було? — вилазячи з-під столу, поцікавилась Ірка.

— Нахабний наїзд! — закричав майор, розвертаючись до сокола-перевертня, що лежав у глибині кімнати.

— Скорше вже наліт, — пробелькотіла Тетянка. Висунувшись із вікна, вона стривожено спостерігала, як у всьому будинку спалахують вікна. За склом заметушилися темні силуети розбуджених мешканців. — А ваші сусіди міліцію не викличуть?

— А я, по-твоєму, хто? — здивувався Ментівський Вовкулака. — Не викличуть, вони звикли, у мене тут отак завжди то стрілянина, то бійки. — Майор нахилився й діловито заламав соколу-перевертню руки за спину. Клацнув замок наручників. — Ну що, соколику, відлітався?

Перевертень розплющив очі, великі й круглі, у глибині яких ще жевріло люте божевілля мисливського птаха.

Майор ривком підняв бранця на ноги, схопивши за комір куртки.

— Ну-ну, не провисай, нічого з тобою не сталося, у мене в пістолеті прості кулі, не срібні. Але ж були колись часи, жили собі зграї вовкулак спокійно, і ніхто на наше добро дзьоб не гострив! І де ж ви такі вилупилися! Прямо на хвіст падають! — сумно сказав майор. — Здавалося б, птахи… ластівки-синички… — Вовкулака презирливо скривився, — …а підлість у вас якась зміїна. Адже в нас із вами угода була. Забули? Ви аж пір’я на собі скубли, казали, що до призначеного дня до нас не полізете. А самі тишком-нишком, утрьох на одного…

Бранець засміявся:

— Вовче, не бреши як пес…

Ірка ображено закліпала й розлючено вп’ялася в сокола.

Майор із вибачливою посмішкою озирнувся до неї:

— Молодий іще, дзьобом казна-що клацає…— він люто трусонув сокола за барки й прогарчав йому в обличчя, шкірячи ікла: — І що ж це я брешу?

— Та все! Ми на ваше добро дзьоб гостримо, дуже нам треба! — сокіл презирливо посміхнувся. — А самі? Адже зуб давали, що призначеного дня чекати будете! Де вона? Кажи, старий вовче! Думав, ніхто не дізнається, що твій Рудий її тут ховає?

Ментівський Вовкулака аж сторопів:

— Ти що верзеш, гад пернатий? Літав уночі, за високовольтну лінію перечепився, то тепер у тебе коротке замикання в мізках? Звідки вона могла тут узятися?

— Не прикидайся, ми все-е знаємо! Обдурити нас вирішили? Призначеного дня чекати страшно, за шкури свої трясетесь? Рудого свого облізлого прикриваєте? А не вийде! Краще сам її віддай, вовчара поганий, усе одно ми вам усім пащеки порвемо!

Майор скипів від обурення:

— Це ми за шкури трясемося, це наш Рудий облізлий? Та це ваш Кречет, курка обсмалена, полетів увесь у мазуті! — Він кивнув на вікно і раптом замовк, наморщивши лоба. Вираз його обличчя раптово змінився. Майор міцніше вхопив сокола за барки. — Усім пащеки порвете? Ти сказав — усім? Де твоя зграя, ти, дурна гуско?! — закричав він, щосили трясучи бранця. — Кажи, пучок пір’я, доки я тобою подушку не набив!

Міцно стиснувши губи, сокіл мовчав. Голова в нього безсило теліпалася, наче в дохлого птаха. Ментівський Вовкулака відштовхнув хлопця геть. Схопивши мобілку, він почав роздратовано натискати на кнопки.

— Не відповідає! І цей теж не відповідає! — розпачливо белькотів майор. — І цей! Мої хлопці! — завив він. Раптом його обличчя прояснилося. — Алло! Алло! — закричав Вовкулака в слухавку. — Де ви? Де?

Виття й свист вихлюпнулися до кімнати крізь мікрофон мобілки. Було чутно, як чийсь захеканий голос швидко забелькотів:

— Командире, на нас напали! Соколи! Багато! Прямо на Рудого кинулись! Ми встигли забарикадуватись, але він залишився назовні! Ще відбивається, але довго не протримається! Рятуйте! Командире! Рятуйте!

— Де ви?!! — перекриваючи крики, гаркнув майор.

— Спа-комплекс, над Дніпром! — крикнули йому у відповідь. Із динаміка раптом долинув шалений клекіт, шум крил, у відповідь гримнуло вовче гарчання. — Знову підлетіли! Стає гаряче! — У слухавці щось заревіло… і змовкло, наче відрізало.

Майор кинув мобілку.

— Спа-комплекс! Знайшли час розслаблятися, щенята! От і вшелепалися усіма чотирма лапами! — Він штурхонув сокола-перевертня до ванної й накинув гачок на двері. — Посидь поки що там, а потім я з тобою розберуся! А ви негайно додому! — гаркнув він на дітлахів. — Не дитяча це справа — у розборки носа пхати!

— Та якби ми у ваші розборки носа не пхали… — повчально мовила Тетянка, але вовкулака її вже не слухав. Він кинув на підлогу ножа, зробив переверт через нього й швидко побіг униз сходами.

Ірка визирнула у вікно. Далеко внизу грюкнули двері під’їзду, і з-під арки двору вилетіла швидка тінь.

— Не встигне, — похитало головою дівча. — Вулицями до Дніпра далеко виходить. От якби прямо… — Примружившись, вона подумки провела пряму над дахами, туди, де на набережній світилися вогнями багатоповерхівки. А потім запитально зиркнула на Тетянку.

— Та чим він узагалі вовкулакам допоможе самотужки? — мовив Богдан і теж глянув на Тетянку.

— Вам своїх проблем мало, хочете ще й вовчих? — поцікавилась Тетянка. — Майор сам попрохав не пхати носа в їхні розборки!

— Дорослі,— знизав плечима Богдан. — Зовсім ласти відкидати будуть, а в дитини допомоги не попросять: ми ж маленькі, вони нас мають захищати.

— У вовків ластів не буває,— буркнула Тетянка. — Ні, а й справді, на фіга нам ці вовкулаки здалися?

— Вони ж там без допомоги загинути можуть! — обурилась Ірка. — Ми не кинемо їх у біді! Адже вони нас рятували!

— І виставили нам за це рахунок, — не здавалася Тетянка.

— Ну ти їм теж рахунок потім виставиш! — примирливо запропонував Богдан.

— Ой, краще не треба, краще ми їх просто так врятуємо! — вигукнула Ірка. — А їм потім нехай соромно буде за свою жадібність!

— Їхнього сорому я в банк не покладу, — уже здаючись, буркнула Тетянка.

Миттю відчувши її вагання, Ірка вибігла з кімнати, зазирнула в усі кутки кухні, в комірчину й, не знайшовши того, що шукала, зняла гачок із дверей ванної.

— Ой!

Над головою у відьмочки щось просвистіло. Важко змахуючи крильми, куцохвостий сокіл вилетів у розбите вікно. З пташиного крила звисали наручники, увесь час тягнучи його в один бік.

— Навіщо ти пташку випустила?! — закричав Богдан.

— Я випадково! Я про нього забула! — ледь не плачучи, сказала Ірка.

— Тепер точно доведеться вовкулак рятувати, а то якщо вони без нас урятуються, майор нам горлянки поперегризає,— зітхнула Тетянка.

— Якби в нього швабри в комірчині були, то нічого б не сталося, — буркнула Ірка. — Таню, тобі з губкою чи ось цю, зі шворками? — спитала вона, витягуючи з кутка ванної кілька пластикових швабр.

Дівчатка скочили на швабри…

— Агов, а я? А мені що робити? — заметушився Богдан.

— Лягай спати! — наказала Тетянка. — Якщо швидко заснеш — то може, ще встигнеш нас наздогнати!

— Я тобі що, маленький, так рано засинати? — обурився Богдан.

— Спробуй «Вечірню казочку» подивитись, а раптом допоможе, — єхидно пирхнуло дівча й вилетіло за вікно.

— Ти чого Богдана не приспала, адже ти вмієш? — мчала поруч Ірка.

— Та ну його! Самі впораємось! — Тетянка піднялась іще вище. — Он майор у провулку!

Вона спрямувала руків’я швабри донизу й спікірувала прямісінько на голову вовкові. Їй було добре чути його загнане, хрипке дихання.

— Будете нам винні, майоре! — крикнула відьма, зависаючи в перевертня над вухами й, піднявши швабру догори, понеслась над дахами будинків услід за подругою.

Розділ 8

Купання Рудого вовкулаки

Громада елітного багатоповерхового будинку над гладдю Дніпра летіла відьмам назустріч. Неонові літери на фасаді з матового скла сповіщали всім, що тут перебуває спа-комплекс. Дівчатка зависли навпроти.

— Нам сюди? — засумнівавшись, спитала Тетянка. — Щось тут дуже тихо.

— Ці соколи, вони взагалі хлопці скромні, зайвого галасу не люблять. А нам із тобою спочатку туди, — сказала Ірка, чомусь показуючи пальцем прямо на середину ріки.

Тетянка глянула й одразу ж зрозуміла, чому. Якраз навпроти будинку спа-комплексу, на тлі місячного диска чітко виднілися темні силуети чотирьох птахів. Синхронно змахуючи крильми, вони летіли над водою, над сріблястою місячною доріжкою. А в їхніх пазурах, безсило звісивши лапи, теліпався величезний вовк.

— Як красиво! — із захватом вигукнула Тетянка.

— Що там красивого, вони ж його зараз утоплять!!! — скрикнула Ірка, побачивши, як соколи здіймаються все вище й вище.

Вона міцніше стисла коліньми швабру й чимдуж погнала прямо на соколів.

— Ірко, що ти робиш, вони і його втоплять, і нас заклюють! — крикнула Тетянка їй услід.

Ірка озирнулася на льоту, і Тетянка зрозуміла, що зупиняти подругу — справа марна. У місячному світлі зблиснули Ірчині вишкірені ікла. А на обличчі горіли божевільним азартом очі.

— Ну все, привіт, мізки знову відключились, — безнадійно буркнула Тетянка.

Немов у відповідь на її слова, Ірка задерла голову до місяця й грізно, переможно завила. Соколи на мить застигли, розпластавши крила, і відьма їх наздогнала. Руків’я швабри з розгону врізалось передньому соколу в груди. Ударом його відкинуло вбік, а в міцно стиснутих пазурах залишилися жмутки вовчої шерсті. Непритомний вовкулака повис униз мордою. Ірка заричала й знову пішла на таран. Іще двох соколів буквально змело геть, вовк завис, теліпаючись на самому тільки хвості. Останній сокіл гучно залопотів крильми… розтиснув пазурі й випустив свою здобич.

— І хто його тепер утопив? — зойкнула Тетянка, споглядаючи, як непритомний вовкулака, перевертаючись у повітрі, падає у воду. — Лови його, псино безмозка! — закричала вона, женучи свою швабру до місця подій.

Чи то Ірка почула її голос, чи то до неї таки повернулася здатність нормально мислити, але, швидко нахиливши швабру, відьма помчала йому навперейми. Важке вовче тіло впало у воду, здійнявши фонтан бризок, і на мить зависло над водою — Ірка встигла схопити його за холку, проте вовкулака відразу ж почав тонути. Легкий пластик швабри прогнувся, і дівча потягло в глибину слідом за вовком.

— Голову йому над водою тримай! — крикнула Тетянка, знижуючись, і схопила вовкулаку за холку з іншого боку. — Так і буксируємо!

Вони тягли важке тіло перевертня до берега. Раптом позаду залунало гучне лопотіння крил. Тетянка озирнулася.

— Та коли вони вже вгамуються?! — пробелькотіла вона, помітивши соколів, що їх наздоганяли. — Тягни його, Ірко! — Тетянка випустила мокру вовчу шкуру.

Сильно відкинувшись назад, вона вмочила свою швабру в дніпровську воду й, розвернувшись задом до птахів, спрямувала в них губку.

— Дніпровська водице, чиста кринице, капай та бризкай, нам допомагай! — вигукнула відьма й натисла на швабрі ручку для віджимання губки.

Нічого не сталось. Тетянка нервово засмикала ручку, а та байдуже заклацала у відповідь.

— Невже швабра поламана? — у розпачі вигукнула дівчинка.

Соколи наближалися. Вони були вже зовсім близько. Тетянка озирнулася.

Ірка відчайдушно тягла вовкулаку, але до берега було ще далеко. Важке вовче тіло чіплялося то за пучок гнилих водоростей, то за драний целофановий пакет, що пропливав мимо, то натикалося на дохлу рибу.

— Дніпровська водице… Зрозуміла! Брудна, брудна кринице! — вигукнула Тетянка.

Із губки швабри, немов із брандспойта, ударив потужний струмінь води із запахом бензину, упереміш із прілою ряскою. Відьмочка спрямувала швабру на птахів, і сильний струмінь води захлеснув їх, наскрізь змочуючи пір’я.

Хрипло скрикнувши, соколи розлетілися в різні боки. Ледь тримаючись над рікою й насилу змахуючи важкими мокрими крилами, вони попрямували до берега. Їм було вже не до переслідування.

— Курчата мокрі! — свиснула їм услід Тетянка й полетіла на допомогу подрузі.

Задихаючись, дівчатка витягли вовкулаку до підніжжя водного комплексу, що був на березі.

— Важкий, зараза, — процідила Тетянка й, ухопивши вовка обома руками, щосили його заторсала. — Ну давай, прочунюйся, вовчара поганий! Ми до вашої лазні наосліп не поліземо!

З тваринячого рота вихлюпнулось добре відро води. Не швидко, як зазвичай, а важко й ривками, сірий із рудуватими плямами вовк почав вивертатися навиворіт, немов шуба. За мить назовні визирнула людська голова з дивним попелясто-рудуватим волоссям, а скиглення обернулося на стогін.

Тіло скорчилося, потім вигнулось, шкура на вовчих грудях здибилася. І за якусь мить на березі, страшенно кашляючи, лежав уже знайомий відьмочкам кремезний хлопець. Тільки замість звичайного камуфляжного комбінезона зараз на ньому були лише вузькі плавки.

— От тобі й лазня! Накупався досхочу! — захрипівши й спльовуючи рештки води, прошипів рудий вовкулака, схоже, той самий Рудий, котрий не встиг забарикадуватись разом із іншими вовками. — Привіт, дівчатка, а ви звідки тут узялися?

— З неба впали, — правдиво відповіла Тетянка.

— А командир де? — вовкулака повільно звівся на ноги й мерзлякувато обхопив себе за плечі.

— Мчить із усіх лап, незабаром буде, — заспокоїла його відьмочка.

— Нам не можна чекати! — тривожно сказав Рудий. — Хлопці в сауні забарикадувались, а якщо соколи виб’ють двері — кінець! Їх там повно, ціла хмара!

— А ще люди в приміщенні є? — спитала Ірка, яка досі весь час мовчала. — Чи ви там самі парилися?

— О, нарешті заговорила! Мізки на місце повернулися, із чим нас усіх і вітаю, — буркнула Тетянка собі під носа.

— Та чого б ми… самі там… — забелькотів у відповідь вовкулака. На його синій від холоду пиці з’явилися плями рум’янцю, утворюючи на шкірі оригінальну колірну гаму. — Хлопці дівчат із собою прихопили. Ну й сторонні відвідувачі там теж є. Соколи їх у кафетерії замкнули, а мене топити потягли.

Ірка підвела голову, розглядаючи будинок, що височів над рікою.

— Он є прочинене вікно, це де? — спитала відьма.

— А, саме у нього мене й витягли! Там щось на зразок холу. А звідти — коридор до кафетерію.

І сходи до виходу. Трохи далі — сауна, де наші хлопці.

— Якщо ми тебе назад у вікно затягнемо, ти зможеш людей випустити й униз вивести?

— Принаймні спробую… А як же хлопці?

— Хлопцям ми самі допоможемо! І годі язиком плескати, роби, що тобі кажуть! — командирським тоном гаркнула Ірка.

Рудий зіскочив з місця й швидко кинувся до будинку.

— Пояснили зрозумілою мовою, — кивнула Тетянка. — А ми його затягнемо?

— Звісно, ні, он який здоровило! Сам залізе! — рішуче сказала Ірка. — Давай, Рудий, став ногу на стінку… Так, а тепер хапайся за наші швабри! Тетянко, на рахунок три — вгору! Раз, два, три!

Дівчатка полетіли вгору до прочиненого вікна. А рудий вовкулака, міцно тримаючись за обидві швабри й спритно перебираючи ногами, швидко-швидко побіг по стінці будинку.

Пластикові руків’я швабр прогиналися під вагою рудого, а його босі ноги почали ковзатись по матовому склу фасаду… Зробивши останній ривок, відьмочки здійнялися й кинули вовкулаку на підвіконня. Хлопець підтягся й важко гепнувся досередини холу.

Зависнувши перед вікном, Тетянка відхекалась і підозріло поглянула на потрісканий пластик руків’я:

— Ось що я тобі скажу, — процідила вона, — сучасні швабри для польотів зовсім не годяться! Треба дерев’яні на базарі брати.

— Готуйся, починається, — тихо сказала подрузі Ірка, поглядаючи вниз, на вихід, і уважно дослухаючись.

У будинку здійнявся шарварок… Вхідні двері із силою прочинилися…

На вулиці почулося тупотіння безлічі ніг і розпачливий жіночий вереск.

А потім крізь двері вискочила ціла юрба людей: чоловіків і жінок. Працівники комплексу у світлих халатах із фірмовою емблемою, відвідувачі в рушниках, плавках, купальниках і взагалі без нічого…

— Ой! — зніяковіло писнула Тетянка й відвела очі.

Ірка знизала плечима. Ще й не диво! Не звертаючи уваги на зніяковілу подругу, вона уважно дивилася на перелякану юрбу. Грюкали двері. Шльопаючи босими ногами, голі відвідувачі розбігалися на всі боки.

Двері знову прочинилися…

— Пустіть мене, пустіть! — дебела дівчина, вбрана у форму спа-комплексу, щосили смикнулась, вириваючись із чиєїсь хватки, й кинулась тікати по набережній.

— Та куди ж ви? А мій маса-аж! — вибігши на поріг, обурено кричала закутана в коротенький махровий рушничок струнка блондинка. — А ще я хотіла депіляцію й чашечку зеленого чаю із жасмі-і-і-ном! І лак на нігтях поміня-ати! — склавши руки рупором, гукнула вона масажистці, котра вже майже зникла з поля зору — Інакше я не буду рекламува-ати вас у своїй програмі! Адміністра-атор! — але адміністратор теж не відгукнувся. Самотня блондинка стояла на порожньому вході. Вона здивовано закліпала своїми величезними зеленими очима, які затуманилися від сліз, а її рожеві губки скривджено здригнулися. — Я що, так багато прошу? Я навіть педикюр готова не робити! Але маса-аж… Жодного тобі сервісу! — Вона ображено випрямила спинку, королівським рухом закинула за плече край рушника й рушила до відкритого рожевого кабріолета.

— От і добре, що ми Богдана не взяли. А то б він знову витріщався, як баран на нові ворота, а справа б не рухалась! — пирхнула Тетянка, неприязно поглядаючи на дівчину з висоти своєї швабри.

— Вона й так не рухається — ти дуже зайнята, блондинці кістки перемиваєш, — буркнула у відповідь Ірка. — Зайвих немає, полетіли! — відьмочка спрямувала свою швабру у вікно.

Дівчатка пронеслись по холу, пролетіли над перекинутими столами й побитим посудом кафетерію, під самісінькою стелею проминули коридор і зависли у дверях порожньої зали, що зараз найбільше нагадувала кадр зі старого фільму жахів. У приміщенні всюди пурхали птахи. Ціла зграя великих соколів. Планеруючи, вони проносились через увесь хол, розверталися біля стіни й так само повертались назад. Незрозуміло, як вони не натикалися одне на одного в польоті. У найдальшому кінці зали містилася кабіна сауни з напівпрозорими дверима. За гарячими хмарами пари метушились постаті молодих вовкулак. Пробелькотівши: «Авжеж, їм там справді гаряче», — Тетянка швидко відвела очі. А потім не витримала й знову глянула. Видно було дуже погано. Затуляючи все своїми крильми, соколи підлітали до дверей сауни й чимдуж гепали гачкуватими дзьобами в товстий пластик. Міцні, розраховані на тиск двері ще трималися, але прозорий пластик уже був помережаний пунктиром тріщин.

Захопившись цим видовищем, Тетянка не відразу збагнула, що ж це таке деренчить у неї над вухом, наче мотор мотоцикла, що починає розігріватися. Вона озирнулася… і зрозуміла, що з Ірчиного горла виривається глухе грізне гарчання. Ірчині очі сповнилися люттю. Вона нахилилася вперед, збираючись пришпорити свою швабру…

— Куди тебе несе? — Тетянка останньої миті устигла схопити дівча, яке ось-ось збиралося стартувати, за кінець швабри. Перевертаючись у повітрі, відьми закружляли над землею.

— Ірко, отямся! — учепившись у швабру подруги, котра злісно гарчала, процідила крізь стиснуті зуби Тетянка. — Не дурій, ти їм так не допоможеш! Ти вже сьогодні кидалася на здобич! А потім довелося під столом ховатись. І Рудого теж ледь не втопила!

— Відпусти! Мене! — прогавкала Ірка, зиркнувши на Тетянку скаженим поглядом.

Тетянці стало не по собі, їй захотілося дременути кудись подалі від подруги, що ось-ось могла кинутись і на неї. Але вона тільки міцніше вчепилася в Ірчину швабру.

— Ірко, заспокойся! Це я, Таня, ми з тобою друзі! Не втрачай голови! Сховай зуби, візьми себе в руки й починай працювати мізками! Перевертень із тебе поки що ніякий! Може, слід згадати, що ти дуже крута відьма?

— Я! Відьма! Відьма! Я відьма, — Ірчин голос уже не нагадував уривчастий гавкіт, і вона монотонно забелькотіла: — Відьма, відьма, крута відьма… — Її очі набули розсудливого виразу. — Я не перевертень, я відьма…

Двері сауни хруснули, і від куточка відвалився трикутний шматочок. Один сокіл відразу ж учепився у відбитий край своїм гачкуватим дзьобом і потягнув на себе.

Було видно, як заметушилися вовкулаки, швидко міркуючи, як збити сокола й водночас не розвалити дверей.

— Чому вони не перевтілюються? — стривожено спитала Тетянка.

— А ти думаєш, вони й до сауни з ножами ходять? — спитала Ірка зовсім нормальним тоном. — Слухай, цих соколів для нас забагато, якщо вони зграєю нападуть, не відіб’ємось!

Полегшено зітхнувши, Тетянка нарешті випустила Ірчину швабру.

— Треба їх якось розділити, абощо, — уважно придивляючись до соколиної зграї, що дружно довбала двері, пробелькотіла Ірка.

Байдужим поглядом глибоко замисленої людини вона прикипіла до кінчика своєї швабри. Після тарана із соколами все руків’я було обліплене мокрим пташиним пір’ям. Відьмоччине обличчя посвітлішало. Одним рухом долоні вона зішкребла пір’я зі швабри й, міцно стиснувши його в кулаці, полетіла до розгромленого кафетерію.

— Є! — дівчинка швидко витягла зі скляної колби заварника ситечко для чаю й знову помчала до входу зали.

Крізь помережані тріщинами двері сауни було видно вовкулак, які явно не збиралися просто так віддавати своє життя. Один гарний удар — крихка перешкода розсиплеться й соколи увірвуться досередини!

— Як пташине пір’ячко — до сіточки, — забелькотіла Ірка, — так і пташечка — до кліточки. Як у мені робиться, так скрізь діється, птахолов пташинку піймав, та за ґрати заховав!

Двері сауни враз із гуркотом розсипались.

Тієї ж миті Ірка накрила соколине пір’я сіточкою для заварки.

Величезна, густа, сплетена зі сталевих ниток сітка тут-таки впала на соколів, накривши майже всю зграю. Збиті на льоту птахи шарпалися під нею, щосили намагаючись звільнитись. Дрібка соколів, котрі лишилися на волі, забувши про вовкулак, з розгону ударялася об підлогу, набуваючи людської подоби.

Побачивши це, молоді вовкулаки вискочили з розбитих дверей сауни й кинулись на соколів.

— Який жах! — знову зашарівшись, пробелькотіла Тетянка.

— А як на мене, то чисто тобі бойовик! Та ще й еротичний! — присвиснула Ірка, здіймаючись на своїй швабрі над побоїщем.

Величезні вовкулаки згрібали по двоє, навіть по троє значно дрібніших за себе соколів. Кремезні парубки валялися по підлозі, викручуючи одне одному руки. Ось вовкулака вистрибнув і врізав соколу п’ятою в перенісся… Ось одного сокола швиргонули через стегно. Він відлетів прямо до сітки, що накрила зграю… І ривком відкинув її, звільняючи соколів!

Залопотівши крильми, птахи вирвалися на волю й полетіли до виходу… і відсахнулися назад.

Із легкістю місячного сяйва назустріч зграї випурхнув Богдан. Як завжди, коли він давав волю своєму другому єству здухача, воїна сновидінь, — хлопчакові очі були міцно заплющені, а за його спиною тріпотів плащ. В одній руці здухач тримав меча, а в іншій… Під пахвою другої руки в нього звисав величезний вовк!

Тетянка засміялася:

— Майор на Богданові приїхав, — крізь сміх проговорила вона.

Здухач кинув вовка прямо назустріч соколам! Клацнули щелепи, відчайдушно залопотіли крила… Майор упав на підлогу, міцно тримаючи в зубах крило сокола, який намагався вирватись. Він замотав головою, намагаючись покалічити птаха. Сокіл загорлав.

Тим часом здухач підлетів до молодих вовкулак і кинув свій меч їм під ноги. Роблячи переверти в повітрі, хлопці перелітали через сталь. Гігантські вовки, високо підстрибуючи, здіймалися поміж птахів, що панічно кружляли по залі. Густим дощем сипалось вирване пір’я. Із відчайдушними криками соколина зграя збилася в безладну купу, тараном кинулась до виходу й вилетіла до коридору. Загрюкали стулки вікон.

За якусь мить лопотіння крил стихло вдалині. Останній сокіл-перевертень, швидко замолотивши крильми, вилетів геть.

— Тьху! Повен рот пір’я! — досадливо сплюнув Ментівський Вовкулака, підводячись на ноги. — Щенята паршиві, знайшли час у лазні розважатись!!!

— Так це ж, командире… — шморкнувши носом, знуджено буркнув Рудий. — Ми ж не тупі, ми розуміємо, що після призначеного дня не всім доведеться… А згортати гулянку, начебто, не зовсім добре…

— Відставити поразницькі балачки! — старий перевертень обдарував молодь презирливим поглядом. — Краще б ви котами були. Їм лазня не потрібна. Хоча б прикрились, бовдури, тут же діти! Дівчатка!

Вовкулаки всі разом підвели голови й, побачивши відьмочок та здухача, котрі кружляли над ними, швидко заметушились. Вони розбіглись по залі, шукаючи свої плавки й рушники.

Тетянка нахилилась до Ірчиного вушка:

— У нас у класі одна дівчинка на чоловічому стриптизі була. Розповідала, як там хлопці на сцені танцюють, — Тетянка замріяно посміхнулась. — Ех, нічого вона насправді не бачила!

Ментівський Вовкулака й собі задер голову:

— Ну, відьми!.. У мене просто… Слів немає! Ми всі тепер перед вами в боргу…

— Та не мордуйте себе! Розрахуємось, — єхидно мовила Тетянка, спускаючись до майора. — Розкажіть, як Ірці на Хортиці активуватись!

Майор судорожно ковтнув, немовби соколине пір’я застрягло в нього в горлянці.

— Вона хоче активуватись на Хортиці? — з-за плеча Вовкулаки визирнула по-справжньому налякана фізіономія Рудого. — І що, готова… — Він провів великим пальцем по своєму горлу й саркастично гмукнув: — Ну ти крута! Сподіваюсь, кандидатуру із собою привезеш, а то не хотілося б тобі під гарячу руку втрапити…

— Стули пащеку, Рудий! — майже з ненавистю прогарчав майор і спрямував на дівчаток важкий погляд своїх жовтих вовчих очей.

Ірка тихо загарчала. Цей вовк надто високої думки про себе!

— Спокійно, Ірко. Ти відьма, а відьма, яка поважає себе, не гарчить і не кусається. Без зайвої потреби. А ви не дратуйте її,— Тетянка озирнулася до майора. — Або краще навчіть перевтілення контролювати! Зрештою, тепер ви просто зобов’язані це зробити! Адже ви в нас у боргу по самі вуха!

— Так, у боргу, — твердо сказав майор. — І найкраще я поверну свій борг тільки тоді, якщо втримаю вас якнайдалі від цього острова! Ходімо, хлопці! — Він круто розвернувся й широкими кроками попрямував до виходу.

Озираючись на дівчаток, решта вовкулак посунула за ватажком. Рудий зніяковіло розвів руками й теж пішов геть.

— Ну і йдіть ви… в лазню! — ображено гукнула їм услід Тетянка. — Вовцюги нахабні, зовсім на шию сіли й поїхали. До того ж на Богданові — у буквальному сенсі слова! — Вона зиркнула на здухача, котрий плавно літав попід стелею. — А ти чого там висиш? Жодної самоповаги, кому завгодно дозволяєш на собі їздити! І чого ти взагалі сюди приперся? Давай, відчалюй! Ми й без вас усіх чудово впораємось!

Зрячий погляд заплющених очей відшукав Тетянку й просто прикипів до неї. А потім здухач круто розвернувся й помчав геть по коридору.

— Тетянко, ти чого розходилася? — спитала Ірка. — І як же ти збираєшся впоратись?

— А запросто! — закричала відьма. — Ще не знаю, що там треба робити на Хортиці, може, обряд якийсь, чи що, але потрібний день у нас є! — Вона тріумфально клацнула пальцями.

— Звідки? — здивувалась Ірка.

— А майор сказав!

— Що ти вигадуєш, нічого він не казав!

— Мій татко вважає, що слухати треба не тільки те, що люди кажуть, а й те, що вони недоговорюють! — повчально мовила Тетянка. — Пам’ятаєш, майор нам втирав, що ти, мов, дуже невчасно перевертнем стала, от якби раніше, до двадцять другого червня, тоді б усе добре було? А я ще питала, навіщо тобі двадцять друге червня, ти ж не Гітлер?

Ірка мовчки кивнула.

— Ну ось, — збуджено вела далі Тетянка. — Я тоді просто так бовкнула, а потім воно в мене в голові крутилося й крутилося, і — будь ласка, сходиться! Адже Гітлер чому на нас саме двадцять другого червня напав? Тому що цей чортів німець непогано на чаклунстві тямив, німці взагалі в магії непогано шарять! Двадцять друге червня — найбільш чаклунська дата, довгого дня й короткої ночі. У цей день і чари сильніші, і тварини різні пробуджуються, і чого тільки не трапляється! Але є ще одна така дата — двадцять перше грудня, короткого дня й довгої ночі.

— Справді,— кивнула Ірка. — Майор же сказав, що тепер аж до грудня чекати треба.

— Ага, от тільки він не сказав, що такі чаклунські дні на рік хрестом лягають, — для наочності Тетянка схрестила руки. — Є ще двадцять перше березня, весняне Сонцестояння, коли приходить тепло й день дорівнює ночі. А з ним у парі — осіннє Сонцестояння, на холоди.

— Це ж двадцять друге вересня! — скрикнула Ірка.

— Із двадцять другого на двадцять третє! — тріумфально звела палець Тетянка. — Двадцять другого вересня ми маємо бути на Хортиці!

— Ти така розумна — що іноді аж страшно, — з повагою глянувши на подругу, сказала Ірка. Тягнучи за собою пластикову швабру, вона втомлено посунула до виходу, а потім озирнулася до Тетянки. — Слухай, а може, ти ще здогадаєшся, чому саме в цей день вовкулаки так затято не хочуть пускати нас на Хортицю? І взагалі, хто такий «він», про якого майор мене весь час запитує? І що ото за «вона», яку соколи вимагали в майора? А заразом і те, чому молоді вовкулаки гуляють, наче востаннє, а їхній командир пише заповіт?

Розділ 9

Відкрий пащеку ширше

— Ти що робиш-ш? Ти куди лізеш-ш? — страшенно схожий зараз на Ірчиного кота, коли той сердиться, — тільки настовбурчених вусів не вистачало, — Богдан, шиплячи від злості, тягнув Ірку геть від шкільного входу.

Нервово озираючись — чи бува не бачить хто? — Ірка впиралася каблуками в асфальт і пручалася.

— Я до школи йду! Пусти мене зараз же!

— Ні, таки зовсім здуріла! — кричав Богдан. Дівчина-старшокласниця, котра запізнювалася на урок, мимохіть зацікавлено глянула на них, і Богдан стишив голос до свистячого шепоту. — Відмінницею вирішила стати? Тобі що було сказано? До двадцять першого числа сидіти вдома й нікуди не висовуватися!

— До двадцять першого тиждень іще, — таким же свистячим шепотом відповіла йому Ірка. — А мені щодня Баба Катря надзвонює! Грозилася додому прийти, з бабцею поговорити! А якщо я просто при ній перевтілюся?

— Ідіотка! А якщо ти в школі перевтілишся?

— Ну досі ж не перевтілювалася! — сердито кинула дівчинка. — Третій день ходжу — і нічого! — Ірка осіклася. Отак завжди: бовкнеш щось, а потім жалкуєш.

— Третій день? — Богдан аж задихнувся. — Виходить, ми з Тетянкою до школи, а ти тишком-нишком… Як же ти мені жодного разу в коридорі не попалася? — Хлопчак недобре примружився й зміряв Ірку важким поглядом. — А, ну зрозуміло, очі ховала. Щоб я тебе, виходить, не побачив. Прекрасно. Можеш більше не напружуватися. Я тебе й без чаклунства бачити не хочу! — Він круто розвернувся й, не озираючись, сердито покрокував геть.

— Богдане! — слабко скрикнула Ірка, кинулася слідом і, заглядаючи в обличчя похмурого друга, по-собачому задріботіла поруч. — Ну не злись на мене, ну будь ласка! Баба Катря ні в які мої болячки не повірила! Перед вихідними подзвонила й каже: якщо я в понеділок не вийду, вона мене до директора, а потім таке в журналі намалює, що я до одинадцятого класу не розсьорбаю! Знову про наркотики згадувала. Пліткаркам нашим спасибі, щоб у них язики повідсихали!

— Е, давай обережніше, а то й справді відсохнуть! — Богдан зупинився.

— Я ж не Слово накладаю, а просто так кажу, — відмахнулась Ірка. — Хоча, звісно ж, я на них страх яка зла! Якби до школи не пішла, то Баба Катря мене б узагалі в наркодиспансер на обстеження відправила. А там кров із вени беруть, шприцом. — Ірка набурмосилася. — Ти ж знаєш, я цього не люблю!

— Пальці сама собі колеш, а шприців боїшся, — зітхнув хлопчак.

Ірка зраділа. Здається, Богдан уже не злиться.

— Коли сама — то нічого, а коли інші — просто жах! — трохи незрозуміло пояснила вона. — А щодо перевтілення, то я знайшла один засіб. Ходжу й сама собі постійно бубоню: «Я відьма, я відьма…».

Богдан глузливо звів брови.

— А що, там, із соколами, допомогло! Ще от…

Дівчинка вихопила з рюкзака баночку з-під майонезу. На її дні лежав покарлючений шматок зеленої лускатої шкіри. Ірка швидко тицьнула банку Богданові під ніс. Навіть крізь щільно закупорену пластикову кришку потягло важким духом гнилі. Хлопчак гидливо зморщився.

— От, мене теж одразу нудити починає,— задоволено кивнула Ірка, засовуючи банку в целофановий пакетик. — Минулого разу як знудило — відразу назад перевтілилася. Хоча б спортивна форма не просмерділася. — Вона заклопотано подивилася на дно рюкзака.

Богдан кинув на Ірку приречений погляд. Схоже, перебування в подобі перевертня позначилося на її розумових здібностях.

— Хортице, ти що, зовсім розум втратила? — громовий бас Баби Катрі гримнув, луною відгукуючись на Богданові думки.

Ірчин сьомий «Б» висипав у двір. Море збуджених школярів колихалося за замкненими, як завжди, скляними дверима, повільно просочуючись назовні через одну-єдину прочинену стулку.

— То взагалі до школи не ходиш, то запізнюєшся! — розорялася Баба Катря. — Зовсім розпустилася!

— Як травнева троянда! — підштрикнула Наталка Шпак.

— Рожа вона, мамайська, — злісно пирхнула Оксанка Веселко.

— А тобі й завидно, глистючко полиняла?

Ірка зиркнула зневажливим поглядом на біляві Оксанчині патли. Вона чудово знала, що її смаглява шкіра й чорне волосся часом надають обличчю ледь помітної схожості з азіатками. Але тільки така ідіотка, як Оксанка, може сказати, що це некрасиво! Це навіть дуже стильно. І взагалі, тупі блондинки зі своїми очима-«кліпалками» давно вже вийшли з моди. Тепер ними ніхто не цікавиться.

— Припиніть негайно! Веселко, закрий рота! А ти, Хортице… Твоє щастя, що перших уроків сьогодні не буде, — буркнула класуха. — Усі йдемо до зубної поліклініки на обстеження! І не здумайте мені тікати! — Вона розвернулася до школярів, котрі стовпилися у дворі, й, склавши долоні рупором, гучно загорланила: — Середні й старші класи! Із сьомих по одинадцяті! Хлопчик, ти, здається, із шостого? Для вас занять ніхто не скасовував! Швидко в клас! Ну швидко, швидко, щоб я бачила! Інші — вишикуватися! І не розходитися, я вас ловити не збираюсь!

— Краще б ти вдома сиділа, Ірко, — буркнув Богдан.

Ірка спостерігала, як під звірячим поглядом Баби Катрі друг знехотя плентається до входу, пірнає у двері. Крізь скло було видно, як, раз у раз озираючись, Богдан чалапає до сходів. Дівчинка раптом подумала, що останніми днями Богдан якось погано виглядає. Після бою із соколами взагалі повернувся додому блідий, аж синій, з темними колами під очима. Раніше перетворення на здухача на нього так не впливало.

— Хортице, на що ти там задивилася? Марш на місце! Сьомий «Б», вас уся школа чекає! Де Яновські? Знову язиками плещуть?

Зі школи вискочили сестри Яновські й побігли на своє місце, на ходу витираючи мокрі роти:

— Ми водичку пили, Катерино Семенівно! Язики попересихали, наче наждачні стали!

— Що, в обох одразу? — гмукнула Баба Катря. — Чаклунство якесь!

Ірка важко зітхнула. Богдан знову був правий — краще б вона сиділа вдома.

Юрба школярів вивалила з двору й рушила вулицею.

Незважаючи на окрики Баби Катрі, одинадцятикласники враз розбрелися групками і йшли собі по тротуару. Красунчик-старшокласник Андрій обіймав за талію високу біляву дівулю. За парочкою, дивлячись на блондинку страдницькими очима, плентався брат Наталки Шпак. Білявка-старшокласниця не озиралася на нього так старанно й демонстративно, що кожному було зрозуміло — це стерво прекрасно знає, що нещасний шанувальник плентається слідом і не зводить із неї очей. А вона в цей час, вся така гарна, з першим хлопцем школи… Вона відверто копилила носа, і начхати їй було, що блондинки вже вийшли з моди!

— Це Людка, — пошепки пояснили Ірці сестрички Яновські. — Андрій тепер із нею зустрічається. У справжній нічний клуб водив! І на машині катав, на своїй власній, йому батько подарував!

— От щаслива! — зітхнула Веселко, із заздрістю дивлячись на обтягнуту напівпрозорим шовком спину старшокласниці.

Позаду почувся шурхіт шин. Рожевий кабріолет підкотив до перехрестя й слухняно зупинився на червоне світло.

— Ой! — миттю забувши про щасливицю-Люду, вигукнула Оксанка. — Це ж ведуча «Гламурненько»! Ой, яка ж вона!

Блондинка, уся рожева й пещена, у кремовому шкіряному піджачку, неквапом повернула голову, зацікавлено розглядаючи юрбу школярів. Її погляд ледь ковзнув по Оксанці, зате зупинився на Андрієві, котрий обнімав за талію свою однокласницю. Дівчина в кабріолеті повільно зняла здоровенні темні окуляри. Блимнула чорними віями, і її величезні зелені очища вп’ялися в Андрієве обличчя.

Рука Андрія сповзла з талії подружки.

— Ти чого? — розгублено запитала дівчина.

Але Андрій уже не чув її слів. Він стояв на краєчку тротуару й, заціпенівши, дивився на дівчину в кабріолеті. Та ледь помітно посміхнулася у відповідь.

— Ах, так?! — закричала Люда.

Вона глянула через плече, сподіваючись побачити там іншого, більш вірного шанувальника. Але за спиною в неї було порожньо. Братусь Наталки Шпак застиг поруч із Андрієм, а на його обличчі вигравала дурнувато-блаженна посмішка. Хлопці, неначе їх притягували магнітом, один за одним підходили до краю тротуару й завмирали, заворожено витріщаючись на блондинку в кабріолеті.

Нарешті загорілося зелене світло. Рожевий кабріолет газонув. І помчав, залишаючи за собою шлейф квіткових парфумів. За якусь мить розвіявся й він. Хлопчаки почали здивовано роззиратися на всі боки, наче щойно прокинулися.

Шкільна сумка гепнулася на голову красунчику Андрію.

— Ненавиджу тебе! — прошипіла Люда.

— А мене? — озвався Шпак, враз сповнившись надією.

У відповідь Люда тільки мовчки заїхала йому сумкою по голові, а потім кинулась через дорогу, до дверей зубної поліклініки.

— Із блондинкою може впоратися тільки ще більша блондинка, — зловтішно заявила Наталка Шпак.

Шкільна юрба поволі зникала за вузенькими дерматиновими дверима районної зубної поліклініки. У носі защипало від терпкого лікарняного запаху, свистячий скрегіт старих бормашин полоснув по вухах. Ірка занудьгувала, наче в численних дзеркалах, споглядаючи відбиття своєї нудьги на обличчях однокласників.

— Не киснути, старші-середні класи! — бадьоро покрикувала Баба Катря.

У просторому холі поліклініки враз стало тісно й галасливо.

Обличчя в реєстраторок за стійкою були такими ж знудженими, як і в дітлахів. Медпрацівники й пацієнти дивилися одне на одного зі щирою взаємною ворожістю.

— Не маленькі вже, повинні розуміти: за зубами треба доглядати з дитинства! — підвищила голос Баба Катря.

Здається, її зауваження призначалося не тільки школярам, але й працівникам лікарні. Піджавши губи, реєстраторка витягла із шафи купу медичних карток.

Дітлахи заходилися неохоче вишиковуватися в чергу до кабінету. На відміну від звичайної черги, у цій кожен прагнув опинитися ближче не до початку, а до хвоста.

— Тут за зубами не доглядати, тут їх тільки угробити остаточно можна, — із роздратуванням оголосив дівочий голосок.

Ірка озирнулася. Люда, й без того нещасна, — за одну секунду розпрощатися відразу з двома хлопцями! — заглядала у двері зубного кабінету. На її обличчі був найсправжнісінький жах.

— У них же бормашини ще із часів СРСР! Свердло — о! — у палець завтовшки! — обурювалася дівуля.

— Людмило, припини викручуватись!

— Я не викручуюсь, Катерино Семенівно! Я з вами цілком згодна! За зубами треба доглядати. Я ж так і роблю, але в гарного приватного стоматолога. Між іншим, тільки вчора оце була! — І Люда сліпуче посміхнулася.

Її посмішка була сліпучою в буквальному значенні слова. Між ретельно вибіленими зубами сяйнув промінчик синього світла.

— Людмило, що там у тебе в роті? — підозріло запитала Баба Катря.

— Skyce! — гордо відповіла Люда й, зглянувшись на вчительчину дрімучість, пояснила: — Страз такий, блискучий, на зуб наклеюють. Між іншим, від Swarowski! — вона підняла пальцем губу. І справді, на зубові виднівся блискучий синій камінчик. — Я по телевізору про них чула, у передачі…— Людчин голос зірвався, і вона сумно закінчила: — у передачі «Гламурненько».

— Триста баксів. Насилу з батечка видавила! І все заради Андрія! — миттю прокоментували сестрички Яновські, які завжди все знали. — Але проти ведучої «Гламурненько» усе одно не допомогло! — Сестрички захихикали, але відразу ж стали по-страдницьки ковтати. — Та що ж це таке, знову пити хочеться! Язик сушить!

Ірка подумала хвильку й простягнула сестрам прихоплену пляшечку із соком. Зрештою, від їхніх пліток теж буває користь, зрідка.

— Його ставлять тільки на здорові зуби! Тож у мене все в порядку, Катерино Семенівно! — продовжувала наполягати Люда. — Можна, я піду?

— Можна, — погодилася Баба Катря. — Іди. Ось сюди. — Вона прочинила двері кабінету, заштовхуючи дівулю досередини. — А камені на зубах не заводити треба, а навпаки, зчищати! Досить вам уже задкувати! — прикрикнула вона. — Хто раніше зайде, той раніше й вийде. Хортице, давай! Від уроків ухиляєшся — тут підеш у перших рядах!

Приречено тягнучи ноги, Ірка заповзла в довгий кабінет. Попід стінами вишикувалися в ряд важкі бормашини, виблискуючи сталевими деталями. Дівчинка нервово зітхнула. Навіть дивитися на них було страшно.

— Але в мене із зубами все в порядку! — продовжувала відбиватися Люда, роззираючись на всі боки так само злякано, як Ірка та ще кілька жертв, запханих у кабінет невблаганною Бабою Катрею. — Мені всі дірочки запломбували. Нормальною бормашиною, японською! Зі знеболювальним!

— А виписку з тієї лікарні ти принесла? — перекриваючи надсадне виття бормашин, з кінця зали гаркнула повна жінка, трохи схожа на Бабу Катрю.

Ірці на мить навіть здалося, що це її класуха перевдяглася в білий халат. Тим паче, що обличчя жінки до половини прикривала біла марлева пов’язка. Тільки сильно нафарбовані очі войовниче поблискували.

— Але я ж не знала, що нас сьогодні до зубного поведуть! — ледве не плачучи, пробубоніла Люда. — Нас не попередили!

— Звісно, не попередили! — погодилася лікарка. — Вас тільки попередь — усі як один розбіжитеся, а потім будете розповідати, що в приватного лікаря були!

— Але я правда… — почала Люда.

Лікарка відмахнулася.

— Добре, іди, он, до Варвари Іванівни! Варваро Іванівно, беріть дівчинку. Зубки поліковані, якщо не бреше, звісно. Роботи небагато, якраз попрактикуєтесь!

Варвара Іванівна, яка виглядала не старшою від самої Люди, почервоніла, заворушилася й, нервово кивнувши, похапцем почала перебирати інструменти на лотку. Люда із острахом попрямувала до її крісла…

— Решта, чого стоїте? Ану мерщій по кріслах! Дівчинко, чорненька, ходи сюди!

Несучи на плечі шкільний рюкзак, Ірка через увесь кабінет почалапала до крайнього крісла. Сіла. Зиркнула на жахливі інструменти й майже силою змусила себе відвести погляд. Намагаючись не слухати брязкіт сталі об емальований лоток, вона вп’ялася у фарбовану білою олійною фарбою перегородку, біля якої стояло зуболікарське крісло. Перегородка була фанерна й не діставала до стелі. Посередині красувалися одностулкові двері, випиляні прямо із самої перегородки й підвішені на петлях. За ними щось тихенько наспівував приємний чоловічий голос.

— Відкрий рота! — «козяча ніжка», зблискуючи, закопошилася в Ірчиному роті, раз у раз постукуючи, як дятел, чи подзьобуючи, між зубами.

— Непогано, непогано, — задумливо бурмотіла лікарка. — Навіть дуже добре! Напрочуд здорові зубки. — У її голосі звучав не стільки подив, скільки розчарування, вона навіть зиркнула на Ірку докірливо. — Чистиш щодня, доглядаєш?

— Чищу, — крізь вставлений у рот інструмент мукнула Ірка.

Лікарка ще більше спохмурніла.

— Уранці й увечері? — підозріло запитала вона, продовжуючи копирсатися в Ірчиному роті.— Ні-і, усе-таки іноді забуваєш чистити, але ж лікарі попереджають… — У її голосі знову вчулася радість. — От він, зубик, от він, красунчик! Дуже-дуже підозрілий зубик.

Гостре жало «козячої ніжки» вчепилось в Ірчине верхнє ікло.

— От-от розсипиться! — тріумфально заявила лікарка. — Треба видаляти!

Ірка враз уявила власний щербатий, наче в бабці, рот і єхидну посмішку Веселко.

А перевтілюватися як? Якщо ікла не буде, на острів напевне краще й не потикатися, а то потім інші перевертні дражнити будуть! Шавкою беззубою або ще гірше!

— Не треба видаляти, полікуйте, — промукала Ірка.

— Поліку-уйте, — насмішкувато простягла лікарка. — Раніше думати треба було, тепер уже пізно. Ось тут фотополімерну пломбу ставити треба, а може, і штифт. Знаєш, скільки це коштуватиме? За безкоштовно таке не роблять!

Ірка звично спохмурніла, але відразу піднеслася духом. Що це вона, адже в неї є гроші!

— Я заплачу!

— Ми поки що дітей безкоштовно обслуговуємо, держава про вас піклується. Усе, що є,— уточнила лікарка. — Добре, іди до хірурга, нехай він тебе подивиться, — змилостивилася вона. — Вадим Петрович у нас найкращий фахівець, як він скаже, так і буде. — Лікарка сунула Ірці папірець-направлення. — Я його попереджу. — Вона постукала кісточками пальців у фанерну перегородку й, підвищивши й без того гучний голос, немов дворецький у графському замку, урочисто сказала: — Вадиме Петровичу, до вас пацієнт!

Ірка ступнула до фанерних дверей…

— Куди? — сполошилась лікарка, втрачаючи всю свою врочистість. — Через коридор давай, нічого пацієнтам сюди шастати. Ну до чого школярі ледачі пішли, зайвий крок зробити бояться! — буркнула вона вслід Ірці, яка прямувала до виходу. — Наступного поклич!

Тягнучи рюкзак, Ірка прочалапала по коридору, увійшла в нові двері й опинилася по інший бік фанерної перегородки. Через прочинені випиляні дверцята було прекрасно чути виття бормашин і суворий голос усе тієї ж повної лікарки. Молодий чоловік у зеленій хірургічній формі повернувся від умивальника й обтрусив мокрі руки. Веселі блакитні очі над марлевою маскою посміхалися.

— Я все чув, сідай, — і він махнув рукою на крісло.

Ірка вже вкотре примостила рюкзак біля масивного підніжка зуболікарського крісла й сіла. Бормашина за стіною вила, захлинаючись обертами. Ірка зрозуміла, що ще кілька хвилин у цьому моторошному світі гострозубих свердел і зловісно розчепірених щипців — і вона просто не витримає.

Хірург зиркнув на прочинені двері в перегородці, потім на Ірку й, змовницьки стишивши голос, прошепотів:

— Та не бійся ти! Наша завідувачка — вона, скажімо так, лікар старих поглядів. Її улюблений метод — усе видерти й не морочити собі голову. — Він повчально здійняв палець. — Але наука йде вперед семимильними кроками! Відкривай рота, подивимося.

Ірка із острахом відкрила рота й замружилася, коли блискуча «козяча ніжка» та металеве дзеркальце знову зависли над нею. Скільки ж можна, сил уже немає!

— Та тут не такі вже й погані справи, — бурмотів хірург Вадим Петрович, копирсаючись в Ірчиному зубі.— Слухай, а слина в тебе тече — гірше, ніж у бульдога!

Ірка трохи образилася. Хірург, схоже, — непоганий дядечко, але бульдогом обзиватися нічого! Бульдоги кривоногі й, цілком правильно, слиняві, а вона, Ірка, зовсім іншої породи!

— Відсмоктувача в мене немає. Як зауважила наша завідувачка, у нас усе ще державна лікарня. Сплюнь, і я покладу вату, а то працювати неможливо. — Щільні ватні валики лягли за губу, під язик. — Рота не закривай, я зараз.

Не розплющуючи очей, Ірка чула, як хірург підходить до скляної шафки, як дзвякають якісь баночки… Пролунав дзенькіт скла, а за ним тихий вигук — здається, щось упустив. Здається, м’яко стукнули двері кабінету.

Пішов? Ірка розплющила очі. Ні, не пішов. Лікар у зеленій хірургічній робі й марлевій масці схилився над столиком з інструментами. Ірка знову замружилася. Яке жахіття ці зубні лікарні!

— Рота ширше! — скомандував чоловічий голос.

Перш ніж Ірка встигла зміркувати, чому молодий хірург раптом заговорив чужим голосом, щось холодне й слизьке заповнило їй рот, затягуючись довкола голови. Дівчинка широко розплющила очі…

Чоловік у хірургічній формі схилився над нею… Поверх марлевої пов’язки червоними сполохами палали вузькі щілини вертикальних зіниць.

— Закінчимо, що почали? — руки з довгими, неприродно гнучкими пальцями — на правій тьмяним вогнем світився знайомий рубіновий перстень — потяглися до Ірки.

Поверх плеча хазяїна персня дівчинка побачила Вадима Петровича, котрий прилип до стіни. Надія, яка було промайнула, відразу згасла. Навпроти лікаря загрозливо шипіла й здіймалася на хвості здоровенна гадюка.

Ірка зрозуміла, що порятунку немає, і відчайдушно закричала.

Вищання бормашини на мить змовкло…

— Ой-ой-ой, як не соромно! — докірливо мовила за перегородкою повна лікарка-завідувачка. — Така велика дівчинка, а досі боїться рвати зуби!

Бормашина завищала знову. Хазяїн персня розсміявся й усією вагою навалився на Ірку, яка пручалася. Гостре худе коліно уперлося дівчинці в живіт, вдавлюючи її в крісло. Довгі пальці зімкнулися на щелепі, не даючи виплюнути змію. Ірка щосили замолотила кулаками по плечах ворога…

Оглушливий крик пролунав знову. Тепер горлали у великій залі за перегородкою. Причому горлали так, що всі бормашини, жалібно завищавши наостанок, злякано стихли, і навіть хазяїн рубінового персня завмер на секунду, продовжуючи міцно втискати безпомічну Ірку в крісло.

— Ви що наробили?!! — у скаженому базарному вищанні заледве можна було впізнати манірний голосок красуні Люди. — Ви навіщо?.. Навіщо взагалі туди полізли?!!

— Я все приклею! Слово честі! От… зараз… Приклеїмо, як було… — розгублено белькотала молоденька лікарка Варвара Іванівна.

— Приклеїть вона! Дурепа!!! Як таких узагалі в лікарі беруть?!! — верещала Люда.

— Ти як розмовляєш із дорослою людиною?! — гримнула завідувачка, але її голос був трохи розгублений.

— Ця ваша доросла мені страз висвердлила! — Людин крик угвинтився у вуха, досягаючи майже ультразвукової межі.— Триста баксів! Краси-и-ивий такий! Синенький! — вереск стих, наче струмінь фонтана, переливаючись у нестримне дитяче ревіння. — Мені татко більше грошей не да-асть! — схлипувала Люда. — Стра-аз висвердлили! Триста баксів!

— Таких грошей у мене немає! — заметушилася Варвара Іванівна. — Зараз! Я зараз!

Тоненькі підбори злякано й квапливо задріботіли. Випиляні у фанерній перегородці дверцята рвучко прочинилися.

— Вадиме Петровичу, допоможіть! — крикнула Варвара Іванівна, вриваючись у кабінетик. — Що робити? Я — от… — На знятій із бормашини насадці красувався тріснутий синій страз, що намертво прикипів до свердла. — Вадиме Петровичу… — Дівчина зупинилася, розгублено споглядаючи сцену, що постала перед нею: притиснута до крісла Ірка, зверху на ній червоноокий хазяїн персня, укляклий Вадим Петрович і змія, що звивалася біля його ніг…

Рот молоденької лікарки криво поповз убік… Знову гримнув оглушливий крик…

— Змія! А-а-а! Змія! — підбори панічно задріботіли — Варвара Іванівна, круто розвернувшись, кинулася назад.

Змія повела трикутною головою, немов вибираючи між укляклим лікарем і дівчиною, котра тікала, і чимдуж поповзла за втікачкою. Вислизнула за двері. Велика зала нагадувала верескливе, галасливе багатоголосе пекло.

Вадим Петрович оговтався й утрутився в події. Пересувний медичний столик пролетів над хірурговою головою, розсипаючи по підлозі блискучі інструменти, і звалився на голову Ірчиного ворога. Хазяїна персня швиргонуло на підлогу. Дівчинка підхопилася з крісла.

— Тьху! — жива змія й два мокрих від слини ватних тампони полетіли супротивникові в пику.

— А-а! — скажено горлаючи, хазяїн персня схопився за обличчя. Там, куди потрапила Ірчина слина, шкіра над марлевою пов’язкою сповзала, немов під дією кислоти, а під неї було щось зелене, слизьке, лускате…

Ірка кинулася до свого рюкзака. Шкіра, шматок шкіри в банці!

Випроставши руки, ворог кинувся їй навперейми. Наче який регбіст, нахиливши голову вперед, хірург Вадим Петрович метнувся до хазяїна персня й схопив його за поперек. Обидва впали, з гуркотом поваливши на себе пластикову шафу з медикаментами.

Ірка смикнула блискавку рюкзака. Паскудна банка на дні немов гралася з нею в жмурки, ухиляючись від пальців. Ірка витрусила рюкзак на підлогу. Підручники розлетілися на всі боки. Є, попалася! Відьма розпанахала целофановий пакет, зірвала кришку. Гидотний запах гнилі поплив по кімнаті.

Хазяїн персня, котрий вовтузився серед уламків шафи й битих пляшечок, сіпнувся, підняв голову… Палаючий червоний погляд зміїних очей уп’явся в банку, що її тримала в руках Ірка. Хазяїн персня чи то скрикнув, чи то засичав… Гострий лікоть гепнув хірурга по голові. Вадим Петрович обм’як. Хазяїн персня одним рухом здійнявся на ноги.

Ірка відсахнулася до стіни. Шматок ворожої плоті, от він, але ні, ляльки не зліпити, — з чого? Та й ніколи! — ні замовляння прочитати — занадто довге, зараза! А ворог уже обережно, крок за кроком прямує до неї, простягаючи до банки гнучкі довгі пальці…

Та ну його к бісу, те замовляння! І так вийде! Вона ж змогла без Слова пліткаркам язики висушити!

Ірка смачно, від усієї душі плюнула прямо на лускате ошмаття. І щосили торохнула банкою об підлогу. Потім стрибнула зверху й заходилася топтати каблуками осколки скла й шматочок шкіри.

— Щоб тебе перекосило! Щоб ти ласти склеїв, гад! — викрикнула вона просто в пику, на якій зблискували червоним вогнем очі.

Хазяїна персня вигнуло дугою, заламуючи набік. Руки потягло одну до одної, немов їх зв’язала невидима мотузка. Приліпило долоню до долоні. Коліна міцно притисло одне до одного, начебто по стійці «струнко»…

— Котися звідси! — горлала Ірка, пританцьовуючи на шматкові шкіри.

Хазяїн персня скрутився колесом… і викотився за двері. За ним, немов цуцик на поводку, поповзла виплюнута Іркою змія. Крик у великій залі здійнявся до оглушливого крещендо й стих. Розпався на окремі схлипи, бурмотіння голосів, вигуки «Міліцію!» і гучний голос завідувачки:

— Тихо! Ніякої міліції! Ми пристойна лікувальна установа!

Ірка визирнула у фанерні дверцята. Ні зміючок, ні їхнього хазяїна в залі не було. Лише збуджені, розхристані лікарки й поперекидані столики з ліками. Посеред усього цього погрому стояла старшокласниця Люда, нервово бурмочучи крізь засунутий у рот палець:

— Змії повзають… Страз від Swarowski висвердлили… — Вона перестала обмацувати постраждалого зуба й палко та переконливо вигукнула: — До державної лікарні більше не піду! Хоч зі школи виганяйте!

Ірка тихо відійшла назад. Поміж битих пляшечок важко заворушилися. Тримаючись за чоло, хірург Вадим Петрович сів посеред осколків.

— Де… цей… псих?.. — запитав він хрипло.

— Утік, — повідомила Ірка й, подумавши трохи, додала: — Ви його прогнали.

— Не пам’ятаю, — чесно сказав хірург, обмацуючи голову, що аж гула. — Головне — змії! Дресирувальник, чи що, із цирку? Або з лабораторії якоїсь… Ти як, ціла?

Ірка кивнула. Фанерні двері вкотре прочинилися, змушуючи дівчинку нервово здригнутися. Досередини зазирнула роздратована фізіономія Баби Катрі:

— Ну, звісно ж! Якщо якісь неподобства — Хортиця десь неподалік, — пирхнула вона на Ірку. — Де решта? Куди розбіглися? — І, не чекаючи відповіді, класуха зникла.

— Дівчинка, між іншим, пережила стрес! — обурився хірург. — На неї напали! — крикнув він услід Бабі Катрі.— Ну й училка в тебе! — Він подивився на Ірку, і в його очах можна було прочитати бажання зробити що-небудь гарне для бідолашної, постраждалої дівчинки. Обличчя хірурга засяяло радісною посмішкою. Він придумав! — Давай, сідай швиденько, я тобі хоч зуб у порядок приведу! У мене своя заничка матеріалів є…

Ірка позадкувала:

— Може, не треба? — жалібно попросила вона. — Ви ж самі кажете, що стрес!

— Давай, давай! — Вадим Петрович майже силою посадив Ірку в крісло. — У мене американський переносний набір, чудо мініатюризації, я з ним до пацієнтів додому виїжджаю. — Він нашвидку розпакував невелику валізку, і перелякана Ірка побачила бормашину. Маленьку, але із цілком серйозними свердлами. Ірка зрозуміла, що просто так вона із цієї проклятої лікарні не вирветься.

Свердло задзижчало — не пронизливо, як машини у великій залі, а тонко, начебто джміль. Вадим Петрович схилився над Іркою. Дівчинка вкотре замружилася.

Дзижчання стихло. Повільно, начебто сомнамбула, Вадим Петрович відстебнув свердло й заходився спаковувати валізку.

— Вибач, — намагаючись не дивитися на Ірку, сказав він. — Напевно, це в мене стрес. Напевно, по голові стукнули сильніше, ніж я думав, от і ввижається усіляка дурня. Ти потім до мого приватного кабінету приходь, зроблю, як обіцяв, безкоштовно. — Ірці на коліна впав лакований прямокутничок візитки. — А зараз іди, іди! — Лікар плюхнувся на стілець, розгріб носком черевика биті пляшечки, підняв єдину вцілілу, з темного скла із синім написом «Спирт медичний». Потім тремтячою рукою хлюпнув у склянку, прямо з-під крана долив води…

Швидко засунувши в рюкзак підібрані підручники, Ірка поспішила до дверей.

— Дівчинко-дівчинко! — пролунав у неї за спиною здушений шепіт.

Ірка обернулася, зустрівшись із розширеними від страху блакитними очима хірурга.

— Дівчинко, а чому в тебе тепер такі великі зуби?

Розділ 10

Між соколами й вовками

— Нікого? — задерши голову, Ірка дивилась на Тетянку, котра сиділа на верхівці цегляного паркану особняка своїх батьків.

— Порожньо, — оглянувши від краю до краю сонну ранкову вулицю, кивнула Тетянка. — Давай залазь.

Перебираючи руками сходинки приставної драбини, Ірка швидко вилізла нагору й поштовхом ноги звалила драбину на траву.

— Треба було мітли взяти, — притискаючи до себе сумку, Тетянка майже із ненавистю зиркнула вниз, на квадратики кольорової плитки біля паркану. Зазвичай ця плитка їй подобалась… — Злетіли б.

— Ну звісно, а потім в автобус із ними пхатися? На місці купимо, — твердо сказала Ірка й, згрупувавшись, м’яко зістрибнула з паркану. Підошви кросівок стукнулися об плитку. Дівчинка підняла руки, хапаючи скинуту подругою сумку. — Стрибай!

Тетянка зайорзала сідницями по паркану й важко зітхнула. Огорожу навколо сімейного особняка батько й справді звів пристойну. Дівча знову глянуло вниз і зовсім зажурилося.

З-за рогу вулиці вигулькнув Богдан.

— Цікаво, а якщо ми розвернемось і підемо геть, вона там і залишиться? — хлопчак спинився, з інтересом дивлячись на відьмочку, котра боролася зі страхом.

Розуміючи, що противне хлопчисько так і зробить, та ще й Ірку із собою потягне, Тетянка намертво стиснула зуби й стрибнула вниз.

— Ой! — тихо, аби не почули в будинку, зойкнула вона, добряче гепнувшись сідницями об кольорову плитку. — А ви ще питаєте, чому я стрибати боюсь!

— Ти боїшся не тому, що гепаєшся, а гепаєшся тому, що боїшся, — повчально пояснив Богдан.

— Філософ-самоук, — з безмежним презирством мовила Тетянка. — Іди краще вперед, глянь, чи не тиняються десь поблизу якісь листоноші, сантехніки, електрики…

— Їх ти теж боїшся? — іронічно звів брови хлопчак.

Тетянка запитально підняла очі до небес:

— Ну чому він такий тупий?

— Він не тупий, він просто не знає,— відповіла Ірка, звертаючи до проспекту. — Ми ж не бачились, а по телефону ти сама заборонила розповідати.

— Усе одно він тупий, — уперто мовила Тетянка, але все-таки почала пояснювати. — За той тиждень, протягом якого Ірка в мене вдома відсиджувалась, до нас приперлося сім незнайомих листонош, чотири перевірки зі служби газу, шість електриків, п’ять чиновників міської адміністрації, дві тітки із соціального фонду й навіть, ти собі уявити не можеш, один негр-проповідник, — Тетянка замислилася. — Утім, негр міг і випадково прийти. А міг, звичайно, і не випадково.

— Мені твоїм батькам в очі дивитись соромно, — похмуро буркнула Ірка. — А якби на мене спробували напасти прямо у вас вдома, і сталося б щось погане? Треба було мені в себе відсиджуватись!

— Ага, у підвалі. Тому що в самому будинку тебе б уже… — Тетянка швидко порахувала на пальцях: — Листоноші, газівники, електрики… Двадцять три рази дістали б. Або двадцять два, якщо негра все-таки не брати до уваги. А так батько після третього листоноші вирішив, що нас пограбувати хочуть, і викликав охоронців із ротвейлерами! — У голосі дівчинки вчувалася неприхована гордість за оперативність свого батька.

— Нічого так хлопці, не дуже кмітливі, але старанні,— поблажливо кивнула Ірка.

— Вони ж охоронці, а не генеральні директори! — пирхнула Тетянка.

— Я про ротвейлерів, — сказала Ірка, поглядаючи, чи не йде часом потрібна їм маршрутка.

— А ротвейлери перед тобою взагалі ледь не на задніх лапах ходили! — захихотіла Тетянка. — Вони б за тебе кого хочеш порвали!

— А рубіновий перстень у ваших візитерів був? — не поділяючи її веселощів, спитав Богдан, насторожено роззираючись навсібіч.

Проспект поступово сповнявся людьми, котрі поспішали на роботу.

— У негра точно не було, — похитала головою Тетянка й знову замислилась. — А може, охоронці дарма на нього собак нацькували? — пробелькотіла вона, залазячи в маршрутку, яка щойно підрулила. — У тіток обручки були, а може, й не обручки, а перстні, тільки повернуті каменем досередини, до долоні. Ми не роздивились. Усі інші — хоч чиновники, хоч електрики — були у звичайних рукавичках або в робочих. І це по такій спекоті! — Тетянка глянула на вересневу зелень за вікном, яка лише де-не-де була поцяткована жовтизною.

— Так, цей гад серйозно за тебе взявся! — зітхнув Богдан. — А до грудня Тетянчині охоронці тебе не вбережуть!

— Велике відкриття! — пирхнула Тетянка. — А як ти гадаєш, Богданчику, чому це ми на Хортицю саме зараз премося? Незважаючи на всі перешкоди й попередження?

— Та тихо ви! П’ять хвилин до від’їзду! — скомандувала Ірка, підводячись.

Удалині вже маячив високий будинок автовокзалу.

Уся трійця випала з маршрутки й кинулась до каси. З розбігу Богдан ледь не врізався прямісінько в спину дівчині, котра схилилася біля віконця. Але вчасно загальмував… і його обличчя розпливлось у захоплено-ідіотській посмішці. Мліючи від щастя, він витріщився на округлі форми й розкішне золотаве волосся блондинки в короткій зеленій сукенці.

— А-а-а місця люкс у ваших а-а-автобусах є? — питала блондинка. — І ще, попередьте стюа-а-ардесу, що я не п’ю воду із га-а-азом…

— Дівчино, ви що, божевільна?! — лунало з віконця нервове повискування касирки. — У нас тут не лайнер! У нас звичайний рейсовий автобус! Там немає місць люкс і стюардеси!

— Але ж хоч хтось є? От його й попередьте, — абсолютно незворушно парирувала білявка.

У відповідь залунав здавлений крик.

Тетянка нервово зиркнула на годинник.

— Автобус зараз відправляється! А наступний буде за півгодини! — вона постукала блондинці по плечу. — Вибачите, ми дуже поспішаємо.

Дівчина неквапом озирнулася. Величезні зелені очі ковзнули по Тетянці, Ірці й Богданові… Хлопчак блаженно зітхнув і ввійшов у повний ступор.

— Дівчатка, я теж ду-уже, ду-уже поспішаю! Я ділова жінка, мені треба якомога швидше потрапити до Запоріжжя! Кажуть, там якесь чи то свято, чи то змагання… — блондинка насупилась, згадуючи. Але так і не згадавши, відмахнулась. — Ох, у сцена-а-арії записано! Уся знімальна група вже там, а в мене ма-а-ашина зламалася! Ось та-ак. — Вона знову повернулася до каси. — Яа-а-аке кіно будуть показувати в дорозі? Я не люблю комедій, вони та-а-акі дурні…

Віконце з гуркотом зачинилось. За стіною каси щось торохнуло — схоже, касирка спересердя почала трощити меблі.

— Їй треба випити легкий коктейль, — сказала блондинка й перейшла до сусіднього касового віконця.

— Ми спізнимось! — завелася Тетянка.

— Уже спізнилися, — тихо сказала Ірка.

Тетянка простежила за її поглядом. Високий гнучкий чоловік увіходив до будівлі автовокзалу.

Його очі нетерпляче нишпорили по юрбі. Нарешті наткнулися на трійцю друзів… І спалахнули переможним червоним вогнем. Зблиснув рубіновий перстень…

Тетянка у розпачі озирнулася. Обшарпаний жовтий автобус із написом «Запоріжжя» на лобовому склі рушав від платформи.

— За мною! — скомандувала Тетянка, хапаючи Ірку й Богдана, котрий так і продовжував умлівавати біля блондинки.

Розмахуючи руками, дівчина вискочила на узбіччя. Автобус знехотя пригальмував. І дітлахи заскочили досередини.

— Ну хіба можна під колеса лізти? — із докором похитав головою літній водій.

— Ледве не запізнилися, — виправдовуючись, забелькотіла Тетянка.  — Нам би батьки вдома таке влаштували!

Автобус рушив із місця. Потягнувши за собою Богдана, дівчатка дісталися до вільних задніх місць і прилипли до скла.

— Здається, не женеться, — нерішуче мовила Тетянка, оглядаючи майже порожнє ранкове шосе.

— А що йому заважає підстерегти Ірку прямо на острові? — несподівано спитав Богдан. — Якщо ми про місце й дату здогадалися, то він теж усе знає!

Дівчатка швидко перезирнулися.

— Вже оговтався, — самими губами прошепотіла Ірка.

Тетянка презирливо глянула на хлопчака:

— Цікаво, навіщо? Міг би й далі про свою білявку мріяти, у нас і без нього непогано виходить! Я впевнена, що гад із перснем знає навіть більше, ніж ми. Але й ми майже в курсі! Я тут до бібліотеки змоталася…

Дівча витягло із сумки кілька пухкеньких брошурок. Богдан зазирнув їй через плече. На сторінках промайнули чорно-білі малюнки грубо витесаних кам’яних статуй, чубатих козаків, дерев’яних фортець, фотографія обнесеного парканом величезного дуба.

— Цей острів просто неймовірна місцина! І я не здивуюся, що Ірці треба їхати саме сюди! — з ентузіазмом сказала Тетянка. — Тут не те що перевертні, тут що завгодно водитись може. Уявіть, змієва печера, в якій Табіті-богиня влаштовувала побачення з Гераклом, ще й досі збереглася. Князь Святослав, син княгині Ольги, теж загинув на Хортиці. Його печеніги до Чорної скелі притисли, і він із військом свій останній бій давав.

— Ага, це з його черепка хан потім чашу зробив? — похизувався інтелектом Богдан.

— Це ж треба, він, окрім Толкієна, виявляється, ще й підручник читав, — гмукнула Тетянка. — А Запорізька Січ? Тут Січ була, а ти знаєш, скільки серед запорожців характерників? Це такі чаклуни, — пояснила вона. — Тільки що в козацьких полках. Ну, щось на зразок лікарів: є звичайні, а бувають і військові. То перші козаки саме тут, на Хортиці, і оселилися! Коли князь Дмитро Вишневецький, на прізвисько Байда, у шістнадцятому столітті на Хортиці заставу проти татарів тримати став. А сам острів увесь із чорного каміння. Воно ледь не найстарше в усьому світі. Ще вся планета розпечена була, замість річок магма текла, а вони вже здійнялися з глибини! — Тетянчин погляд став замріяним. — Сюди славетний астролог Павло Глоба приїздив. — Дівча загадково стишило голос. — Казав, що ці камені й досі випромінюють щось таке — давнє, із самого центра Землі. Мабуть, саме тому на Хортиці чарів — як на собаці бліх!

Богдан теж посміхнувся:

— Якої породи собака?

Тетянка, котра була захопилась, миттю осіклась й із острахом зиркнула на Ірку.

— Я нічого такого не мала на увазі… Узагалі, тут написано, — вона потрясла книжкою, — що Хортицю, тобто сам острів, так і назвали, бо згори його обриси схожі на хорта, що біжить. Дурня якась! У наших пращурів що, аерофотозйомка була? Як же вони могли за давніх часів на острів згори подивитись?

— З мітли, — буркнула Ірка.

Тетянка замовкла. З виразу її обличчя було видно, як вона починає все розуміти.

— Авжеж… — пробелькотіла вона. — Відьми пролітали…

— А чогось корисного про перевертнів у твоїх книжках немає? — поцікавився Богдан.

— Про перевертнів немає, а ось про «поганського ідола», тобто про поганського бога, до якого приходять, аби набути подобизни тварини, уяви собі, є! — і Тетянка переможно дістала із сумки журнал. — Виявляється, на острові є справжнє стародавнє святилище! Такі кам’яні кола й стоячі камені, стели, неначе в Стоунхенджі! Археологи його відкопали й повністю відновили. Погляньте, тут ціла стаття зі схемою!

Тетянка розгорнула журнал, Ірка глянула… На чіткій схемі було зображено два кільця, маленьке й велике, які накладалися одне на одне так, що виходила неправильна вісімка. Поряд було намальоване ще одне кільце, схоже на надкушений бублик або ж літеру «З», із маленьким колом усередині. Простір між «вісімкою» й «бубликом» заполонили безладно розкидані маленькі кола.

Ірка розгублено подивилася на друзів:

— Слухайте, а я вже таке бачила!

— І де ж це цікаво? — трохи ображено спитала Тетянка. — Я цей журнал насилу знайшла!

— А в бабусиному зошиті! — сказала Ірка, витягуючи зі своєї сумки заповітний зошит із замовляннями. — Погляньте, тут на полях намальовано.

Троє друзів низько схилилися над зошитом.

— Справді, «вісімка» схожа, — погодилась Тетянка. — А от «бублик» твоя бабуся по-іншому малювала. Бачиш, у неї всередині «бублика» тільки одне коло.

— І на схемі всередині «бублика» коло! — Ірка тицьнула в журнал.

— Так, але на схемі на бічному боці цього самого «бублика» є ще одне коло, і величезне, між іншим! А твоя бабуся його чомусь проігнорувала!

— Може, вона про нього й не знала!

— Та вона взагалі про святилище знати не могла! — завелася Тетянка. — Її зошит дуже старий, а святилище зовсім недавно відкопали!

— Отже, виходить, що могла, — втрутився Богдан. — Якщо вона дала Ірці прізвище Хортиця, виходить, чудово знала: і хто Ірка така, і ким стане. От якби вона ще написала, що конкретно ти маєш робити, аби навчитися перевтілюватись… А то уявіть собі прикол: припремося на цей чортів острів, знайдемо святилище, просидимо на ньому все Сонцестояння й поїдемо назад.

Дівчатка перезирнулись. Богдан озвучив їхній найбільший, найпотаємніший страх. Відповіді вони не мали.

— Не називай цей острів чортовим, — жалібно попросила Тетянка. — Там така місцина, що, може, так воно й є. Адже ми спеціально на добу раніше їдемо, аби розібратися, що й до чого! І в нас усе обов’язково вийде! От якби ще й вовкулаки не гралися в мовчанку…

Богдан, котрий сидів посередині, раптом з усієї сили нагнув дівчаток обличчями до колін.

— Ти що робиш? — пропихтіла Тетянка, намагаючись розігнутись. — Блондинка в голову вдарила?

— Про вовка промовка… Вовкулаки… — прошепотів Богдан.

Ховаючись за шторками, дітлахи визирнули у вікно автобуса. Повз них швидко промчали два відкриті військові джипи, в яких сиділо шестеро вбраних у камуфляж високих міцних хлопців і один старший камуфляжник.

— Майор! Вони що, за нами? — злякано спитала Тетянка. — Усе-таки вирішили не пустити нас на Хортицю?

Богдан похитав головою.

— Подивись, що позаду.

За джипами, не наближаючись, але й не відстаючи, їхали два ошатні мікроавтобуси. На білосніжних капотах красувалися яскраві зображення соколів із розпростертими крилами. Здавалося, круглі очища намальованих птахів дивилися вслід вовкулакам із такою несамовитою люттю, що навіть дивно було б, як у джипів ще не задимілись багажники.

— Соколи? За вовкулаками женуться?

— Не схоже, — пробелькотів Богдан, сповзаючи ще нижче на сидіння. — Здається, вони всі разом кудись намилились. От тобі й вороги!

Джипи й мікроавтобуси просвистіли мимо.

Друзі перезирнулись.

— Щось мені це все не подобається. Зовсім не подобається, — сказала Ірка. — Але ж майор, коли з тим полоненим соколом лаявся, говорив щось… Про якусь угоду, про певний день…

— Думаєш, вони теж на Хортицю їдуть? — швидше ствердно, ніж запитально сказала Тетянка.

— Та вже ж не на автозавод «Запорожець» вибирати, — пирхнув Богдан. — Соколам він, може, й підійде, вони хлопці дрібні, а наші вовкулаки плечима застрягнуть.

— Хортиця — острів великий, — замислено сказала Тетянка. — Але всім разом там місця буде замало.

Автобус в’їхав у межі міста й повернув до автовокзалу. Далеко попереду промайнула маскувальна зелень армійських джипів і розмальовані боки мікроавтобусів. Машини прямували до центру.

— Нам теж спершу до центру треба, — сказала Тетянка, коли вони вийшли з автобуса. — Там на острові щось на зразок готелю або бази відпочинку є. Усе дерев’яне, у національному стилі, під Запорізьку Січ. У вихідні там весілля та ювілеї святкують. А зараз має бути порожньо, можемо заночувати, але от попоїсти в них навряд чи знайдеться. Треба до супермаркету заїхати, харчів якихось купити.

Вони вийшли з міської маршрутки біля продуктового супермаркету й пірнули досередини, у прохолоду завалених товарами полиць і холодильних прилавків.

Тетянка почала наповнювати плетений кошик, аж раптом Ірка потягла її до себе, примушуючи сховатись за горою консервних бляшанок.

До супермаркету заходили відразу обидві компанії.

Покупці озиралися, а продавщиці визирали з-за кас. Не звернути уваги на ці дивні групи було просто не можливо. Здоровенні, широкоплечі, мускулясті, незворушні вовкулаки на голову здіймалися над рештою відвідувачів і рухались рішуче, мимоволі змушуючи звільняти їм дорогу. Стрункі, невисокі, з розкуйовдженим, наче пір’я, волоссям, порівняно з вовкулаками, соколи здавалися тендітними, але їх було більше, значно більше. Ірка навіть не відразу збагнула, скільки: шістнадцять? двадцять? Їм теж поступалися дорогою, і не лише тому, що соколи крокували великою, щільною групою. Просто від їхніх стрімких рухів, від колючих злих очей відгонило небезпекою, готовністю дати миттєву й жорстоку відсіч.

Біля вхідного турнікета вовки й соколи розійшлися, наповняючи візки покупками й демонстративно не звертаючи одне на одного уваги.

— Кому б із них ми не попались, нічого гарного з цього не вийде! — тихо сказала Ірка, спостерігаючи в щілинку між виставленими товарами за перевертнями, які затарювалися провізією. — Змотуємося звідси!

— Біля каси помітять, там черга, — жалібно прошепотіла Тетянка, киваючи на кошик із продуктами.

— Яка каса, ти що, зовсім здуріла? Потім усе купимо! Усе одно на базар за мітлами треба пертися, бо тут лише самі пластикові! — прошипіла на подругу Ірка. Вона засунула напханий кошик під прилавок.

Пригинаючись, друзі кинулися до виходу між стійками з пивом… Там вони спинилися, притискаючись спина до спини. З обох боків почулися численні кроки.

Богдан почав нервово крутити головою на всі боки:

— Ідіоти, додумались, де тікати: повз прилавки з пивом! Так, я пропоную здатися вовкам, вони нас тільки додому відправлять, а соколи — ті взагалі порвуть.

— Стули пельку! — шикнула на хлопчака Ірка. — Я їм очі відведу!

Вона тихо щось забубоніла. У різних кінцях довгих, пивних рядів з’явилися дві групи. На долю секунди вони спинилися, помітивши одна одну.

«Не дивіться, тільки не дивіться!» — шепотіла Ірка. Її очі м’яко засвітились смарагдовою зеленню. А перевертні й не дивилися, до того ж їхні погляди ковзали, оминаючи не тільки дітлахів, але й супротивників. Неначе очі їм відвели взагалі від усього, залишивши в полі зору тільки пиво. Мовчки, зосереджено й навіть суворо, немов виконуючи важливу роботу, вовки й соколи клали у свої візки пластикові баклажки, що важко булькали.

Один сокіл-перевертень простягнув руку прямо до Ірчиного обличчя. Дівча нечутно присіло. Сокіл узяв пляшку в неї над головою й озирнувся до товариша, котрий байдуже стояв біля візка з продуктами.

— А ти як, Кречете? — співчутливо спитав він. — Будеш?

— Ні! — аж здригнувшись, заклекотів Кречет і глянув на пивні пляшки, не приховуючи огиди.

У напруженій тиші їхній діалог лунав дуже голосно.

Вовкулаки мимохіть попідводили голови, придивляючись до соколів. Дітлахи теж уважніше придивились до хлопця біля візка. Тетянка затисла рота долонею, аби не розреготатися.

На фізіономії Кречета розпливчастими сіруватими тінями красувались так і не змиті до кінця плями мазуту. Та й зачіска була дивна, якимись пасмами. Неначе, втративши надію відмити волосся, перевертень просто почикав ножицями свою шевелюру.

У компанії вовкулак хтось знущально гмукнув.

Соколи круто розвернулися назустріч вовкам, вороже, наче крила, настовбурчивши лікті й скрючивши пальці. Вовкулаки відповіли грізним гарчанням і подалися вперед, вишкіривши ікла. Ірка побачила, як волосся на їхніх потилицях стає дибки.

Трійко друзів застигли, затиснуті у вузькому проході між перевертнями, котрі ось-ось могли накинутись одне на одного. У ніс ударив гострий запах тваринної люті й… страху. Вони ненавиділи одне одного, вільні соколи й сірі вовки. Але й боялися теж.

Першим отямився майор. Він застережливо підняв долоню й роззирнувся навсібіч.

— Ну я ж просив не роззявляти пащеки, Рудий, — процідив він рудуватому й, розвернувшись до соколів, мовив: — Час розсудить. Місце покаже.

Старший із соколів нахилив голову:

— Місце при справі. Час не чекає,— неначе за якимось ритуалом, відповів він.

Майор і старший сокіл різко вклонилися: так вклоняються дуелянти, перш ніж підійти до бар’єра. Перевертні розвернулися спинами, ледь не зачепивши дітлахів, котрі притислись одне до одного, і розійшлися. І лише легке порипування візків псувало врочистість їхнього відходу.

Богдан голосно відсапався:

— Пощастило!

— Тобто як?

— Вони пиво різне люблять! Уявляєш, що б було, якби вони з двох боків до однієї пляшки кинулись?

Проскочивши турнікет, дітлахи швидко дременули із супермаркету. На вулиці, біля високих сходів, нудьгували пара армійських джипів і білі розмальовані мікроавтобуси.

— А писали, що весь острів дубами засаджено. Чисто надули, — години за дві, притримуючи набиті продуктами сумки й тягнучи куплені на базарі міцні дерев’яні швабри, друзі проминули міст через Дніпро й вибрались із міського автобуса в заповіднику острова Хортиця.

Вони довго йшли лісовою стежкою, а потім звернули на поросле дивними, зловісно багряними колосками поле й покрокували повз невисокі земляні вали, що вціліли на місці старовинної фортеці.

— Якщо тут і були діброви, то від них лишилися тільки сосни й шовковиці,— зітхнула Тетянка, озираючись назад, де між чорно-багряних каменів скелястої кручі над Дніпром відчайдушно чіплявся корінням єдиний маленький дубок. — Треба було влітку приїздити, шовковиця така смачна.

— Один хлопець із нашого класу їздив сюди влітку, з батьками, — зненацька сказав Богдан, який мовчав усю дорогу до острова. — Розповідав, що тут навіть у будні дні народу повно. Пляжники, туристи з наметами, альпіністи на скелях тренуються. А зараз — ви помітили? — порожньо.

Ірка замислилася. В автобусі, що віз їх на острів, окрім них, більше нікого не було. Проте зустрічні летіли геть переповнені, неначе люди поспішали якомога швидше звідси забратися. Дівча озирнулося. У полі мирно скрекотали цикади, але повітря було сповнене тривогою й таємничим, нестерпним чеканням.

— Літо скінчилось… — нерішуче сказала Тетянка й змовкла, підставивши обличчя теплому сонячному промінню. — Ну й добре. — Дівча миттю збадьоріло. — Зате в готелі точно будуть вільні місця. Нам туди. — Вона прискорила ходу, угледівши вдалині справжній паркан із дерев’янних колод. — Речі залишимо, умиємось, роздивимося все довкола й спокійно вирішимо, що нам робити з Іркою…

Її оптимістичний монолог урвався, бо здалеку раптово залунав гуркіт моторів. Ворота з тесаних колод здригнулися й повільно, плавно прочинилися, а до них солідно підкотили два військових джипи й розмальовані білі мікроавтобуси.

— Лягай! — трійко друзів упали в кущі біля паркану.

Дверцята машин повідчинялися. Збившись у дві купки й цураючись одне одного, вовкулаки й соколи рушили до воріт готелю.

— Ну й куди ми тепер? — мовила в розпачі Тетянка, коли ворота за перевертнями зачинилися.

Розділ 11

Пилип та його волхви

Геть приголомшені, друзі сиділи під кущем, передаючи одне одному пластикову пляшку коли. Сонце повільно схилялося до горизонту. Повітря важко, наче спіла виноградина соком, наливалося задушливою тривогою. Темне плетиво тіней помережило поле, вітру не було, але багряні колоски самі собою погойдувались і злегка тріпотіли, обсипаючи криваву іржу пилку. Запізніла компанія туристів, притримуючи поспіхом зібрані рюкзаки й злодійкувато озираючись, протупотіла стежиною. Тетянка спробувала їх зупинити, запитавши, чи немає тут іншого готелю або кемпінгу, але вони лише покосилися на дітлахів здивованими очима й, не відповівши, гайнули геть, пришвидшивши крок. Ворота з тесаних колод залишалися зачиненими, за дерев’яним парканом стояла така мертва, нерухома тиша, немов обидві численні команди вовкулак і соколів, пройшовши «козацький» готель наскрізь, розчинилися в інший світах і обширах.

— Нас сюди не пускали, кричали: небезпечно, небезпечно! А самі приперлися. Навіщо? — Тетянка витерла солодкі від коли губи й подивилася на пляшку з відразою. — Треба було мінералку брати, від цієї тільки більше пити хочеться.

— Може, у них самих тут яка-небудь активація? — припустив Богдан. — Ну, наприклад, новий вовкулака завівся, треба його перевтілюватися навчити.

— Тоді чим би Ірка їм заважала? Училися б разом.

— А раптом на всіх не вистачить? Може, в острова — ну, я не знаю… — пропускна здатність обмежена? Один новий перевертень на одне Сонцестояння?

— Якщо так, то соколам тут тим паче робити нічого, — слушно заперечила Ірка. — А їхні розмови про місце, час, певний строк… А ще — пам’ятаєте? — під час нальоту на майора той сокіл вимагав, щоб наш вовкулака «її» віддав.

— Її? Владу? Територію? — розмірковувала Тетянка. — Гадаєш, два угруповання перевертнів тут стрілку набили? — Вона пильно вп’ялася в глухий тин, немов сподівалася простромити його поглядом наскрізь. Знову ковтнула коли. Напій хоч і тонізуючий, але ясності мізкам не додав. Тетянка, нічого не розуміючи, труснула головою. — Бридня якась! Що їм ділити, у них же територія в принципі різна! Соколи — угорі, а вовкулаки внизу…

— У дорослих іноді бувають неймовірно ідіотські ідеї, — тоном антрополога, котрий обговорює загадкові звичаї дикого племені мумба-юмба, припечатав Богдан. — Може, соколи вовкулакам небо застують або ще щось гірше…

— Ага, літають і зверху прицільно між вухами гадять! — уїдливо гмукнула Тетянка. — Списувати все на дорослий ідіотизм найпростіше. А спробувати зрозуміти дорослих ніхто й не намагається!

Обговорити цю тему докладніше не вдалося, бо з шовковичного гайка, який простирався по той бік стежки, висунулася морда вгодованого, крутобокого гнідого коника з елегантно вистриженою начесаною гривкою. Коник брязнув вуздечкою, подивився на дітлахів темними лагідними очима, ступнув уперед… Верхи на коникові сидів такий же вгодований міліціонер із круглою котячою пикою. Гілки здригнулися знову, і слідом за гнідим із гайка вийшов іще один коник, маленький і вороний. Такий же кругленький і добре вгодований. Барвисті тонкі кіски, які прикрашали гриву вороного, робили його трохи схожим на негра-хіпі. Хазяїн вороного був високий і такий довгоногий, що підошви його формених міліцейських черевиків раз у раз черкали по землі. Зріст і невесела витягнута фізіономія робили чолов’ягу схожим на Дон Кіхота, але замість надколеного бритвеного тазка на голові в нього красувався зсунутий набік міліцейський кашкет. Коники повагом наблизилися до дітлахів, які сиділи на землі, а обидва вершники задумливо дивилися на дітей зверху.

— А шо це ви, дітки, не проти ночі згадуючи, — трубним басом, який аж ніяк не пасував такому худому тілу, запитав довгий і тричі сплюнув через ліве плече, — шо це ви робите, та ще й без дорослих, та ще й під самим тином, за яким відповідальні працівники нашого відомства, та ще з іншого міста, та ще й на відповідальну зустріч приїхали, спокійно сидять та сил набираються? Та йшли б ви, діти, тьху на вас та від вас, — він знову тричі сплюнув, — ішли б ви собі додому, до батьків, до дідька лисого, аби подалі звідси! Ідіть, ідіть, цілішими будете! Недобрий тут зараз час надходить, а в недобрий час і місце недобрим стає…

— Усі менти зговорилися, чи що? — стрепенулася Ірка. — Їм що, одну вказівку дали — нас із острова спровадити?

— Ну ти диви, яка нахаба! — обурився довгоногий. — Добрі люди, — він злегка затнувся, — для її ж користі стараються, а вона ще й лається, наче собача, відьма неповнолітня! А якщо я тебе, та на правах хортицької кінної міліції через сідло перекину та й вивезу звідси, поки ще зовсім не стемніло?

— Кінь є — розуму не треба! — відрубала Ірка, відчуваючи, що лють, багряна, неначе колоски на полі, яке простиралося перед ними, закипає в неї в душі.

— Ах ти ж… — почав було довгоногий.

Круглолиций мент, який досі мовчав, зненацька нагнувся донизу, по черзі обвів дітлахів поглядом, затримався на Ірці й раптом, зашипівши, розсунув зуби чи то в посмішці, чи то в загрозливому оскалі:

— Та не жени ти їх звідси, дядьку Миколо! Такі вельми розумні молоді люди, та із залізним мечем, та зі швабрами, — мент безпомилково кивнув на щільно запакований у целофан згорток, в якому справді були швабри дівчаток і Богданів меч. — Та ще з пляшкою такого модного імпортного напою. — Він знущально посміхнувся й кивнув на пляшку кока-коли. — Мало чого вони шукають на Хортиці в ніч напередодні Сонцестояння?

І раптом Ірка відчула, що її лють згасає, немов залита соромом зі шланга. Що із цією нещасною кока-колою, вона не знала, але зненацька чітко зрозуміла, що вони, усі троє, виглядають цілковитими недоумками. Ну, справді: з відьомськими швабрами, з мечем здухача — і при цьому з пляшкою коли! Це все одно, що у вечірній сукні — і на лижах! Ірка страшенно, аж до сліз, почервоніла.

— Нам… мені… дуже треба! Дуже! — вигукнула вона.

Круглолиций мент явно збирався сказати ще щось уїдливе, але раптом придивився до Ірки уважніше, сильно втягнув носом повітря…

— У тебе що, кіт живе? — здивовано запитав він.

Ірка знизала Плечима. Кивнула.

— Ну і як же він із тобою?.. — з неабияким співчуттям до невідомого кота поцікавився круглолиций мент.

Ірка важко зітхнула:

— Спочатку погано. Тепер звикає. Що ж тут удієш, так уже вийшло…

Круглолиций теж зітхнув, нерішуче покосився на довгоногого:

— У неї кіт… — немов це на щось впливало, пояснив він.

Довгоногий похитав головою:

— От завжди в тебе так! Особисті симпатїї, які зовсім не стосуються справи, приплутуєш! Ну, роби як знаєш… — Довгоногий безнадійно махнув рукою.

— Але ж кіт… — явно виправдовуючись, сказав круглолиций і знехотя буркнув, звертаючись до Ірки: — За берегом, там, де пляж, дірку таку, круглу, мов труба, у землі бачили? А в тій дірці джерело б’є?

Ірка мовчки кивнула.

— Ну, от! — задоволено простягнув круглолиций мент і почав розвертати коника. Схоже, він думав, що все потрібне підказав і пояснив.

Ірка розгублено дивилася йому вслід. Він піймав її погляд, на хвильку задумався й сунув руку в сідельну сумку. У траву до Ірчиних ніг упала звичайнісінька маленька пластикова пляшечка з водою.

— Попервах тобі вистачить, а там уже сама розберешся, — мент тицьнув свого коника п’ятами.

Важко підкидаючи вгодовані задки, коники потрюхикали багряним полем.

Ірка присіла навпочіпки, відкрутила кришечку на пляшечці й сьорбнула ковток. Неймовірно холодна вода з гострим запахом мокрої трави й свіжості враз скувала зуби. У неї перехопило подих, потемніло в очах… Прояснилося…

Промені призахідного сонця вигравали на багряному полі червоним сяйвом, і воно нагадувало безмежне хвилясте озеро крові? вогню? Коні, розсікаючи грудьми криваво-вогненні хвилі, мчали вперед. Легко підстрибуючи в сідлі вороного, довгоногий мент скакав назустріч вечірній зорі. Поруч із ним, учепившись у луку сідла пазуристими лапами, гнав галопом гнідого величезний кіт. Його розпушений хвіст стирчав трубою, а товсті смугасті боки тряслися в такт шаленій скачці.

Ірка тицьнула пляшечку з водою Тетянці. Безжалісно вилила на землю залишки коли.

— Я до джерела, за водою! — крикнула вона, застрибуючи на швабру, яку витягла з пакета.

Дівчинка пролітала над безлюдною, але не порожньою землею. Легкі, невагомі силуети старих фортець зринали над уцілілими земляними валами, беззвучно спалахував гарматний вогонь і примарні фортеці розвіювалися з клубами порохового диму, аби за хвильку з’явитися знову.

Надра гаїв проблискували хитливими вогниками: спалахували, згасали, немов ліхтарики на новорічній ялинці, розгорялися знову. Ірка здійнялася вище. Майже в центрі острова рівно й спокійно світилася кругла галявина розміром зі шкільний спортмайданчик. А посеред неї, накладаючись одне на одного, переплітаючись у складному малюнку, мерехтіли й вигравали трохи менші кола. Ірка відчула, як щось, немовби мимобіжно, торкнулося її, наполегливо манячи туди, до сяючих кругів.

Але стрімка мітла промайнула повз сяйво. Ірка озирнулася. Світло загадкових кругів щезло в червоних відблисках призахідного сонця. Відьмочка летіла над берегом.

Останні сонячні промені відбивалися червонястим відблиском у хвилях, чіплялися за чорно-багряні камені дніпровських круч. Промені меркли, сонце провалювалось за обрій, але примарне світіння чорних каменів не згасло. Вітер хвилями ганяв степову ковилу на сусідньому крихітному острівці Байди. Десь ген далеко-далеко, здавалося, гриміла битва й зблискувала шабельна сталь, летіли тіні довгих запорізьких «чайок», спінюючи веслами воду.

Ірка спікірувала на піщану крайку пляжу, побігла по брудній асфальтовій доріжці вглиб, до круглої дірки в землі, від якої тягло холодом. Клуби прозорого білястого туману, що звисали над діркою, враз розсунулися навсібіч, чіпляючись за кинуті упаковки з-під чипсів. Джерельний струмінь із силою вдарив у пластикове дно. Пляшка, наповнюючись водою, важчала.

Повертаючись, Ірка обережно зависла неподалік галявини з переплетеними кругами. Так, її явно тягло сюди. Не просто тягло — волокло, майже зриваючи вниз із піднебесся.

— Фіг вам, одна не попрусь, — рішуче заявила Ірка, пришпоривши свою швабру й змусивши її вирватися з наполегливого притягання кругів на галявині.

Тетянка чекала подругу на тому самому місці. Біля її ніг валялася порожня пляшечка з-під води, а очі горіли відьомськими болотяними вогнями. Богдана поруч не було.

— Принесла? От і добре. Поки ти літала, ми тут людей знайшли, у них вільний намет є, можуть нам позичити, — чомусь похмурим голосом повідомила Тетянка. — Тільки вони такі… не так щоб дуже… Не агресивні, але матуся не схвалила б.

Повісивши на плече свій рюкзак і засунувши швабру під пахву, Ірка подалася слідом за подругою. Вони прямували геть від берега, в глибину острова. У темряві, яка спадала на землю, замаячила ще одна купа зелені: занадто висока для трав’яного поля, занадто низька для повноцінного гаю, і на кущі несхоже — рослини стрункі, довгасті. Придивляючись, Ірка сповільнила ходу й аж рота роззявила від здивування.

— Що це таке? — отетеріло спитала вона.

— Оте саме, — похнюпившись, гмукнула Тетянка. — Я теж не вірила, коли казали, що коноплі — це дерева. А воно от, росте собі, глянь, яке здоровенне вимахало. Богдан таки мав рацію — чортячий острів.

Однієї миті рослини розсунулися, і якась темна постать стрибнула на Ірку так швидко, що дівчинка шарахнулася вбік, не стримавши переляканого зойку.

Постать задоволено гмукнула й підійшла ближче. Це був аж ніяк не страшний бородатий очкарик богемного вигляду. З-під його яскравої жовто-зелено-червоної шапочки стирчали розкуйовджені патли, а між губами була затиснута саморобна сигаретка.

— Ви несправедливі, дорога Тетяно, зовсім несправедливі! Називайте цей острів чарівним, заклятим, навіть чудесним, але чортячим… Фе, мила моя! Ви ж не якась там дика селючка й навіть не примітивна городянка… Хто-хто, а вже ви мусите розуміти, що саме тут згаданий вами добродій ніяких особливих переваг не має і є всього лише рівним серед рівних, — він вийняв із рота сигаретку.

Нудотний димок поплив у повітрі, змушуючи Ірку гидливо зморщитися. Очкарик перевів свій погляд на неї:

— Ваші друзі, ні, дозвольте сказати — наші спільні друзі! — він обняв Тетянку за плечі, та дівчинка відразу ж його відсторонила, — багато розповідали про вас, дорога Ірино. Дозвольте відрекомендуватися, я Пилип! — Різким жестом, начебто щось відрубуючи, він простягнув Ірці долоню.

— Пилип? — перепитала Ірка, потискуючи пещену руку й зиркнувши на зарості конопель. — Пилип із конопель?

— О-о-о! — радісно вигукнув очкарик. — Пам’ятає! Вона мене пам’ятає! — Він підхопив Ірку під руку й потяг уздовж конопельних заростей. — Після стількох років майже повного забуття приходить людина — ну, нехай не зовсім людина — і впізнає! — Пилип зупинився, як укопаний, ривком змусивши зупинитися й Ірку. Смердюча сигарета випала в нього з рота, куточки губ плаксиво поповзли донизу. — Але ж був час, коли мене це не дивувало! — трагічним голосом мовив Пилип. — Подумаєш, упізнала. Таж мене всі знали! Ні, звісно, по Світовому Древу не пурхав, пронизуючи світи від верхнього до нижнього, небо й твердінь не стрясав, як дехто… — Він махнув рукою кудись убік, Ірці здалося — туди, де на круглій галявині перепліталися світні кола. — Але мав, хоч і камерну, зате справжню популярність! Я вискакував, звісно, «з конопель», — він показав на зелені зарості,— селюки лякалися, так само, як оце ви щойно. І всі розходились задоволені! Влився органічно в ідіоматику мови — ну, вислів такий, самі знаєте: «вискочив, мов Пилип із конопель». Я був упевнений: мене ніколи не забудуть! — Очкарик рішуче помахав пальцем… і знову поник. — І от — нові часи, нові герої. Забули! А якщо хто ще й пам’ятає Пилипа з конопель, то, вірите, — він роззирнувся й витягнув губи, лоскочучи Ірчине вухо гарячим шепотом із запахом дурману, — з дітьми кукурудзи плутають, безголові!

Пилип знову взяв Ірку під руку й потяг далі, оминаючи зарості рідних конопель.

— Та нічого! — бадьоро вигукнув він. — Спершу, звісно, впав у депресію, страждав, переживав. А потім пристосувався. Повністю змінив імідж. Пустив у хід деякі, як би це сказати, деякі побічні ефекти своєї первісної діяльності. До речі, не бажаєте? — Він спритно вихопив із задньої кишені джинсів важкий золотий портсигар і розкрив його. У тьмяному жовтому блиску акуратними рядочками лежали саморобні сигаретки, набиті дрібно порізаною сушеною травою.

Якусь мить Ірка тупо дивилася на портсигар, а потім до неї таки дійшло. Вона судорожно ковтнула й відсахнулася вбік.

— Ну-ну, навіщо ж так нервово реагувати! Не хочете, то й не треба, справа добровільна. Хоча я б рекомендував. Виключно для життєвого досвіду. Між іншим, товар добірний, це я вам як Пилип із конопель заявляю. Так ні? О, а я думав, що ви вже доросла… — розчаровано мовив він, скоса позираючи на Ірку.

Дівчинка холодно посміхнулась. На «слабо» дурепок купуй, таких, як Оксанка Веселко.

— То на чому ми зупинилися? — Пилип знову взяв Ірку під руку. — Наразі маю досить широку сферу впливу, й навіть, як би це сказати… — Він знову роззирнувся. Ірка ледь устигла відхилитися, відводячи вухо. — Щось на зразок особистих волхвів. Деякі з них, мої улюбленці, напередодні Сонцестояння приїжджають сюди до мене, у хортицькі коноплі. Зближаються з першоджерелом…

Вони нарешті обійшли конопельні зарості. Скраю конопельного гайка горіло багаттячко, а довкола нього компанія різновікових бороданів у таких самих, як у Пилипа, барвистих шапочках задумливо курила саморобні сигаретки. З магнітофона долинав ледь чутний регі. Трохи далі, мало не торкаючись щільної стіни конопель, було розбите наметове містечко.

— Ласкаво прошу й вас! — Пилип із конопель гостинно простяг руку до багаття. — Сподіваюся, не відмовитесь скласти нам компанію?

Ірка й Тетянка, яка йшла поруч, перезирнулись.

— Якщо можна, ми б хотіли спочатку на хвильку зайти до намету. Речі залишити й таке інше…

— Речі, звісно ж, речі! — скрикнув Пилип із конопель, відкидаючи полог одного з наметів. — А що стосується «такого іншого»… Повірте мені, одна затяжечка — і ви побачите і таке, й інше… Чекаємо на вас! — Полог упав, залишаючи дівчаток наодинці.

Ірка в знемозі звалилася на надувний матрац.

— Ну нічого собі! Оце так ускочили! Ти хоч розумієш, хто всі ці люди?

— Улюблені волхви цього… Пилипа з конопель… — Тетянка гидливо скривилася. — Здається, їх називають растаманами. А попросту кажучи, траву косять, косяки забивають і курять! У нас у художній школі одна дівчина була… Конкурси вигравала, її картини навіть на виставку до Нью-Йорка потрапили, їх там купили з ходу! Заробляти стала. Потім її до Італії на навчання запрошували, до Штатів. Мама її така горда була, щаслива… А дівчина на одній тусівці от із такими зустрілася… Раз косячок забила, другий… А потім на все забила, окрім тих косячків. Більше року пензля в руки не бере, усі запрошення пропали… — Тетянка похитала головою.

— Прямо всі підозри нашої класухи збуваються, я таки зв’язалася з наркотиками! Слухай, а може, змотаємося звідси? Мене он, теж умовляти почали.

Тетянка похитала головою:

— Ну ти ж не така дурна, щоб погоджуватися? А силою нас змусити… — вона лиховісно посміхнулася. — Ха, мені навіть хочеться, щоб вони спробували!

Дівчатка трохи помовчали.

— А відпочити треба! — урвавши сумну тишу, припечатала Тетянка. — І не під кущем, а в більш-менш нормальних умовах. — Дівчинка роззирнулася, оцінюючи щільні надувні матраци, розкладний столик, лампочку на батарейках. Раптом її обличчя стало стурбованим. — Стоп, а де Богдан? Він же тут залишався! Невже до багаття пішов, дурень?!

Зірвавшись із місця, Тетянка вилетіла з намету. Ірка вискочила слідом за нею.

Розділ 12

Конопляна спокуса

Растамани так і сиділи собі довкола багаття. Їхні очі раз по раз зблискували, а дурманний сірий димок плив над головами, переплітаючись із чорними димними язичками багаття.

Звідкись із тіні, ще густішої на кордоні світла, долинав переконливий оксамитовий голос Пилипа з конопель:

— Справжній чоловік має спробувати все! Саме цим він і відрізняється від хлопчака!

Пилип простяг Богданові відкритий золотий портсигар.

Хлопчак, здавалося б, і відсунувся вбік, скинувши руку в заперечному жесті, але в його рухах було помітне якесь вагання. Це побачила навіть Ірка, ну а досвідчений володар конопель, той узагалі все миттєво збагнув!

— Адже це нерозумно й навіть несправедливо! — натиск посилився, голос Пилипа линув, наче ріка, ваблячи за собою. — Усі кажуть — гидота, і ви, як маленький, повторюєте за ними! А де ж самостійність суджень? Де право на власну думку? Доросла, досвідчена людина ніколи не робить висновків, спираючись на чужі слова, вона спершу сама розбереться, а вже потім вирішить. Без підказок!

Рука Богдана здригнулася і, хоча й нерішуче, але все-таки потягнулась до портсигара.

— Ви мені по-справжньому подобаєтесь, парубче! — у захваті сказав Пилип. — Відразу видно незалежну людину!

За ним виросла темна тінь. Широко розмахнувшись, Тетянка врізала ногою прямо по золотому портсигарові. Яскраво зблиснувши у світлі багаття, він злетів у повітря, і самокрутки весело посипалися вниз, обдаючи всіх присутніх трав’яними крихтами.

— Косяк пролетів, — замислено поглядаючи на цигарку, що впала до його ніг, мовив сивий чолов’яга біля багаття й повільно затягся своєю самокруткою.

Вибитий Тетянкою портсигар кілька разів перекинувся в повітрі й повернувся прямо в долоню Пилипа з конопель.

— Що це за хуліганські витівки, люба Тетяно! — похитав головою Пилип. — Розумію: міське життя, перевтома, стреси! Чи не хочете заспокоїтись, відновити душевну рівновагу? — І він тицьнув відкритий портсигар Тетянці під носа.

Портсигар, як і раніше, був повний, цигарки так і лежали в ньому акуратними рядами.

Не звертаючи уваги на володаря конопель, Тетянка взяла руки в боки й гнівно нависла над Богданом, котрий сидів на землі.

— Як це розуміти? Від білявок фігієш, а тепер от вирішив узагалі із останніми мізками попрощатися?

— А чого ти мною увесь час командуєш? — підхопився на ноги Богдан. — Хто ти взагалі така, щоб мені наказувати?

— Правильно, хлопче, покажи їй! — негайно втрутився Пилип. — Справжній чоловік не має дозволяти…

Тетянка повільно озирнулась до нього. На її крейдяному обличчі криваво червонів рот і лиховісними болотяними вогнями палали очі. Тетянчине волосся утворило світлий ореол, на ньому затанцювали зелені іскорки. Раптовий подув лютого крижаного вітру вдарив володаря конопель по обличчю, а стебла конопель пригнулися до землі.

Пилип заспокійливо звів долоні:

— Усе, усе! Зрозумів — у вас суто приватна розмова! Зникаю, залишаю вас на самоті, приємної ночі, почувайте себе як удома… — він обережно позадкував, аж доки не вперся спиною в рідні коноплі.

Стебла розсунулись, пропускаючи хазяїна, і Пилип із конопель розчинився в нетрях конопляного гаю.

Вітер ущух, волосся впало Тетянці на плечі, і лише вогонь в очах не згасав. Вона розлючено витріщилася на Богдана:

— І він іще питає, чого я командую! Бо сам ти ніякий! Тобою якщо не командувати — то ти вуха порозвішуєш і за кожною сволотою з конопель потягнешся!

Хлопчак відповів їй таким самим розлюченим поглядом:

— Зате ти в нас найрозумніша, найголовніша! Усе ти знаєш: і як Ірці перевертнем стати, і як із бізнесменів більший гонорар збити. Така вже крута! А я, виходить, повний ідіот? І Ірку в цьому переконала! А коли вам здухач потрібен, то відразу: «Богдане, допоможи!». А як не потрібен — усе: «Богдане, ти ніякий, простий, звичайний!». Ви ж із Іркою мене взагалі за ідіота маєте! Ти гидоту всіляку говориш, а Ірка мені повсякчас очі відводить!

— А я тут до чого? — пробелькотіла Ірка.

Але Богдан її не чув, він дивився тільки на Тетянку й репетував:

— Навіть гроші, які на моєму власному рахунку лежать, я без твого дозволу взяти не можу! Я батькові машину хотів купити, щоб він по дві години на роботу не добирався! Так ні, не можна, велика бізнес-відьма Тетянка не дозволяє! Відсотки, бачте! А я батька поберегти хочу! Він же тепер зі мною не розмовляє!

— Через те, що ти йому машину не купив? — ошелешена Богдановим натиском й останньою заявою, зойкнула Тетянка.

— Дурепа! Через пиво! Почув, що від мене пивом тягне!

— Що? — завелась Тетянка. — Спочатку пиво, тепер наркота, ти що, зовсім недо…

— Так, я недоумок! — загорлав у відповідь Богдан. — Повний кретин! Бо про вас думаю! Коли ви мене в майоровій квартирі кинули, а самі вовкулак рятувати полетіли, я з холодильника весь запас цієї гидоти видудлив! Мерзенної, гіркої, бридкої! Пив! Просто щоб заснути! Щоб здухачем стати й вас урятувати!! Примчав, козел! А ти мені? — Він манірно склав губи в трубочку й, передражнюючи Тетянку, мовив: — Чого приперся?.. Без тебе впораємось… Вали звідси… От я й звалив! А потім ледь не здох! Майор, коли до себе повернувся, годину мені шлунок промивав! Мене три дні хитало! А ви… — Безнадійно махнувши рукою, хлопчак круто розвернувся й побіг геть від багаття, у морок.

— Богдане! — крикнула Ірка, кидаючись за ним. — Куди ти? Стій! Ну що за дурниці?!

Попереду мигтіла темна тінь і гупали черевики. Ірка спробувала бігти швидше, але перечепилася об якесь корінняччя й упала.

— Богдане, повернися! — крикнула вона в темряву.

Відповіді не було. Гупання черевиків стихло десь удалині.

Дівча повернулося до багаття.

— Я ж кажу — недоумок, — з нервовим смішком мовила Тетянка й опустила очі.— Чого це він раптом? Усе начебто нормально було…

— Нормально? І це ти називаєш нормально? — розлючено загарчала Ірка. — Ти постійно до нього прискіпуєшся! Я тобі сто разів казала: припини, а ти все прискіпуєшся й прискіпуєшся! То Богдан тобі тупий, то…

— А він до мене не прискіпується? То зад у мене товстий, то на паркані він мене залишити хотів…

— Але ж не залишив! А от ти його там, у майора, кинула! Ти ж його запросто приспати могла! І йому б не довелося труїтися!

— Ти теж могла!

Ірка знітилася. Кивнула.

— І я могла. Поспішала, сваритись із тобою не захотіла, гадала, що без нього впораємось. А Богдан за нас переживав. Усе зробив, щоб урятувати!.. А ми його образили, — похнюпивши голову, дівча посунуло до намету.

Ірка зникла за пологом, а за хвилину повернулась, тримаючи швабру під пахвою.

— Ти куди?

— У дечому Богдан має рацію, — сказала вона. — Це він, коли спить, — то дуже крутий, а коли не спить, — звичайний собі хлопчисько. А тут зараз звичайним не місце. — Вона скочила на швабру й помчала над землею, уважно дослухаючись і приглядаючись до темряви.

За мить Тетянка її наздогнала.

Розділ 13

Скарбів не пропонувати!

— Ото пишний молодий панич! — літній сивовусий дядько, зовсім як Тетянка взявши руки в боки й широко розставивши лікті, стояв поперек стежки.

Богдан міг заприсягнутись, що ще мить тому там нікого не було.

— Ніякий я не панич! — буркнув хлопчак.

Розмовляти йому не хотілося, та й дядько виглядав якось надто підозріло: напіводягнений, у самих темних широких штанях та смушковій шапці на голові. По широкій дузі Богдан рушив в обхід незнайомця, котрий став йому поперек дороги.

Аж раптом хлопчикові на плече впала важка рука, притискаючи його до землі. Дядько, котрий ще мить тому стояв посеред стежки, тепер нависав над Богданом. Хлопчак бачив, як туго сплітаються м’язи в нього на грудях і на руках. Старий був справжнісіньким тобі культуристом.

— Може, й не панич, а може, й панич! — засумнівався сивовусий, зазираючи Богданові в обличчя. — Панич, певно б, уже в штани наробив, гуляючи тут сам-самісінький, та ще у ніч Сонцестояння. То що, хлопче, як штани, сухі?

— Не ваша справа, — огризнувся Богдан. — Плече пустіть, ну!

— Ще не запріг, а вже нукає — невже панич! — Пальці стислися, наче лещата.

Плече пронизало болем, а з очей ледь не бризнули сльози.

Звісно, без зброї — це не його, йому б зараз меч, але меч залишився в наметі, а напіводягнений дядько був тут, і треба якось викручуватись, бо невідомо, чим така зустріч на темній стежці може закінчитись. Богдан почав діяти. Як учили. Дядькові ребром долоні по зап’ястку, різко смикнути плечем, звільнитися, схопити супротивника за великий палець…

Не вийшло. Дядько легко змінив стійку, підлаштовуючись під Богданові рухи, але плеча не випустив і пальця свого врятував. А потім голосно розреготався:

— Ні, який же ти панич! Ти справжній козак! Такий і чорта не злякається! — сивовусий розтис пальці, але миттю дружньо обійняв Богдана за плечі, струснув і знову відпустив. — Ех, подобаються мені хоробрі хлопці! — Тепер дядько аж випромінював дружелюбність.

Богдан набурмошено посміхнувся. Сьогодні на цьому острові він усім подобався. Майже кожному зустрічному. Мабуть, краще йому з цими зустрічними й залишитись. А не нав’язувати дівчаткам своє товариство, якщо вже воно їм так не до смаку. Особливо Тетянці.

— Хлопче! — одним махом зірвавши із себе шапку, сивовусий хляпнув її собі під ноги, показавши голений череп із оселедцем. — Якщо вже ти мене не злякався, буде тобі за це нагорода! Слухай, хлопче! — Знову схопивши Богдана за плече, він майже потяг Богдана за собою по стежці.— Байку тобі розповім, як є правдиву! Давно те було! Ходили ми з братчиками-козаками на Чорний шлях, та під самий Перекоп, татарву поскубати! Били їх, нехристів, за віру православну й здобули на тому неабиякий скарб, та повезли собі додому! Але погналася за нами клята татарва, день за днем гнала: через степ та через Дніпро. І вирішили тоді братчики скарб тут закопати, аби не дістався клятим! — Дядько спинився, притишив голос і по-змовницьки роззирнувся навсібіч. — Закопали-заговорили, на п’ять смертних голів та на довгі сто років! І жереб між собою кинули, і випав той жереб на мене! Схопили мене хлопці, Слово міцне наклали, аби сидів я при тому скарбі під землею і його стеріг! Аж доки не знайдеться безстрашний парубок, справжній козак… — Дядько важко зітхнув і почав тягти Богдана далі. — От я й виходжу кожні сто років на Сонцестояння, шукаю… Три рази виходив, усе марно. А на четвертий тебе ось знайшов! Не перевелися ще лицарі!

— Прямо як у казці: один раз не злякався — і відразу ж тримай мішок золота. У житті так красиво не буває! — Богдан позадкував, із підозрою поглядаючи на старого козака. Ох, щось він мудрує, виповзень підземний!

— Не віриш? Чи злякався мене? Не такий уже ти й відважний, як ото мені спочатку здалося! — зневажливо гмукнув сивовусий. — Сам дивись, хлопче! Підеш зі мною — твій скарб буде, та й мені з того користь — служба моя закінчиться, і я нагору повернуся. Скучив я під землею, на волю хочу! Не підеш — я наступні сто років під землею просиджу, а потім знову сміливця шукатиму. А ти все життя лікті кусати будеш, що проґавив своє щастя.

Богдан замислився. Справжній козацький скарб! На мить він уявив собі кадр із фільму про Алі-бабу. Таця із золотими монетами, золоті глечики, коштовності! Самоцвіти! Та про людину, котра таке знайде, навіть Тетянка не наважиться сказати — ніякий! А зброя? Криві татарські шаблі, тонесенько сплетені кольчуги! Для турнірів і рольових ігор обладунки самому доводиться робити, а тут такий скарб! Hi-і, такої можливості не можна втрачати! А ризик…

— Чи, може, тобі, хлопче, не веліли із чужими дядьками базікати? — глузливо спитав сивовусий, і це стало останньою краплею.

— Усі, хто може мені наказувати, далеко, — Богдан глянув туди, де лишився намет і дівчатка, й рішуче закрокував стежкою.

— От і добре! — швидко пробелькотів сивовусий і, обігнавши Богдана, пішов попереду.

Гай закінчився, стежка вивела їх на зарослий сухою травою й осінніми квітами справжній шматок степу. Вони пішли, здіймаючи ногами невеличку куряву. Земля рухалась. Здіймалася й опадала, неначе під тонким шаром грунту гуляли справжні морські хвилі. Далеко попереду замайорів високий курган, а на його верхівці…

— Хто це? — застиг Богдан, розглядаючи грізного золотого вершника, котрий сидів на срібному коні.

— Та насправді ніхто, зовсім ніхто, — із поспіхом, що зовсім не пасував його суворому вигляду, забелькотів сивовусий. — Не дивись ти на нього, хлопче! От чортяка, щоб його в пеклі вилами під бік! — Дядько із осудом похитав головою, побачивши, як золотий вершник раптом зник і знову з’явився, уже в іншому місці.— Ходити шукати йому ліньки, то він собі таку подобу вигадав, і приманює! Ходімо, хлопче, швиденько!

Вони знову рушили вперед. Богдан здригнувся. Десь зовсім поруч, біля самісіньких його ніг земля раптом розійшлася, відкриваючи бездонний колодязь, і гучний голос важко й заздрісно зітхнув:

— А в нього хлопець є…

— Є, але тільки для себе! — не озираючись, на ходу відказав сивовусий. — Сам дістань, а чужого не займай!

Він пришвидшив ходу й майже побіг, квапливо проскакуючи повз кургани й провалля, що з’являлися під ногами.

— Хто вони такі? — мимохіть тримаючись ближче до свого провідника, спитав Богдан.

Дядько помовчав і, нарешті, неохоче відповів:

— Та за чотириста років чимало скарбів на Хортиці позакопувано! Ну все, ми нарешті прийшли, — він зітхнув із неприхованим полегшенням, а потім чимдуж тупнув ногою.

Земля попливла, немов вода, розпадаючись на дві частини. Перед Богданом постали круті, майже вертикальні сходи, складені з необробленого каміння.

— Ну що, хлопче, будемо мінятись — ти зі скарбом, я на волю? — хитро примружившись, спитав козак. — Спускайся, там твоя частка!

— Ти перший іди! — швидко сказав Богдан, на всяк випадок відступаючи подалі від кам’яних сходинок.

Дядько похитав головою:

— А ти все-таки боїшся, хлопче! Уже й не знаю, чи віддавати тобі лицарські скарби! — скоса поглядаючи на Богдана, мовив сивовусий.

— Не хочеш — то й не треба, до конкурентів піду, може, вони не такі перебірливі,— знизав плечима Богдан і зробив крок убік.

— От відразу ти мені приглянувся! — похитав голеною головою сивовусий. — І відвага, і розум, все при тобі! Хай буде по-твоєму! Ходи за мною, тільки не відставай!

Дядько ступив на першу сходинку, і сходи, що спускалися в земне черево, засвітились слабким, тьмяним світлом, неначе від сотень гнилушок.

Хлопчак хвилину повагався й обережно рушив слідом.

Круті сходи спускалися все нижче й нижче. Нарешті Богдан спинився на останній. Високо над головою чорнів нерівний квадрат сходового колодязя, немов кришкою, накритий темним шматком неба. Біля ніг з’явилася маленька — людина могла тільки сісти — викопана в землі комора. У глибині цієї земляної комори Богдан побачив стару, розсохлу скриню й розколотий глиняний горщик. У скалках насипом лежало щось дрібне, кругле, тьмяне…

— Ну ось, усе як обіцяв! Бери, хлопче! — широким жестом — мов, гуляй, душа! — сивовусий махнув на горщик зі скринею.

Бочком, не зводячи очей зі свого благодійника, Богдан спустив одну ногу зі сходинки й підчепив кришку скрині… Обсипаючись гнилою дерев’яною потертю, кришка піднялася. До самого верху скриня була заповнена старими сідлами зі срібними заклепками й поношеними татарськими лисими малахаями… Згори гордо лежав розшитий бляшками пояс і старий поношений халат:

— І це — скарб? Ви що, його стерегли?

— А що таке? Справний скарб! — образився сивовусий. — Та якби не гналася за нами татарва, ми б цю скриню до ярмарку довезли, а потім би цілий тиждень гуляли! А на гроші можна хутір справний купити!

— Ага, чотириста років тому! А зараз мені що з ним робити, у краєзнавчий музей здати? — Богдан нахилився, набираючи в жменю старовинні мідні монетки…

— А що хочеш, те й роби, хлопче, мені-то тепер що! — І, скориставшись тим, що Богдан нахилився, сивовусий кинувся до сходів. — Скарб узяв, то з ним і залишайся, а я на волю!

Він мчав нагору, до темного квадратика неба, що здавався таким близьким. А Богдан із жахом побачив, як земля починає повільно сходитись між ним і сивовусим утікачем, назавжди замуровуючи хлопчака в собі.

— Стій! — закричав Богдан, кидаючись у напіввідчинений прохід. Земляні шари відразу ж заворушилися, лягли одне на одного, перекриваючи шлях і залишаючи лише крихітний отвір, в якому на мить промайнула спина сивовусого… і зникла. Охоронець скарбу вибрався на поверхню. Отвір обернувся на тоненьку дірочку й ось-ось узагалі мав зникнути. Затхле, важке повітря не йшло в легені, каменем застрягаючи в грудях. Богдан усім тілом ударився об стіну… Але земля навіть не поворухнулася.

— Ні-і! — припавши губами до отвору, у відчайдушній безнадії закричав Богдан, хоча й розумів, що його ніхто не почує, що ніхто не відгукнеться…

Раптом земляна стіна злетіла вгору, закидавши Богдана грудками. Важке тіло сивовусого з льоту гепнулося на потрісканий горщик, розтрощивши його на дрібний пил. Богдан підвів голову. На тлі темного квадрата неба, осідлавши швабри, літали дві вершниці.

— Дівчатка, я тут! — радісно закричав він, кидаючись до сходів.

Але міцна, жилава рука схопила його за щиколотку, зваливши на сходи:

— Куди? — прохрипів сивовусий, тягнучи хлопчака за ногу до себе, в земні надра.

— Відпусти! — відчайдушно закричав Богдан, щосили чіпляючись пальцями за коріння, яке стирчало зі стін. — Ти мене надурив!

— А неправда твоя, хлопче! — похитав чубом сивовусий. — Казав, що скарб твій буде, а що ти з ним звідси підеш, угоди не було! Моя варта закінчилась, якщо ти скарб узяв, мені на зміну прийшов! Мені йти, тобі залишатись!

— Не брав я нічого! — закричав Богдан і заїхав козака вільною ногою…

— Еть! — немовби поперхнулись позаду.

Хватка на щиколотці стала слабшою. Навіть не намагаючись встати, Богдан рачки кинувся нагору…

— Позаду! — долинув згори переляканий голос Тетянки, і прямісінько перед Богдановим носом на сходи, дзенькнувши, упав його власний меч.

Останньої миті відчувши спиною, як розсікається повітря, хлопчак озирнувся.

Лезо зблиснуло просто в нього над головою. Богдан виставив назустріч свій меч. Сталь брязнула об сталь.

— Нічого! — заревів сивовусий, і крива шабля запурхала в його руці, намагаючись дістати хлопчака, котрий вивертався. — Для заміни ти й мертвий згодишся!

Тупий меч міг лише відбивати удари козацької шаблі. Але Богдан розумів, що довго так не витримає. Незважаючи на те, що цей сивовусий козарлюга сто років байдики бив, він був професіоналом, кращим за будь-кого з майстрів клубу історичного фехтування. Плече Богдана немов облизав крижаний язик… Болю майже не було, хлопчак тільки побачив, як на кам’яні сходи скрапує його кров.

— Молися, хлопче! — закричав козак, змахуючи шаблею для останнього удару.

Бах! Бах-бах! Згори впали влучно кинуті камені, б’ючи сивовусого по голові й плечам. Охоронець скарбу спинився, прикриваючись руками. Богдан ударив тупим мечем, немов заступом, йому в груди. Дядька змело зі сходів. Богдан побіг нагору.

Квадрат виходу був уже зовсім близько, коли він знову почув за спиною важке дихання й зрозумів, що завзятий сивовусий вкотре його наздоганяє. Але тут повітря застогнало, знайомі руки схопили хлопчака й потягли нагору, протягнувши пикою по нерівних кам’яних сходинках. На мить Богдан завис між двома швабрами, немов білизна на просушці, а потім його обережно опустили поруч із отвором у землі.

— Не хочу! — завило звідти, і Богдан устиг побачити, як земля невблаганно змикається довкола сивовусого, котрий розпластався на кам’яних сходах. Рука із затиснутою шаблею ще якийсь час стирчала над землею, а потім почала повільно поринати. Ось залишився тільки клинок, ось його половинка, ось уже сам лише кінчик… А ось і його вже катма. Земля пішла колами, неначе вода від каменя, що в неї упав, і стала твердою.

— На сто років, — тихо прошепотів Богдан. — Через горщик мідного дріб’язку й скриню поношеного татарського мотлоху.

— І ти б там замість нього сидів ці сто років! А потім що? Теж би тут шастав, шукав собі іншого дурня замість себе? А ще кажеш, я — не недоумок! — схлипуючи, Тетянка перев’язувала хусткою кривавий поріз на Богдановому плечі.— Навіщо ти з ним пішов? З ним же треба добровільно піти, інакше в нього й влади над тобою немає…

— А як ти здогадалася мій меч прихопити? — спитав Богдан.

Тетянка знітилася, ховаючи зарюмсані очі:

— Та вигадали собі дурницю, що здухач ти крутий, а так узагалі найзвичайнісінький! Фігня! Думаєш, я не бачила, як ви в клубі на ваших турнірах рубаєтесь? І як ти виграєш?

— Ти що, на мене дивитись приходила?

— Дуже воно мені треба, на тебе дивитись! — пирхнула Тетянка. — Я так, просто випадково мимо проходила!

— Ну й мені теж не треба, щоб ти на мене дивилась. Можеш більше мимо не проходити!

— Я вже давно хочу це зробити! — майже простогнала Ірка. Вона підлетіла на своїй швабрі, схопила Богдана й Тетянку за комірці й безжалісно затермосила, примовляючи: — Якщо ви негайно не припините свій скандал, я вас на фіг у Дніпро кину й утоплю раз і назавжди! Ну й набридли ж ви мені!

Вони йшли до конопляного гаю, туди, де залишився їхній намет. Біля багаття нікого не було — схоже, з Пилипових волхвів уже було досить і вони повлягалися спати.

— Ой, який гарний панич і які гарнесенькі панночки! — лагідно проспівав чоловічий голос. Високий хлопець у червоному жупані визирнув зі щілини в земляному пагорбі.— А ви здогадайтеся, що є в цьому пагорбі?

— Нам нічого не треба! — похмуро буркнула Тетянка, і друзі поспішили до намету.

Похитуючись, Богдан дошкандибав до свого матраца й упав на нього, не роздягаючись.

— Бідолаха, заснув раніше, ніж ліг, — Тетянка потягла через голову светр.

Полог намету раптово відсунувся — досередини залізла чорновуса голова й повела лукавими темними очима:

— Ой, панночки, любоньки, а хочете знати, де заховано скарб? Та що ж я питаю, хто ж цього не хоче!

— Ми, ми не хочемо! — загарчавши не згірш за Ірку, Тетянка розвернулася й обома руками випхала голову геть.

— От який настирний, прямо як торгівельні агенти, котрі ото по офісах лазять! Узагалі слів не розуміє!

— А знаєш, по-моєму, це інший, — невпевнено мовила Ірка.

— Той чи інший, мені все одно, я спати хочу! Теж мені, острів скарбів! Острів чудовиськ! — Тетянка пірнула під ковдру й погасила лампу.

Якийсь час усе було тихо, тільки за стіною намету тупцяли чиїсь обережні кроки.

Полог непевно посмикали, а потім знову відсунули.

— Я, звісно, вибачаюсь… — забелькотіла біля входу темна тінь. — Тільки чи можна спати, коли трапилась така нагода стати багатим!

Застогнавши так, що стогін більше нагадував ревіння ведмедя, Тетянка увімкнула лампу й з усієї сили пожбурила пластиковим кухлем у ще одну вусату пику.

Досадливо крекнувши, пика щезла.

Дівча підхопилося, швидко написало щось на папірцеві, вилетіло назовні й прикріпило його на намет. А потім повернулося назад і впало на матрац. За мить воно вже рівно сопіло.

Ірка прислухалась. За стінами намету, як і раніше, тупцяли кроки. Часом вони завмирали біля входу й, постоявши, рушали далі. Полог більше ніхто не смикав.

Не витримавши, Ірка взяла ліхтарик і вибралась назовні. Темні постаті шастали туди-сюди. З’являлись то яскравий жупан, то сині шаровари. Вони зупинялися біля входу, пробігали очима по папірцеві й, розчаровано зітхнувши, прямували далі, до сусідніх наметів.

Ірка посвітила ліхтариком на аркуш.

Кругла пика з довгими вусами й козацьким чубом була перекреслена хрест-навхрест, а знизу великими буквами написано: «Скарбів не пропонувати!».

Розділ 14

Зустрінемось у вівтарі

— Отже, кажеш, світиться й притягує? — задоволена Тетянка, швидко, наче білка, гризучи черствий учорашній рогалик, взула кросівки.

Вона закинула за плече зібраний рюкзак, вилізла з намету й, глянувши на годинника, присвиснула:

— Ну й заспалися ми після вчорашнього! Треба рухатись!

— Прощатись будемо? — спитала Ірка, із сумнівом поглядаючи на нерухомі зарості конопель. Спілкуватися з Пилипом їй не хотілося, але, може, варто було подякувати за намет?

— Якщо я з ним попрощаюся, то раз і назавжди! — із погрозою в голосі відповіла Тетянка. — Хай краще сам подякує, що ми всі його коноплі не витолочили!

Із заростей долинуло тихе зітхання.

— Показуй, де твоя галявина? — Тетянка рішуче закрокувала стежкою.

Ірка обігнала подругу й пішла попереду. Богдан ішов останнім.

При денному світлі острів здавався найзвичайнісіньким. Напівліс-напівпарк, гарний, хоч і трохи засмічений. І табличка, до якої їх вивела стежка, теж була звичайною бляшаною табличкою. Кілька слів про знайдене археологами й відновлене давнє святилище, а ще прохання не смітити там, де молилися пращури.

Друзі вийшли на галявину й перед ними, нарешті, постало давнє святилище, яке вони раніше бачили тільки на малюнках. Необроблені низькі камені «вісімки» й «бублика» були складені в ідеально рівні, неначе циркулем накреслені, кільця. Над обома колами «вісімки» височіли грубі кам’яні стели.

«Бублик» був на протилежному боці галявини. Розірваний бік кільця служив проходом до малого кам’яного кола в центрі, теж обрамленого гострими вертикальними каменями.

— Мабуть, вівтар, — невпевнено припустила Тетянка, увіходячи в середину кільця.

— А той, другий, тоді що? — Богдан кивнув на ще один, бічний вівтар, вписаний прямо в кладку «надкушеного бублика». — Він, між іншим, більший за центральний. І стел у нього не дві, а цілих п’ять! А Ірчина бабуся його чомусь не намалювала.

Ірка знизала плечима:

— Навіть не знаю. Ось тільки п’ять — це число давніх богинь, жіночої магії. Може, це святилище на двох? — невпевнено припустило дівча. — У центрі кільця — вівтар бога, а збоку — богині?

— Ага, він — неначе увесь центровий, а вона, — неначе осторонь, от тільки насправді вона — удвічі крутіша за нього. Цікаво, що саме твоїй бабусі не подобалось: що богинею злегковажили, чи, навпаки, те, що її вівтар більший? — спитала Тетянка. Вона уважно глянула на малі кам’яні кола й стели, розкидані між «вісімкою» й «бубликом» із двома вівтарями. — А ось ці, маленькі, що стоять так самотньо, чиї тоді вони? Іще якихось богів, дрібніших? Тоді тут не святилище, тут цілий гуртожиток виходить!

— Може, годі у їхніх заплутаних стосунках розбиратись? Час ми знаємо, місце знайшли, а тепер що робити? — буркнув Богдан.

Ірка витягла з рюкзака пляшку й замислено сьорбнула крижаної хортицької води… В очах знову потемніло… А коли зір повернувся, дівчинка зрозуміла, що чаклунське життя острова насправді нікуди не зникло. Шерех вітру в деревах, що оточували галявину, зливався з тихим хропінням: майже на кожній гілці хтось відсипався — звісно, ніч Сонцестояння. Трава й кущі ворушилися — може, то запізнілий їжачок пробирався… А може, і не їжачок. Не схожий на їжачка, ну зовсім не схожий!

Але головне — святилище! Ірка прислухалась, а потім підвела голову, вдивляючись у блакитне коло неба над галявиною. Те, що жило тут… Воно було скрізь. Марило під землею й водночас дивилося на свій храм із далеких небес. Воно тихо спало в кожному камені, у кожній кам’яній стелі й водночас перебувало в безкінечній далечині, звідки сюди ніколи не дістатися. Але зараз, тут, воно немовби прокинулось, відчувши Ірчину присутність, і жадібно потяглося їй назустріч…

— Що робити? — хрипло, неначе вода миттю застудила їй горло, перепитала Ірка. — Яка ж я все-таки дурепа! Адже майор натякав мені! — Вона здригнулась. — Ні, не натякав! Він думав, що я… знаю! Думав, що я можу!.. Вони всі так думали! — Дівча глянуло на друзів блискучими розгубленими очима. — Вовкулаки весь час казали, що таке відбувалося в давні часи! Рудий іще питав, чи є в мене кандидатура!.. Ви самі подумайте, що робилось у прадавні часи в таких от святилищах!

— «Страшна жертва», — Тетянка процитувала той давній текст, що допоміг їм знайти місце. — Жертвопринесення! Майор сказав, що так і почалася історія перевертнів. Так, значить, задля того, аби ти змогла нормально перевтілитися, треба пролити кров? — Її очі сповнились жахом. — Людську? — тремтячим голосом спитала дівчинка. — Не може бути!

— А ти послухай, чого воно хоче! — Ірка простягнула подрузі пляшку.

Тетянка сьорбнула… І раптом аж підскочила, немовби невисока жорстка трава обпекла їй п’яти. Схопивши Ірку за руку, вона злякано потягла її геть:

— Тобі не можна тут залишатися! Те, що там, під камінням… Воно жорстоке! Зле!

Ірка звільнилася, похитала головою й сміливо рушила між застиглими, наче вартові, кам’яними стелами.

— Ні, воно не зле. Воно в нас сильне, шляхетне, справедливе. Навіть добре, — уїдливо сказала вона. — Але це за своїми, давніми законами. Воно просто не розуміє, чому криваві жертви — це погано. Жертви поганим, злим богам — ось що погано, а жертви йому — добре! Адже воно гарне, справедливе й так далі. Воно вважає, що жертви взагалі радіти повинні, адже вони йому допомагають, — Ірка кивнула на вівтар, — а значить, допомагають людям! — Дівча скривилося. — Знаєте, мені його навіть шкода. Це ж як треба поринути в себе й не помічати навколишнього світу, щоб за стільки тисяч років так нічого й не навчитись, нічого не зрозуміти й абсолютно не змінитися! — Вона презирливо пирхнула, круто розвернулась до вівтарів спиною й закрокувала геть від круглої галявини з кам’яними кільцями.

— Ми що, ідемо? — перепитала Тетянка, нерішуче озираючись на святилище.

— Їдемо! — відрізала Ірка. — Як-небудь обійдуся! Без усіляких… відсталих!

— Ірко, стривай! Що значить «обійдуся»? — не чекала такого несподіваного повороту Тетянка й кинулась за подругою. — Адже ти не можеш так далі жити: і не собакою, і не людиною, і не перевертнем, і не відьмою…

— А жертву я по-твоєму принести можу? — очима, що звузились від гніву, зиркнула Ірка на кам’яні кола. — Кого різати будемо? Тебе? Його? — Вона кивнула на Богдана. — Чи туриста на пляжі зловимо?

Тетянка теж безнадійно глянула на давнє святилище.

— Я розумію, задарма ніхто працювати не стане, — забелькотіла вона. — Слухай, а грошима воно не візьме? А то туристи всі потікали, відчули, певно… — відьмочка криво посміхнулась.

— Не всі,— сказав Богдан. — Он іде хтось. — Він швидко потягнув дівчаток у гущавину дерев, що оточували галявину.

І дуже вчасно. Ще мить — і на стежці з’явилися дві добре знайомі постаті. Майор і Рудий повільно пройшли між кам’яними колами. Час від часу вони притупували черевиками по землі, немовби випробовуючи галявину на міцність, і навіть намагалися розхитати кам’яні стели.

— Здається, порядок! — нарешті задоволено повідомив майор. — Усе стоїть намертво, ніде нічого на спину не впаде!

— А чого, непогано б парочку пернатих такою камінюкою в землю вчавити, — посміхнувся Рудий.

— Тут уже вони скорше тебе вчавлять, їм це простіше, — буркнув Ментівський Вовкулака. — Усе-таки літають і можуть згори вдарити.

— Щоб ударити, доведеться спуститись, — заперечив Рудий. — А тут уже й стрибка вистачить, щоб до горлянки дістатись!

— Виходить, усе-таки стрілка, — прошепотіла Тетянка Ірці на вухо. — Битися зібрались!

— Порвем, не сумнівайся, командире! — продовжував виступати Рудий на галявині.— Нам із хлопцями ці пучки пір’я взагалі на один зуб! Чого ти так хвилюєшся, не розумію?

— Те, що соколи — ідіоти, це нормально. Скільки там тієї пташиної голівки, туди нормальні мізки не помістяться, — поступово підвищуючи голос, відказав майор. — Але чого ж ви в мене такі безмозкі? — гаркнув він. — Не розуміє він, бачте! А те, що сьогодні рід вовкулак скорше за все обірветься, це ти розумієш? Соколів ми порвем! Порвемо, звісно!..

Згори долинуло обурене пташине клекотіння. Над галявиною виписував кола величезний сокіл.

Ірка обережно визирнула з гілля, придивилась… Політ сокола повторював обриси кам’яної вісімки.

— Ні, ну ти тільки поглянь на цих мерзотників! Наглядають за нами, щоб ми тут якусь міну не заклали, — злісно пробурчав майор і, задерши голову, загорланив у блакитні небеса: — Порвемо, порвемо, навіть не надійтеся! — Він стишив голос і втомлено, безнадійно додав: — От тільки й вони нас — теж! Їх же вдвічі, якщо не втричі більше! Нікого до ранку не залишиться: ані вовків, ані соколів. Тільки наші трупи і, звісно, вона, красуня. Ну, може, ще й ти, Рудий, разом із нею, якщо сильно пощастить.

— Аби тільки не Кречет! — здавалося, ці слова вирвались у молодого вовкулаки з найглибшого закутка душі.

Командир зацікавлено на нього зиркнув.

— Виходить, ти готовий усіх своїх братів покласти? Заради якоїсь баби?

— Вона не баба! — у Рудого навіть волосся на потилиці стало дибки. — Вона найпрекрасніша! Вона моя наречена! А Кречет украв її, відбив! — Молодий вовкулака заметушився по галявині наче божевільний.

Діти, котрі сховалися в кущах, здивовано перезирнулися. Тетянка беззвучно роззявляла рота, немов риба, що її витягли з води.

— «Вона» — це не територія?! «Вона» — це жінка?! Вони набили стрілку через наречену? Що там іще за Гелена Прекрасна й Троянська війна? — нарешті видихнула Тетянка. — Цього не може бути! У наш час? Ну хай тут у святилищі все давнє й ненормальне! Але ж вовкулаки в нас сучасні, он як на бабки розкручувати вміють! І чому майор це дозволяє?

Схоже, це питання зацікавило й Рудого. Спідлоба позираючи на командира, молодий вовкулака спитав:

— То чого ж ти не заборониш, дядьку? Чому ти сам ідеш у бій та ще й решту ведеш?

— А тому, щеня, що сьогодні сокіл у вовкулаки безкарно викраде наречену, а завтра й наші території під крило взяти захоче! І підуть чутки, що зуби в нас сточилися… — Ментівський Вовкулака здригнувся, неначе збираючись висловити найстрашніше припущення, насторожено роззирнувся навсібіч і майже прошепотів: — А там, дивись, і жаби зі зміями вже тут як тут — за своєю часткою приповзли!

— Ще й не конкуренти — жаби, — презирливо пирхнув Рудий.

Майор глянув на нього, як на розумово відсталого:

— Іноді мені здається, що ти не нашого роду! У нашому роді таких тупих щенят не могло бути. Ти взагалі хоч розумієш, на кого хвіст піднімаєш? Та краще три соколині зграї, ніж одна-єдина змія-перевертень або, крий Боже, жаба! Як не прикро це визнавати, але із соколами ми однакові! Їхні й наші пращури отримали свою силу тут, біля цих каменів! Ми навчилися обертатись на вовків, а вони — на птахів! — продовжував лютувати майор. — А змії із жабами навпаки! Вони і є змії із жабами, що вміють обертатися на людей! І шляхи в них інші, не наші! Вони в чесну бійку не полізуть, вони весь час викручуються, комбінації в них хитрі, куди там ЦРУ… Ось тобі найвідоміший приклад, як вони заслали свою зелену жабу в царську родину! А вона й почала! Спочатку двох старших спадкоємців перед царем підставила. А потім і ще більше — союз монаршого дому з дворянством і купецтвом розвалила. — Вовкулака почав загинати пальці.— А сама тим часом разом зі спільниками царя потихеньку труїла — то короваєм, то сорочкою, змоченою в отруті. А все, придворне боярство на галюциногени підсадила: їм, бідолахам, то винні озера ввижалися, то обгризені лебедині кісточки оживали. А чоловіка свого взагалі підкаблучником зробила — у жаб’ячої отрути особливі випари, і мужики від них просто чманіють! Одне тільки щастя, перестаралась: цей кретин, тобто її чоловік, у такий сексуальний раж увійшов, що захотів її постійно в людській подобизні мати. От і знищив жаб’ячу шкірку, тут уся хитра комбінація й накрилася. Випадок урятувала людську цивілізацію! Та що я тобі розказую, чи ти змалку казок не читав?

Ірка, яка дуже уважно слухала цю розповідь, раптом із розумінням кивнула, немов і справді чудово розуміла, що саме мав на увазі Ментівський Вовкулака.

— Це він про що? — здивовано спитала Тетянка.

— Про Царівну-жабу, — відповіла Ірка. — Я так і знала, що в цій історії щось нечисте!

— А вона б потім і чоловіка свого загризла, — похмуро додав майор. — Зуби в жаб-перевертнів — ого-го, і протиотрути від них немає!

Ірка мимоволі здригнулася. А якби тоді, у неї вдома, зубата жаба-перевертень прокусила її черевик…

— У нашому світі дуже давні й дуже прості закони! Щойно розслабився — і все, кінець! — підсумував майор. — Тому сьогодні ми будемо з ними битись, хоч і надії вижити практично немає!

— Авжеж, сучасні! А живуть за давніми законами, — зітхнув Богдан, котрий ховався поміж гілок.

— Вони не давні, вони вічні,— прошепотіла Тетянка. — За ними в нас і бандити, і бізнесмени, і перевертні…

— Ти, Рудий, бережи себе під час бійки, — Ментівський Вовкулака благально глянув на Рудого. — Може, уцілієш. Одружишся на своїй… — він пожував губами, немов ковтаючи слово, і процідив крізь зуби: —…красуні, наплодиш нових вовченят.

— Та ти що? Ви за нас битись будете, а я за спинами відсиджуватимусь? Ніколи! — обличчя Рудого раптом освітилось. — І бійки теж не буде! Я знаю, що робити!

— Що ти там знаєш, щеня, — скривився майор. — Іди, клич решту. Сонце сідає, Сонцестояння в силі, коли стемніє, можна починати.

— Не віриш мені, ну й не треба, — посміхнувся молодий вовкулака. — Усе буде добре, дядьку! Я одружуся, а ви ще на весіллі погуляєте…

Рудий перелетів через ніж. Сірий із рудуватими плямами вовк широкими стрибками помчав стежкою.

— Ага, і Дніпро сметаною потече, — услід йому додав майор. — Ох, синку, синку! — старий перевертень стомлено присів на край кам’яного кільця.

— Ой, не подобається мені все це, жах як не подобається! — бубоніла Ірка, стривожено поглядаючи на пониклу постать біля старовинного вівтаря.

— Повземо через хащі й тікаємо, — охоче запропонувала Тетянка. — Справді, ну його, цей острів, святилище перевертнів!..

— Оце вже ні! Тепер я нікуди не поїду! — відрізала Ірка. — Варто було їх минулого разу рятувати, щоб вони тепер одне одного під корінь винищили!

— І чому я знала, що ти це скажеш? — безнадійно зітхнула Тетянка.

Розділ 15

Р-рви їх!!!

У густих сутінках на галявину прослизали сірі тіні. М’яко ступаючи міцними лапами, вовки входили в розімкнуте кільце й по черзі лягали на камені, які ще зберігали сонячне тепло.

Зашурхотіли крила, і на кам’яну «вісімку» спустилася соколина зграя.

Перевертні застигли, змірюючи одне одного поглядами через усю галявину.

Хоча сонце вже сіло, на галявині наче посвітлішало. Придивившись уважніше, Ірка з подивом зрозуміла, що це повільно розгоряються кам’яні кільця, заливаючи все довкола жовтогарячим світлом.

Зі стежки долинуло тупотіння кінських копит. Два добре вгодованих коня, вороний і гнідий, повагом вийшли з хащів.

— Час! — різким, схожим на нявкіт голосом вигукнув мент із круглою котячою пикою. — Чи не бажають супротивники помиритись?

— Помиріться, га, хлопці? Ту кралю, щоб її підняло та гепнуло, та ще раз підняло, навіщо ж її ділити!? Хіба що навпіл, та потім з’їсти? — довгоногий дядько Микола зсунув на потилицю міліцейського кашкета.

Перевертні мовчали.

Круглопикий роздратовано пирхнув:

— Чи є в супротивників претензії?

— Є! — зненацька відгукнулись соколи, і над кам’яною «вісімкою» звівся їхній ватажок. — Суддя не об’єктивний! У вас із вовкулаками, здається, спільні інтереси!

— Ти що хочеш-ш-ш сказати, пташко? — люто настовбурчивши вуса, прошипів круглопикий. — Що я теж вовк?

Ірка побачила, як у сідлі гнідого зблиснув розчепіреними пазурами готовий до стрибка величезний кіт.

— Та ні, він, мабуть, хоче сказати, що ти теж мент, — буркнув дядько Микола, заспокійливо погладжуючи кота по спині.

— Якщо панству так завгодно, то я можу бути суддею, — попахкуючи незмінною цигаркою, вийшов на галявину Пилип із конопель. — Ми з хлопцями саме непогано розслабились і вирішили трохи розважитись.

Трійко дітлахів, котрі причаїлися в кущах, побачили, як на протилежному боці галявини, обираючи кращі місця, всідаються Пилипові волхви. Поплив сизий димок.

— Отже, працівнику правоохоронних органів ти, Балабане, не довіряєш, а для цього обкуреного готовий шоу влаштувати? — обурений майор навис над старшим соколом.

— Ми всю ніч будемо теревенити, чи все-таки битися? — поглядаючи на майора знизу вгору, відповів сокіл Балабан.

— Та краще б теревенили! — важко зітхнув дядько Микола. — Гаразд, утрьох судити будемо! Чи когось і це не влаштовує? — навіть Ірка в кущах зіщулилась під тим моторошним палаючим поглядом, яким незграбний, схожий на Дон Кіхота чоловік обвів галявину.

Коней відвели убік, троє суддів сіли обіч галявини.

— Ну що… — Дядько Микола зняв кашкета й пригладив рідке волосся — І не хочеться, а треба починати…

— Стійте! — з кам’яного кільця вийшов Рудий, котрий набув людської подоби.

Балабан презирливо гмукнув:

— Певно, злякався, молодий! Ну то що, повернеш Кречету його наречену…

— Щось я не зрозуміла, з ким же із них ця наречена? — крізь листя й сутінки спостерігаючи за подіями, що відбувалися на галявині, прошепотіла Тетянка. — Чого вони її одне в одного вимагають?

— Познущатися хочеш, Балабане? — Рудий гордо виструнчився. — А я не з лякливих! А як щодо твого Кречета? Слабо зі мною один на один, будь-якою зброєю, у людській подобі? Хто переможе — тому й дівчина.

— Авжеж, ти не з лякливих, — уїдливо мовив Балабан, але було видно, що за його глузливим тоном ховається тривога. — У вас із Кречетом різні вагові категорії! Ти ж удвічі більший!

— Ну хай іще когось із собою візьме, можна навіть двох, — знущально запропонував Рудий. — Якраз нормально буде!

— Синку, ти не захоплюйся, — буркнув у Рудого за спиною майор.

— Та годі вам, командире! Їхнього общипаного Кречета будь-яка відьма пляшкою пива збити може, — гмукнув Рудий.

— У мене таке відчуття, що я зараз почну вболівати за соколів, — сказала в кущах обурена Тетянка.

Білий кречет із нерівно вистриженим пір’ям злетів із кам’яної стели й ударився об землю.

— Годі! — невисокий здоровань із невідмитими плямами мазуту на обличчі гордо задер голову. — Б’ємось!

Вони стояли одне навпроти одного. Широкоплечий вовкулака легко тримав біля стегна десантний ніж. А низький сокіл вдягав на руку довгу, по лікоть, рукавичку, помережану гострими сталевими шипами.

— Цестус! Щось на зразок кастета, тільки крутіше — хоч зап’ястком, хоч ліктем бити можна, — прошепотів Богдан, з інтересом знавця спостерігаючи за підготовкою.

Перевертні зібралися в гурт кожен біля своїх кам’яних кіл.

Хижо пригнувшись, бійці рушили назустріч одне одному. Пружинячи на зігнутих ногах, вони кружляли, наче зібрались не битися, а танцювати. Вовкулака кілька разів змахнув на пробу ножем — досвідчений боєць, він не поспішав нападати. Затягнута в рукавичку цестуса рука сокола ставила блок… Опускалась… І Кречет нервово посміхнувся:

— Що, до неї на побачення ти так само поспішаєш?

Ніж полинув уперед. Але сокіл, легко вивернувшись, пропустив лезо повз себе. Шипи цестуса ледь-ледь не вдарили вовкулаці в скроню. Але Рудий ухилився…

Супротивники знову закружляли. Їхні руки швидко-швидко миготіли. Зблискував клинок, вибиваючи іскри із шипів рукавички, сталь билася об сталь.

— Ех, пивця б іще! — перебираючи ногами від хвилювання, мало не простогнав поміж глядачів молодий хлопець у джинсах.

Залізні пальці Рудого вправно схопили Кречета за плече, рвонули до себе, животом прямо на виставлений клинок. Соколи відчайдушно закричали…

І тієї ж миті цестус зметнувся, розбиваючи Рудому підборіддя й губи.

Бійці розлетілися в різні боки й завмерли один навпроти одного.

Кречет повільно прибрав закривавлену долоню від живота. Криво посміхнувся:

— Дурниця, подряпина! А от ти їй тепер навряд чи сподобаєшся! З такою пикою!

Рудий болісно ворухнув розідраним ротом:

— Забагато… балакаєш!..

Цівка крові текла у вовкулаки по підборіддю. Цівка крові текла в сокола по животу. Перші краплі впали на втрамбовану землю.

Ірка відчула, як у кам’яних вівтарях щось наче повело носом, принюхуючись.

Супротивники знову кинулися назустріч один одному. Зчепившись, вони покотилися по землі… Вовкулака тримав Кречета за волосся, закидаючи йому голову, а в горло соколові впиралося лезо клинка.

— Віддавай… — почав був Рудий.

Кречет із силою вдарив ліктем назад. Шипи цестуса устромились вовкулаці в живіт… Рудий відсахнувся, затискаючи долонями рану… Ніж випав йому з рук…

— Тепер квити! — хрипло скрикнув сокіл, вивертаючись із вовчої хватки, й замахнувся цестусом, прагнучи добити супротивника, який ледь тримався на ногах…

— Ще ні! — гаркнув Рудий. Він пірнув під кулак і заїхав Кречету коліном під пах.

Сокіл захрипів, зігнувся навпіл, і відразу коліно Рудого врізалося йому в пику, із хрускотом ламаючи перенісся.

— От тепер — квити! — ревнув вовкулака, штурхаючи сокола на землю й навалюючись на нього зверху.

Схожі, наче у близнюків, закривавлені обличчя були геть близько одне до одного…

Волаючи від збудження, волхви Пилипа підхопились на ноги…

Тіло сокола попливло, змінюючи обриси. Відчайдушно б’ючи крильми, величезний птах таки вирвався з людської хватки, а його загнутий дзьоб щосили вдарив вовкулаку в чоло. Сокіл здійнявся…

Прикриваючи голову руками, вовкулака перекотився вбік, зробив переверт через клинок, який лежав поруч… І сокіл на льоту втрапив у роззявлену вовчу пащеку.

Кістки крил страшенно хруснули в міцних вовчих щелепах. Тримаючи в зубах птаха, який іще намагався вирватися, вовк біг до вівтаря кам’яного кільця. Над «вісімкою» відчайдушно, безсило кричали й металися соколи.

— Давай, синку, давай! — скажено горлав майор.

Рудий мотнув головою, з розмаху жбурнувши сокола між стели. Важке тіло вдарилося об камені. Закривавлена людина, задихаючись, лежала на вівтарі.

Тим часом інша закривавлена людина, так само задихаючись, навалилася на неї.

— Мій вер-рх, мій! — гарчав Рудий. — І вона теж — моя! Від-дай!

Ірка побачила, як Кречет повільно, через силу похитав головою.

— Вона… з тобою… — ворухнулись розбиті губи. — Ти… відбив…

— Бр-решеш! — сильні пальці Рудого зімкнулися в Кречета на горлі.

Сокіл захрипів, задихаючись.

— Та він же його зараз уб’є! — Ірка підхопилась на ноги…

Гримнув постріл…

Молодий вовкулака сіпнувся, закидаючи голову… Потім схопився за груди… І впав на вівтар поруч із непритомним супротивником, змішуючи свою кров із його.

Кам’яні кола водночас здригнулися, начебто від землетрусу. І спалахнули шаленим світлом! Камінь вівтаря ледь чутно зітхнув, і Ірка побачила, що кров усотується в нього, неначе в губку. Юна відьма відчула, як із каменів щось виглянуло. Обвело поглядом галявину… І немов приготувалося до якоїсь рутинної, страшенно обридлої, але — що вдієш! — потрібної й важливої процедури.

— Вовк — жертва, вовк! Не сокіл! — радісно проклекотав старий Балабан, підхоплюючись над «вісімкою». — Але… хто стріляв? Хто? — Він розгублено обвів очима скам’янілих від несподіванки суддів і глядачів.

— Знущаєшся? — прохрипів майор. — Р-рви їх!

Перестрибуючи через кам’яне кільце, величезні вовки кинулися на середину галявини. Дике виття вовчої зграї розітнуло ніч. А їм назустріч, люто клекочучи, неслися соколи. Хижо розчепірені пташині пазурі встромилися в зашийок вовкулаки. Могутній загнутий дзьоб ударив у міцне вовче чоло, жбурнувши вовкулаку додолу. Б’ючи крильми, соколи по двоє-троє налітали на розлючених вовків. А десь вовчі зуби вже кришили тонкі пташині кісточки, і сокіл із пораненим крилом безсило бився на закривавленій траві… Пітьма сповнилась криком, хрипом, стогоном, клекотом, лютим клацанням щелеп.

Розділ 16

Розійтись по вівтарях!

— І-і-і!!! — дерева обіч галявини немов відскочили в різні боки, намагаючись щезнути з дороги чогось шаленого, крикливого, з вихором чорного розкуйовдженого волосся, що вилетіло на галявину.

— І-і-і!!! — міцна дерев’яна швабра врізалася в самісіньку гущавину побоїща, закрутилася, розкидаючи всіх у різні боки.

— Ну нарешті! — голосно вигукнув худий, схожий на Дон Кіхота мент, знімаючи кашкета й витираючи картатою хусткою спітнілу голову. — А я вже думав, що ти в цих кущах усе життя так і просидиш!

— Якщо вам щось не подобається, робіть самі! — огризнулася з мітли Ірка, одночасно згрібаючи двох соколів за хвости й жбурляючи їх убік. — Ану мар-рш на свої місця! Р-розійшлись! Бр-рейк!

Тверде перехрестя швабри заїхало по вишкірених вовчих зубах. Тієї ж миті на вовкулаку зверху спікірувала світловолоса відьма й злякано примовляючи: «Ох, порвуть вони нас, ох, порвуть!», — безстрашно вчепилась у вовчий зашийок і поволокла звіра геть.

— Приспи мене, приспи, я вам допоможу! — худенький хлопчак, розмахуючи затупленим ігровим мечем, кумедно підстрибував обіч галявини.

Низько пролітаючи над землею, світловолоса відьма звісилася з мітли й легенько тицьнула хлопчакові розчепіреними пальцями в обличчя.

Той відсахнувся:

— Ти що…

Договорити він не встиг. За мить він упав у траву, і звідтіля почувся-тоненький, зовсім дитячий сонний посвист.

Над мирно сплячим хлопчаком злетіла інша, теж хлоп’яча постать. Замайорів лицарський плащ, і важкий меч плазом упав на спину вовкулаці, який цієї миті підвернувся під руку.

— Постережи хлопчиків сон, як би хто не розбудив, — заклопотано сказав дядько Микола круглолицьому менту.

Той кивнув, і тієї ж миті товстий кіт, лавіруючи між воюючими, перетнув галявину, клубком згорнувся в Богдана на грудях і затишно замуркотав.

Хлопчак завовтузився, улаштовуючись зручніше… Погрожуючи вістрям і б’ючи по головах руків’ям меча, здухач відтягував вовкулак, які не на жарт розходилися, від їхніх супротивників.

— Киш, киш! — розмахуючи руками, немов відганяючи горобців, Тетянка мчала назустріч соколам.

Розлютовані птахи на хвильку зависли в повітрі…

Усього на коротку мить воюючі вовки й соколи опинилися по різні боки галявини.

І саме цієї миті Ірка розлючено плюнула на перехрестя своєї швабри. З розмаху встромивши один її кінець у землю й викрикнувши: «Досі дійдеш, не перейдеш!», — вона потягнула швабру наче плуг.

Тупий дерев’яний кінець швабри розпоров землю, немов сталевим клинком. Жирна смуга розсікла галявину навскіс, розділяючи супротивників. Ірка стрімко злетіла в повітря.

Тетянка й здухач кинулися за нею, тікаючи геть із дороги перевертнів. Супротивники, несамовито гаркаючи й клекочучи, знову розбіглися в різні боки…

І з усього маху врізалися в невидиму перешкоду. Гострі вовчі пазурі заходилися дряпати стіну, а загнуті пташині дзьоби довбати її. Але перешкода була непорушна.

— Гей, хлопці, чого це ви б’єтеся? — гукнула згори Ірка.

Вовки, скажено завиваючи, а птахи, ляскаючи крильми, продовжували битися об стіну, не звертаючи на дівча жодної уваги.

— Ти в курсі, що розділювальне заклинання діє всього лише десять хвилин? — поцікавилася Тетянка, підлітаючи.

— Порадувала, — буркнула Ірка, розгублено дивлячись на перевертнів, котрі скаженіли внизу.

— Та замовкніть ви! — голосно вигукнула вона, безуспішно намагаючись перекрити виття й клекіт. — Послухайте мене!

— Ти-ихо! — громовий бас прокотився над галявиною.

Земля здригнулася. Соколів розкидало звуковою хвилею. Збиті з ніг вовки покотилися по землі. Град зламаних гілочок і листя посипався з довколишніх дерев.

Дядько Микола опустив складені рупором долоні, які тримав біля рота. Зняв кашкет, пригладив волосся, що вже почало рідіти, й докірливо поцікавився:

— Чи вам усім повилазило? Чи вас матері не виховували? Дівчина говорить, а вони горлають! От бовдури! — він повільно сів.

— Що хоче це дівчисько? — поблискуючи круглими очима, запитав Балабан.

— Не тряси пір’ям, Балабане! — гаркнув майор, підводячись із землі.  — Зовсім здурів, на Хортову кров наїжджати? Та ще прямо тут… — І він насторожено, майже злякано роззирнувся навсібіч.

Балабан нервово ковтнув:

— Е-е… То що ви хотіли спитати, дівчино?

Ірка засовалася на швабрі:

— Я питаю, через що б’єтеся?

Вовки й соколи невпевнено зам’ялися, переглядаючись.

— Відповідати треба, йолопи, коли вас питають! — повчально озвався зі свого місця дядько Микола.

— Через нього… — долинув слабкий голос від круглого вівтаря.

Закривавлений Рудий сів, важко спираючись спиною об кам’яну стелу, й тицьнув пальцем у супротивника.

— У мене… наречена… — через силу видавлюючи слова, прохрипів вовкулака. — Кохає мене… А він… — поранений знову тицьнув пальцем соколові в груди. — Відбив…

— Неправда! — сокіл сіпнувся від стусана, а здоровою рукою вчепився за другий камінь і підвівся. — Вона моя наречена, а ти їй голову заморочив! — Кречет спробував у відповідь теж тицьнути в Рудого пальцем, але зламана рука не слухалася. — Думаєш, я не знаю, як ти з моєю дівчиною на квартирі у вашого командира зустрічався?

— У мене? — майор аж підскочив на місці.— Щоб якась там вертихвістка вешталася в моєму домі?

— Вона не вертихвістка! — разом закричали Рудий і Кречет, злісно перезирнулися й знову в один голос вигукнули: — Вона найпрекрасніша!

— Стривайте! Стійте! — раптом закричала Ірка. Якийсь здогад настирливо, начебто муха, крутився в неї у голові, але ніяк не давав себе піймати. Відьма завовтузилась. — Заждіть-заждіть, я зараз щось придумаю! — Від її вовтузні швабра вильнула й перевернулася, підвісивши Ірку вниз головою. Дівча відчайдушно дриґнуло ногами, повернулося на місце й знову завовтузилось, ловлячи на собі веселі погляди перевертнів. — А ота найпрекрасніша, вона, часом, не така собі блондинка, рожевенька, ось із такими зеленими очищами. — Ірка розчепірила пальці біля очей. — І ось із такими… — Дівчинка округлила руки перед грудьми й одразу ж соромливо сховали їх за спину. — На телебаченні працює?

Рудий і Кречет із захватом закричали:

— Так, так, так! Вона, вона, вона!

— То чого ж ви все-таки б’єтеся? Ви що, за весь цей час не могли поговорити, розібратися? — обурилась Ірка.

— Таж я її скільки вже не бачив! — в один голос закричали наречені.— Вона увесь час із ним! — І вони разом тицьнули один в одного пальцями.

— У лазні ви обоє були, і вона теж! Чого ж битися одне з одним…

— Не було її там! — відрізав Рудий. — Я ж сам людей виводив, невже б я її не помітив?!

— Не було! — підтвердив Кречет. — Я ж їх сам замикав!

— Ну, зараз би поговорили, вона тут поблизу передачу про якісь змагання веде… — Ірка раптом осіклася й задумливо пробурмотала: — І в майора біля будинку, якраз перед нападом теж її передачу знімали…

— Так-так! — протягнув дядько Микола. — Рудий каже, що його наречена з Кречетом, Кречет каже, що з Рудим, а жоден її вже давненько не бачив. Але ж, коли вовки із соколами чубляться, вона завжди десь поблизу. Хотів би я подивитися на ту наречену, що воно за цяця!

— Ой, як я вас розумію! — продзвенів голосок-дзвіночок. — Звісно ж, дивіться! Я вам навіть свою фотку подарую. З автографом.

Розділ 17

Надійний засіб проти блондинок

Ступаючи навшпиньках і для рівноваги витягнувши руку із затиснутою в ній крихітною сумочкою, блондинка швиденько перетнула галявину. Потім легко скочила на мале кам’яне коло з однією-єдиною стелою, що лежала якраз у центрі між вовчим «бубликом» і соколиною «вісімкою». Немов вітаючи її, коло на мить сяйнуло тьмяним червоним вогнем.

Білявка підняла ніжку, кинула заклопотаний погляд на підбор модних лодочок:

— Замалим не зламала! Просто жахіття! — вона поправила пещене золотаве волосся й весело помахала пальчиками перевертням, котрі вп’ялися в неї блаженними очима. — Хлопчики-и, приві-іт!

Перевертні пробубоніли у відповідь щось радісне й дружно ступнули ближче до красуні.

Вона тим часом звела очі вгору, невдоволено поморщилась, угледівши відьом, і відразу ж заклично затріпотіла віями, помітивши здухача.

Ірка вперше побачила, як вираз облич сплячого Богдана і його двійника стали зовсім різними. Обличчя хлопчака розпливлося в захопленій посмішці, і навіть уві сні він немов подався увесь назустріч блондинці. Зате здухач суворо насупився й відсахнувся назад. Кіт, який муркотав у Богдана на грудях, завів свою пісеньку голосніше, і в його мурчанні з’явилися якісь тривожні нотки.

А білявка вже бігала очима по рядах глядачів…

— Ах ти ж… — дядько Микола люто сплюнув і відвернувся.

Пилип із конопель пихкнув сигареткою, випустивши густий клубок солодкуватого диму, що огорнув його самого й усіх його волхвів.

— Не завдавайте собі клопоту, голубонько! — долинуло з-за хмарки диму. — У мене зовсім інша сфера інтересів.

— Фе! — білявка презирливо задерла носик і відвернулася. Аж тут її очі зупинилися на вівтарі, де, притулившись до каменів, сиділи її поранені наречені. Рожеві губки здригнулись у посмішці.

— Рудий, мій сіренький вовчику! Добридень, цьом-цьом-цьом! — Її губки витягнулися у зворушливу трубочку, цілуючи повітря. — Кречете, пташко моя! Цьомки-цьомки! — Блондинка склала ручки, як цяця-дівчинка, і, задихаючись від ніжності, вимовила, дивлячись на обох: — Як же я рада бачити тебе, любий мій хлопчику!

Обидва наречені щасливо зітхнули на повні груди… Потім якось непевно завмерли й задумались:

— А хто з нас твій любий хлопчик? — в один голос спитали вони.

— Ну, звісно ж, ти, дурнику! — ніжно проворкотала блондинка, продовжуючи дивитися на обох.

Суперники розгублено зиркнули один на одного.

— А не могла б ти показати… — знову в унісон почали вони.

— От дурненький, — знизала плечима блондинка. — Ти, ти! — Тонкий пальчик із художнім манікюром указував якраз між супротивниками.

— Вона показала на мене, — упевненим голосом сказав Кречет.

— Ні, на мене! — гаркнув Рудий. — А ти, пташко, відпочинь!

Крекчучи від болю, суперники повернулись один до одного й слабкими пальцями знову вчепилися в горлянки.

Блондинка задерла голову. Вона реготалася.

— Вона наша! — гаркнув Балабан.

— Ні, наша! — стукнув кулаком по долоні Ментівський Вовкулака.

Гігантські вовки, грізно гаркаючи, припали до землі. Величезні соколи широко розпростерли крила.

— Стіни вже немає,— буркнула Тетянка. — Вони зараз знову кинуться один на одного. — Ти хоча б оту заразу звідтіля зсадив! — Дівча різко повернулось до здухача, тицяючи пальцем у блондинку, котра граційно притулилася до кам’яної стели. — Хлопці ж зараз повбивають одне одного!

Здухач рвучко кивнув і кинувся вниз. І відразу ж Богдан, сповнений рішучої незгоди, щось закричав крізь сон. Сплячий хлопчак вигнувся, струшуючи із себе кота, а здухач засмикався, немов маріонетка, яку водить туди-сюди за шворочки п’яний ляльковик.

Сміх-дзвіночок знову поплив над галявиною.

Меч вивалився в здухача з рук. Перевертаючись, полетів униз. Кінчиком чиркнув по палаючій червоним вогнем кам’яній стелі. Одна-єдина іскра зірвалася з клинка. І крізь цю іскру Ірка встигла кинути на білявку один-єдиний погляд.

І цієї миті вона все зрозуміла. Усе, що вона встигла побачити й почути про найпрекраснішу та про її двох наречених, разом склалося в одну картину, наче пазл. Ірка відчула, як її захльостує хвиля злості й страшенно давить просто на вуха!

— От гадина! — спересердя гаркнула вона. — Тетянко, дай дзеркальце!

Блиснувши в місячному світлі, маленьке кишенькове дзеркальце впало їй у руки.

Ірка піймала відблиск жовтогарячого світла кам’яних кілець:

— Зайчику, зайчику, побіжи, нам усю правду покажи, хто тут хто, та хто тут є…— у ритмі дитячої лічилки забурмотала Ірка й повела дзеркальцем.

Легкий відблиск світла зірвався зі скла й, весело виблискуючи, застрибав по рядах розлютованих перевертнів. І під його невагомими дотиками танули обриси соколиного пір’я й виверталися навиворіт вовчі шкури, відкриваючи людей, людей, людей… Промінчик перестрибнув на глядачів, торкнувся Пилипа з конопель. Самовпевнений, богемний на вигляд очкастий бородань зник, залишивши солом’яноволосого чортика з маленькими наївними ріжками й в одній лише довгій драній сорочечці. Відблиск заметався по волхвах Пилипа, і ті стали зникати, а на місці кожного залишалась порожнеча. Мигнув перед дядьком Миколою, і в променях його світла на місці довгоногого незграбного міліціонера проступили контури могутнього велетня. Зайчик пронісся повз нього й кинувся на блондинку!

Світловий відблиск урізався їй прямо в чоло, між пещеними темними бровами.

У кам’яному колі, під стелою, ритмічно роздмухуючи зелену горлянку, сиділа здоровенна бородавчаста жаба. Її банькаті очі нерухомо вп’ялися в завмерлих від відрази людей, а з дрібних гострих зубів крапля за краплею сочилася темна отрута.

Розділ 18

Ірка — Хортиця на всі сто

— Паршива якась цього разу трава в тебе, Пилипе, — з’являючись на колишньому місці, задумливо заявив сивий мужик.

— Чому це? — нервово поправляючи окуляри, поцікавився бородань.

— Та тому, що від гарної трави жаби на красунь перетворюються, а в тебе все навпаки, — тицяючи самокруткою в бік кам’яної стели, пояснив сивий.

— Вона й справді нівроку… — кивнув на знак згоди дядько Микола. — Якщо мати на думці жаб.

— Що? — гаркнув майор. — Оце й усе… — Широким жестом він обвів пориту, заляпану кров’ю, шерстю й пір’ям галявину, поранених і обдертих перевертнів та ледь живу парочку наречених. — Навіть не заради кралі? Заради жаби?

— Любий, я що, твоєму родичеві не подобаюсь? — блондинка ображено надула губки, докірливо підняла на Рудого величезні, зелені, затуманені сльозами очі… Лише ручки, що нервово торсали романтичну оборку на спідниці, виказували її невпевненість.

— Знаєш, люба, мені теж… якось… не дуже… Ти б хоч заздалегідь попередила… Ні, я, може, й сам не завжди по-людському поводжуся… — бубонів Рудий і засмикався на вівтарі, намагаючись відповзти подалі, немов боявся, що його кохана наречена на нього стрибне. — Ти не думай, я не расист… Мені і чорненькі подобаються, і жовтенькі… Тільки от від зелененьких і пухирчастих я ніяковію…

— Зрадник! — презирливо кинула блондинка й перевела трагічний погляд на Кречета. — Ти один можеш захистити мене від цих вовчих образ, мій безстрашний орле!

— Я взагалі-то сокіл! — розгублено сказав молодий сокіл і благально зиркнув на своїх спільників.

— Сам на це… зелене, налетів, сам із нею й розбирайся, — прокректав старий Балабан, затискаючи долонею плече, що кровоточило. — Ми й так багато зробили.

— Наробили, — уточнив майор, буркнувши собі під ніс, і знехотя додав: — У мене бинт є, перев’яжи, чи що…

— Невже ти залишиш мене, саму-самісіньку, без допомоги? — білявка простягла до Кречета рожеві ручки.

Молодий сокіл швидко подався назад, ледве не впавши на груди своєму недавньому ворогу Рудому.

— Я не те щоб відмовляюся… — почав був він. — Я дуже поважаю тебе як людину… — Він осікся. — Тобто як жінку. Як жінку з великим життєвим досвідом! Ти вся така незвичайна. І виглядаєш просто чудово. Іноді… Як на свій вік… Але розумієш, я ще надто молодий, щоб оцінити зрілу жінку… — Раптом його фізіономія проясніла. — До того ж, ти заміжня! Заміжня, заміжня, я про це ще в дитинстві читав! Не знаю, може, ти там зі своїм Іваном-царевичем посварилася, але я нізащо не стану руйнувати вашу родину!

— Сучасні чоловіки! На словах вони такі вільні, такі прогресивні, а як доходить до діла… — гарненький ротик скривився. — Іван хоч любив мене такою, яка я є! — Царівна-жаба гордо здійняла голівку. — Через якусь там відьму в дешевому ганчір’ї я вже нікому не потрібна?

Ірка сердито засопіла.

— А я тебе попереджала: шмотки треба брати «від кутюр», щоб жодна жаба на тебе квакнути не сміла… — забубоніла позаду Тетянка.

— Якась білувата товстуха, під якою навіть швабра гнеться, коментує мою зовнішність, і ніхто їй навіть не заперечить?!! — вимогливо заволала блондинка.

— Це що, піді мною швабра гнеться? Та я зараз її об тебе зламаю! — гаркнула у відповідь розлючена Тетянка.

Стрімко спікірувавши вниз, вона підхопила швабру й, здійнявши її над головою, наче кийок, кинулась до Царівни-жаби.

Дерев’яна швабра торохнула по палаючій червоним вогнем кам’яній стелі, змушуючи блондинку відскочити вбік. За мить злетіла знову… Блондинка кинулася за стелу. На очах у глядачів, які аж заходилися від реготу, елегантна красуня стрибала на височенних підборах по кам’яному колу, рятуючись від озброєного патерицею повненького дівчиська.

Тим часом Ірка бачила зовсім інше. Товста жаба стрибала навколо кам’яної стели, а за нею, розсипаючи довкруж себе зелень чаклунських іскор, неслася розлючена відьма з молотом, який виблискував білим вогнем. І там, де молот урізався в коло, лиховісне червоне світіння каменів безсило гасло, залишаючи після себе лише темні мертві плями. Прямо на Ірчиних очах ці плями вкривалися сіточкою тріщин, камінь починав кришитися, розсипатися… А молот гупав усе ближче й ближче до жаби, яка металася довкола стели.

— Допоможіть! Вовки! Соколи! — відчайдушно заверещала блондинка.

— Вибачайте, ваша банькаста величносте, — витираючи сльози, що виступили від сміху, простогнав майор. — Але ми в бабські справи не втручаємось.

— Доглядальниці! Гримере! Продюсере! Ну хоч хто-небудь!

Дерев’яна швабра заїхала білявку по плечу. Шовковий рукав задимів, по ньому розповзлася горіла темна пляма, немов на тканину поставили розпечену праску, гостро запахло смаленим. На білій шкірі оголеного плеча червонів добрячий опік.

— Ага! — Тетянка, торжествуючи, із силою тикнула поперечкою швабри в блондинку, притискаючи красуню спиною до стели.

Від поштовху білявка впустила сумочку. Замочок відкрився… На камінь випав крихітний дамський пістолетик.

— Ось хто стріляв!.. — скрикнув дядько Микола. — Хоч ти й жаба, запроторю я тебе, кралечко, прямо як людину! За незаконне зберігання зброї, за напад на співробітника міліції, за важкі тілесні…— Він почав загинати пальці.

— За провокування міжнаціональних конфліктів! — швидко вставив майор.

Дядько Микола з осудом зиркнув на нього:

— Молодий іще ти, вовкулаче, вчити мене, але нехай уже буде до купи! — і він загнув іще один палець. — Що, кралечко, посидиш трохи, років так десять, га?

Царівна-жаба роздула горлянку й голосно заскрекотала:

— Хазяїне! Хазяїне! Хазяїне!

— Хто?!! — ледве не гепнувшись зі своєї швабри, скрикнула Ірка.

Здивована Тетянка так і завмерла з палицею в руках.

Зі стародавніх каменів вирвався язик лілового полум’я, а посередині нього затріпотіла якась тінь. Ось вона згустилася. Гнучка чоловіча постать у плащі ступнула з пітьми вперед. З-під мороку каптура темним червоним вогнем зблиснули вже знайомі зміїні очі з вузькою щілиною вертикальної зіниці. Коротко й гостро зблиснув перстень із кривавим рубіном.

Галявину сповнило тихе лиховісне шипіння. Ірка подивилася під ноги. Трави не було видно. Замість неї галявину суцільним килимом вкривали блискучі в’юнкі зміїні тіла. Змії звивалися поміж ніг укляклих перевертнів. Спліталися в клубки довкола сплячого Богдана й заціпенілого в нього на грудях кота. Ставали на хвости, тріпочучи язичками прямо перед обличчям дядька Миколи. Змія звивалася й на перехресті Тетянчиної швабри. Змії заповзали на кам’яні кільця, притлумлюючи своїми тілами їхнє жовтогаряче світіння. А дві товсті гадюки звисали зі стел центрального вівтаря, на якому, притискаючись один до одного, немов перелякані діти, сиділи нещодавні суперники.

— Казав мені дядько, що вся ця історія добром не скінчиться, — простогнав Рудий.

— Старших треба було слухати, а не за жабами бігати, — зажурено відповів Кречет.

— Хазяїне! — блондинка, гублячи босоніжки, кинулася до постаті в темному плащі.— Не гнівайтеся на мене, хазяїне! Знову не вийшло! — Царівна коротко схлипнула й тицьнула пальцем в Ірку, яка ширяла в повітрі.— Це все вона, вона винна!

— Ну чому ж, цього разу ти впоралася, — морок під каптуром прихильно кивнув, вузькі зіниці засвітилися торжеством. — Звісно, було б краще, якби ви самі знищили одне одного, Симарглові вигодованці! — крикнув він, стоячи посеред перевертнів. — Але так теж непогано! Що, попалися, пташенятка-цуценятка? Усіх на вівтар пошлю! Буде чудова жертва! Тільки не Симарглу! Не тобі, старий боже! — прогорлав він і задоволено додав: — Мені. А її, останню і єдину твою надію!.. — Він рвучко простяг руку, вказуючи на завислу в повітрі Ірку. — На ланцюг, у намордник!.. У будку!! До самої смерті!!!

Сплетений із мороку товстий батіг вистрілив з його руки, зашморгом накрив Ірку, яка намагалась ухилитися. Дівчинку щосили жбурнуло на землю. Вона відчула, як корчиться, змінюється під тиском батога, що її обплутував. Ось замість рук з’явилися тонкі собачі лапи. Гострі пазурі розпороли шкіру кросівок зсередини. Голову здавило обручем нестерпного болю. Відьма закричала, та навіть її власний крик не зміг заглушити скреготу черепних кісток, що випускали на волю м’які собачі вуха.

І цими самими вухами Ірка почула, як зловтішно регоче Царівна-жаба.

— Отак тобі! — горланила та. — Жабою мене виставляти! А сама? Монстр! Чудовисько!

В Ірки потемніло в очах. Вона програла! Вона боялася залишитися чудовиськом і потягла своїх друзів на Хортицю, і тепер вони загинуть через неї, і перевертні теж загинуть, а вона все одно перетвориться на монстра! Та ще й хтозна-хто насмілився знущатися з неї!

— Сама ти монстр! Тупа блондиниста жаба! — насилу рухаючи щелепами, які вже почали змінюватись, прохрипіла Ірка. — А я — людина! Відьма! Я Хортиця!

— Хо-ортиця… — чітким передзвоном відгукнувся острів. — Хо-ортиця!

Темний батіг, що ним була обплутана Ірка, враз луснув, немов його розірвала чиясь гігантська рука.

— Дурепа! З тобою тільки зв’яжись! — завив чоловік у темному плащі й одним ударом скинув блондинку з кам’яного кола.

Царівна-жаба стрімголов покотилась прямо по зміях, які встеляли галявину. А кам’яні кільця раптом спалахнули гострим, шаленим торжеством, наче сталося щось довгоочікуване, те, у що вони вже не вірили, на що не сподівались, а воно все-таки прийшло, от воно, от! Пробиваючись крізь сплетіння зміїних тіл, жовтогаряче світло палахкотіло з новою силою.

Ірка важко підвелася. Сильні лапи хортиці якось безглуздо підгиналися під людським тілом. Розідрані кросівки теліпалися на пазуристих лапах, а м’які ганчірочки вух били по щоках.

Перевертні відводили очі, не в змозі дивитися на понівечене, наполовину людське обличчя, наполовину собачу морду. В Ірки темніло в очах, галявина зі зміями повсякчас кудись зникала. Свистяча вирва закручувалася, несучи дівча все вглиб і вглиб, назустріч переплетеним кам’яним кільцям.

— Протолча… — на межі слуху прошелестів примарний голос.

Крізь морок проступили розпливчасті постаті. Слов’янські лицарі в плетених кольчугах і плащах із вовчої шкури кружляли біля прикрашеного двома стелами кола в центрі розірваного кам’яного кільця. Зв’язаного бранця кидали на вівтар, у жовтогарячому світлі зблискувало довге лезо меча…

— Симаргл!!! — несамовито завиваючи, вовкулаки всією зграєю вставали над закривавленим вівтарем.

— Гілея… — відгукувався інший голос.

Святилище здригалось від кінського тупоту, навколо кам’яної «вісімки» неслися вусаті скіфські вершники, кидаючи до підніжжя стел свої жертви, і коротке лезо акінака встромлялося в людські груди…

— Симаргл!!! — широко розпростерши крила, соколи розліталися прямо із сідел.

— Симаргл… — насилу ворушачи губами, тихо мовила Ірка.

І кам’яна галявина відгукнулася, вся разом, начебто тільки цього слова тут і чекали.

— Цього не досить, моя дівчинко, ти ж знаєш, — шепнув прямо їй у вухо голос дядька Миколи. — Напій його кров’ю, моя дівчинко, напій його життям, і він дасть тобі свою силу! Сама врятуєшся і всіх урятуєш!

— Дай йому! Дай йому нашу кров, наші життя! — кричали Кречет з Рудим. — Убий нас, урятуй себе й інших, адже це ми у всьому винні!

Ірка глянула на свої пазурі. Вона знала, вона відчувала, як легко, як просто простромлять вони тіла перевертнів, і паруюча кров захлесне вівтар, і вона, Ірка, навчиться перевтілюватися й розбереться з усіма зміями, жабами та їхнім хазяїном…

— Нас, нас! — зашептали Ментівський Вовкулака й Балабан. — Ми вже старі, ми життя прожили! Візьми нас!

— Нас! Ні, нас! — заклекотала галявина.

— Перепрошую, а самовідводи приймаються? — долинув тривожний голос Пилипа з конопель.

І тільки два голоси, одні-єдині два голоси, яким Ірка надавала значення, мовчали. Очікувально. Осудливо.

— Якщо, аби допомогти нам, Симарглу потрібна жертва, то чим він кращий за цього? — Ірка кивнула головою в бік темної фігури в плащі.— Фіг йому, а не жертва, я таким не займаюся!

— Ха, так я все-таки переміг? — трохи непевно уточнив хазяїн персня, і його червоні очі й рубін на пальці засвітилися. — Ти не взяла силу в Симаргла, дівчисько, і тепер…

— Слухайте, ви із Симарглом тут що, одні? — обурилася Ірка й стрибнула.

Ударившись об камінь лапами, вона шльопнулася на всіма забутий бічний кам’яний вівтар, оточений п’ятьма стелами. Дівчинка відчула, як від центрального кола до неї потяглася хвиля образи.

— Та пішов ти зі своїми претензіями! — гаркнула вона. — Може, тутешній богині теж потрібна кров, але вона її принаймні отак нахабно не вимагає! — І Ірка з усього маху вдарила лапою об камінь, роздираючи шкіру й оббризкуючи своєю кров’ю всі п’ять стел.

— Не звертай на нього уваги, дівчинко! — раптом озвався дзвінкий жіночий голос. — Чоловіки отак завжди спершу нароблять дурниць, а потім ображаються! Іди до мене!

Дуже висока, дуже сильна жінка дивилася на Ірку з усіх п’ятьох кам’яних стел з тією величезною, безмежною ніжністю, про яку Ірка завжди так мріяла й із якою ніколи не зустрічалася наяву. Жінка зникла, на її місці з’явилася бабуся в слов’янському одязі, потім сувора юна вершниця з луком за плечима, знову жінка в розкішному східному вбранні… Але погляд її завжди залишався тим самим. Лагідна долоня торкнулася Ірчиного волосся, і тихий голос прошепотів:

— Усе буде добре, дівчинко! Тобі не потрібна Симарглова сила. Усе, що тобі потрібно, він і так вклав у твою кров! Для справжньої хортиці вистачить усього лише краплі, пролитої на землю Хортиці!

Краплі Ірчиної крові повільно розтанули на кам’яних стелах. Дівча почуло вдалині заливчастий гавкіт. Побачило, як, розбризкуючи навсібіч воду, прямо по гладі Дніпра мчить величезна хортиця. А на її спині шумлять дерева, сильні груди випираються скелястою кручею, вуха й хвіст шелестять степовою травою, могутні лапи стеляться стежками… І раптом Ірка почала рости, ясно й чітко розуміючи, що вона і є ця хортиця, вона і є Велика Хортиця! Це вона всім тілом відчуває, як у хортицьких соснових гаях проривається до світла самотній молодий дубок і як б’є вода в джерелах, і чиї вогні світяться поміж дерев у ніч Сонцестояння. Відчула, як давлять на плечі кам’яні кільця, що їх поклали на неї метушливі двоногі блішки. Дуже давно. З погляду блохи.

Тепер по цих кам’яних прикрасах щось неприємно повзало… І тоді вона потихеньку, ледь-ледь ворухнула плечем.

Перед очима знов потемніло…

Широко розчепіривши лапи, Ірка стояла між п’ятьма кам’яними стелами. Вівтар під нею гойдався, немов від землетрусу. Зміюк, які заполонили галявину, збило вбік, позгортало в здоровенні шиплячі клубки… звільнивши полонених людей!

«Чого поставали, тікайте, поки вони не оговталися!» — хотіла закричати Ірка, але замість цього в неї вирвалося розкотисте, громове:

— Гав! — і немов перелякане її власним гавкотом, за плечима в неї щось затріпотіло.

Ірка озирнулася…

«Ну нічого собі!» — від здивування вона висолопила язик і важко захекала.

За її сильною, темною, гладкошерстою собачою спиною красувалися сильні крила! Ірка невпевнено знизала плечима… Крила розпросталися, залопотали, проганяючи вітер…

— Хортова кров! Справжня! — немов не вірячи власним очам, вигукнув Балабан.

А хазяїн персня страшно закричав:

— Ні, ти не могла, не повинна була! Ні!!! Я все зробив, щоб ти не потрапила сюди, щоб не зуміла… Я не дозволю! Нізащо! — він крутонув на пальці свій рубіновий перстень.

Плащ пітьми, що огортав його, здійнявся шкіряними крильми завбільшки з півнебо. Хльоснув лускатий хвіст, висікаючи іскри з каменів святилища. Шия видовжилася, потяглася вгору…

І за якусь мить над Іркою, похмуро зблискуючи червоним вогнем очей, нависла гігантська голова стародавньої рептилії. Довга, як у крокодила, пащека розімкнулася, показуючи гострі й величезні, немов мечі, зуби.

— От гад, та це ж Змій! — задерши голову до чудовиська, яке здіймалося над галявиною, пробурмотала Тетянка. — Тільки на нього й чекали!

Шия Змія раптом сіпнулася, немов гармата під час пострілу, з роззявленої пащі вирвався клубок вогню й націлився просто на Ірку, котра стояла між п’ятьма стелами. Сильні ноги хортиці спружинили, і Ірка відскочила вбік. Вогненна куля врізалася в камінь вівтаря й, безсило зашипівши, згасла, начебто звалилася у воду.

Ірка відштовхнулася лапами… Сильне, слухняне, немов добре налагоджений механізм, тіло корилося миттю. А свідомість… Свідомість була її власна, відьми Ірки Хортиці. Перестрибнути через кам’яний бортик, ударити крильми, злетіти, на ходу міцно хапонути за хвіст Змія, який роздратовано хльостав ним навсібіч, перепурхнути незграбі-чудовиську за спину. Незнайомими й незвичними були лише цілковита безстрашність і азарт сутички, які панували в душі: «Ну дайте, дайте мені добратися до цієї зміюки!» Та Ірка відчувала, що до своїх нових відчуттів вона швидко звикне.

Жовтогаряче світло центрального вівтаря в розімкнутому кільці потьмяніло, начебто ображено наїжачилося, зате коло з п’ятьма стелами на мить засвітилось зеленим світлом відьомського вогню. Довкола Ірчиної шкіри теж затанцював вогненний ореол, але не жовтогарячий, як раніше, а зелений!

Хортиця злетіла в небеса. Гуркочучи, немов ракета на зльоті, гігантський Змій кинувся за нею. Вони зависли одне навпроти одного на тлі темних небес.

— А ми чого стоїмо? — стривожено запитав Балабан.

Він ударився об вільний від зміюк клаптик землі під ногами… І за мить сокіл-балабан з нальоту збив змія прямо з Тетянчиної швабри.

— От спасибі! Так, а ми ж із тобою ще не закінчили! — І, постукуючи шваброю по землі, Тетянка кинулась наздоганяти жабу, яка щодуху стрибала геть.

Б’ючи дзьобами, немов кулемети, соколи наздоганяли зміюк, які розповзалися хто куди. Меч сам стрибнув у руку здухача й легко розсік зміїний клубок навпіл… У стрибку Ментівський Вовкулака ловко відкусив голову гадюці, яка нависла над Рудим…

Тим часом Ірка весело жбурнула Змієві в морду зелений клубок відьомського вогню. Змій мотнув головою — потік полум’я збило вбік, кинуло на верхівки дерев — і враз спалахнула пожежа, заграву від якої Ірка піймала бічним зором. Змій роззявив пащеку… Втягнув у себе повітря… І тут Хортиця зрозуміла, що зараз вона, із усією своєю щойно здобутою силою, наче муха, проскочить Змієві поміж зубів і безслідно зникне в його горлянці. «По-моєму, я трохи переоцінила свої можливості!» — промайнуло в галові.

Ірка круто розвернулася й, щосили працюючи крильми, полетіла над островом. У спину їй бив тугий, злий вітер. Це Змій, розсікаючи повітря, нісся за нею. Ірка інстинктивно кинулась вбік. Обдавши жаром шкіру, вогненна куля просвистіла в неї над плечем. Хортиця знову метнулася, в останню секунду встигнувши піджати хвоста. Зуби-мечі клацнули якраз біля неї.

Ірка зробила крутий віраж, мигцем побачивши переслідувача, який гнався за нею.

«А він мене майже наздогнав! і я йому, мабуть, на один зуб!»

Новий клубок вогню вже летів прямо на неї. Злякано дзявкнувши, Ірка спікірувала вниз і пірнула в щільні зарості м’ясистих стебел. «Ой, та де ж Пилипові коноплі!» Ірка глянула крізь сплетіння стебел. Просвіти конопельної хащі осяяло яскраве сяйво. Дихнуло нестерпним жаром. Хортиця стрімголов викотилася геть. На конопельний гай упав цілий шквал вогню. Купу зелені неначе злизав якийсь вогняний язик. Ірка стояла обіч голої випаленої галявини. Одні тільки клоччя сухого сірого попелу й чорної сажі повільно осідали на землю.

«Треба щось робити!»

Позаду знову почувся свист, який щомиті дужчав. Ірка кинулась до води. Вона пронеслася над кручами. Тепер під нею простиралася гладінь Дніпра, посеред якої виступала з води маківка найстрашнішого, найнебезлечнішого, давно затопленого дніпровського порога, Тринадцятого.

«Пора!» — зробивши в повітрі хвацький кульбіт, Хортиця розпростерла крила й зависла якраз навпроти морди гігантського Змія. Його голова була більша, ніж уся Ірка, навіть разом із розмахом її крил. Змій гнівно уп’явся своїми похмурими червоними очима в песика, який літав перед самісіньким його носом, наче хотів загіпнотизувати його.

Ірка завмерла, немов заворожена. Одна-єдина думка крутилася в її голові: «Якщо він вирішить мене проковтнути, а не дихнути вогнем, мені кінець!».

Аж раптом вузькі вертикальні зіниці сповнилися торжеством. Змій роззявив пащеку ширше, явно наміряючись спопелити нікчемну шавку прямо в повітрі. Ірка побачила, як по довжелезній шиї прокотилася куля, начебто снаряд подавали в гаубицю. Здригаючись від раптового жаху, вона глянула крізь частокіл здоровенних Змієвих зубів. У горлянці у Змія засвітилося, немов лава піднімалася у вулкані, готова от-от политися через край.

«Зараз, зараз!» — ледве стримуючи себе, щоб не залопотати крильми й не кинутися геть, Ірка піджала лапи й згорнулася клубком.

У горлянці Змія заклубочився вогонь… І цієї миті з Ірки хлинув вузький потік зеленого відьомського вогню. Прямо Змієві в зуби. Він наче палицею заштовхнув вогненну кулю назад у горлянку й ковзнув слідом.

У змієвому животі глухо бабахнуло. Він здригнувся всім своїм величезним тілом. Клуби чорного диму вирвались йому з вух і з-під хвоста. Його пащека беззвучно відкрилася. І раптом Змій перевернувся в повітрі, неначе підбитий бомбардувальник, і зі свистом понісся вниз, туди, де вишкірялася з води гостра верхівка лиховісного Тринадцятого порога.

Склавши крила, Ірка каменем кинулася слідом, обігнала Змія, який падав, і в останню секунду встигла всадити у воду ще один спис відьомського вогню. Хвилі розступились, здійнявшись з обох боків, немов величезні водяні стіни, а під ними оголився гребінь дніпровського порога. І саме на цей гребінь, наштрикуючись на гостре каміння, з усього маху впала важка Змієва туша. Змій страшно скрикнув… Піднята відьомським вогнем хвиля хлинула назад. Страшенний вир закрутив Змія, намотуючи його на вістря зниклого під водою порога, немов на гвинт кухонного комбайна. У темній вирві води швидко промайнули кінчики шкірястих крил, хвилі здійнялися знову… А тоді все стихло.

Ірка, яка літала в повітрі, полегшено зітхнула й понеслась назад, до кам’яних кілець Симарглової галявини.

Розділ 19

Відьма від бога?.

Ірка легко приземлилася на галявину між кам'яними вівтарями. На якусь мить їй зробилося страшнувато: а раптом тепер вона назавжди так і залишиться здоровенною псиною із крильми. Буде літати собі над хортицькими кручами, на обід куштуватиме альпіністів з мотузок…

Але варто було Ірці лиш захотіти знову стати людиною, як крила легко склались за спиною, а шкіра поповзла, неначе стікаючи з неї…

— Ух ти, як у тебе класно виходить! — вигулькнувши з-за кам'яної стели, сказала Тетянка. — І крильця тобі страх як пасують!

— Так, нормально виглядають! — байдуже, начебто в перевтіленні у гігантську крилату хортицю не було геть нічого незвичного, погодилась Ірка. — А де жаба?

Тетянка так само байдуже підняла свою швабру. На поперечині жалюгідно теліпалася луснута жаб’яча шкурка.

Гидливо схопивши шкурку двома пальцями. Тетянка віддерла її від швабри;

— Мені її передача ніколи не подобалась! — Вона жбурнула жаб’ячу шкурку геть.

Та впала на каміння й спалахнула ліловим вогнем. Одна мить — і тільки пляма липкої сажі залишилася від шкури Царівни-жаби.

— Сподіваюся, втретє вона вже не вилізе! — буркнув майор.

Широким кроком він рушив до центрального вівтаря, уже на ходу репетуючи:

— Чого сидиш, вуха розвісив, ану злазь із каменюки! — він грізно навис над Рудим, котрий із острахом притисся до кам’яної стели. — Ти в мене тепер місяць із казарми не вийдеш! Ти в мене сортири навіть не зубною щіткою, ти в мене їх зубочисткою драїти будеш! Однією й тією ж цілий місяць!

— За що? — ледь-ледь проскімлив Рудий, важко сповзаючи з каменів.

— За любов до земноводних!

— Суворо він із вами, — пробурчав Кречет, про всяк випадок теж злазячи з кам’яного кола, і бочком-бочком, чіпляючись за стели, пошкутильгав до своїх.

— А з тобою твій старший розбереться, — пообіцяв йому навздогін майор. — Хортиці спасибі скажіть! Мало того, що вона заради вас, двох йолопів, крові своєї не пошкодувала, так іще й, он, проти його волі пішла! — Він кивнув на вівтар, що звільнився. — Гадаєте, їй дуже треба через вас сімейні стосунки псувати, телепні? — Вовкулака розвернувся до Ірки й, дивлячись на неї, із захватом мовив: — Ну, ти й дала жару своєму старому! Ти коли його подалі послала, у мене від страху аж хвіст на вузол зав’язався! — Він довірливо стишив голос, нахилився нижче до Ірчиного вушка: — Слухай, а я й раніше здогадувався, що у вас із ним стосунки не дуже! Але навіть не думав, що все так серйозно… Може, ти б із ним того… не собачилася… Ти ж усе-таки одна-єдина Хортова кров!

І ось тоді Ірка загарчала.

— Ой, Ірко, ти що, знову неконтрольовано перевтілюєшся? — нажахано заметушилась Тетянка.

— Чому ж неконтрольовано, цілком свідомо, — міцно стиснувши зуби, процідила Ірка. — Я майорові давно вже обіцяла: перевтілюся й усю їхню братію перевертнів на дрібні шматочки порву. А його першого! Годі мені мізки пудрити! — майже зриваючись на вереск, закричала відьма. — Вічно на щось натякаєте, вічно недоговорюєте… Яка ще Хортова кров? Які ще сімейні стосунки? Хто такий «він», яким ви мені вже всі вуха просвистіли? — І, шкірячи зуби, Ірка наблизилась до Ментівського Вовкулаки. Її очі налились лютою зеленню, і зелений вогняний ореол спалахнув навколо її тіла.

— Свистіти — це он, до соколів, — ображено буркнув перевертень. — А я нормально, по-людському, кажу. Про старого Хорта. Ну… про Симаргла, татка твого! — І він знову кивнув на центральний кам’яний вівтар.

— Кого-кого? — здивовано роззявила рота Ірка.

Світіння навколо її тіла почало повільно згасати… Дівча приголомшено обвело поглядом галявину.

— Ой, тільки не треба придурюватись! — роздратовано пирхнув майор. — Можна подумати, що ти раніше не знала! Ви ж навіть зовні, ну… не те щоб на одне лице, але на одну морду — це точно! А ще ці крила… — Він похитав головою. — Недобре, дівчинко! Навіть якщо ти не схвалюєш його вчинки, навіть якщо не хочеш із ним спілкуватись, робити вигляд, що й знати рідного батька не знаєш — це неправильно, повір старому! Звісно, його потяг до жертовної крові справляє неприємне враження… Але ж він не якийсь там маніяк! Ти пригадуєш, скільки йому років! І коли він виховувався… І взагалі, якщо ти сама категорично відмовляєшся від жертвопринесень, не треба нав’язувати свою точку зору іншим! — Вовкулака зиркнув похмурим поглядом на Балабана й розгублених соколів, що юрбилися біля «вісімки». — Я б на твоєму місці, наприклад, одного-двох таки замочив. І світ від цього змінився б тільки на краще! У всякому разі, особисто мені жилося б комфортніше.

— Панове, панове, не треба знову сваритись! — Пилип із конопель швидко став між двома зграями перевертнів. — Дружба. Взаєморозуміння. Любов. Тільки не війна! Адже була така важка ніч! Давайте всі розслабимось, послухаємо регі й викуримо косячок миру! — Він спритним рухом відкрив свій золотий портсигар і раптом нерухомо застиг. Портсигар був порожній. Жодної саморобної цигарки, набитої травою, у ньому не було. Пополотнівши, Пилип скрикнув: — Коноплі! Що з моїми коноплями! — І кинувся геть із галявини.

— А що з його коноплями? — поцікавилась Тетянка в Богдана.

Той тільки розгублено знизав плечима.

Тихенько, намагаючись не створювати зайвих звуків, вони підійшли до Ірки, котра стояла біля центрального вівтаря. Якийсь час друзі мовчали, тупцяючи в дівчинки за спиною. Ірка не ворушилася, низько опустивши голову й не зводячи очей із кам’яного кола. Тетянка ніяково відкашлялась, порушуючи важку тишу:

— Ну, ти ж сама хотіла дізнатись, хто твій татко, — зітхнула вона, невпевнено поглядаючи на Ірку. — А він виявляється, ось… Не якесь там ледащо, а сам бог…

— Дурниці! — так само невпевнено відповіла Ірка. — По-моєму, майор усе це вигадав, аби я від нього відчепилась. Ну ти сама подумай, якби тобі сказали, що твій татко Зевс, а матінка — Афіна Паллада, ти б повірила?

— Нізащо! — рішуче відрізала Тетянка й одразу ж пояснила: — Зевс сам батько Афіни, він не може з нею одружитись! І взагалі, про твою матінку мови не було, тільки про татка! Ірко, ну ти сама подумай, це ж круто: батько — бог! У нас у школі в однієї дівчинки троюрідний прадід графом був. У її батьків прямісінько на паркані будинку мозаїкою родовід викладено, а в неї самої ніс увесь час у стелю дивиться, так вона його задирає! А граф, порівняно з богом, повний відстій! Навіть цар…

— Тетянко, припини! — втомлено сказала Ірка, відводячи погляд від кам’яного вівтаря. — Батько — бог! Ну й що з того? — Вона знизала плечима. — Ним навіть похвалитись не можна. У прадіда-графа, може, якийсь дурко й повірить, а от у батька-бога — тільки повний кретин…

— У будь-якому разі, ти тепер знаєш, чому він із вами не живе… — пробелькотіла Тетянка.

— То мені що, відразу має полегшати? — в’їдливо поцікавилась Ірка. — Аякже, він покинув нас не через те, що був пияком, як я раніше думала, а через свою божественість? Та яка мені взагалі різниця! Бог він, бачте! — Відьмочка роздратовано пирхнула. — Собака він натуральний! Пес! — закінчила вона й, круто розвернувшись, пішла геть із людної галявини.

Вовки та соколи шанобливо й із ледь помітним острахом розступилися в різні боки, пропускаючи дівча.

Вона йшла, намагаючись не озиратися, аби ніхто не бачив сліз, що нестримно текли з її очей. І щосили намагаючись не звертати уваги на відчуття чогось невидимого й безтілесного, що тяглося за нею, аби зупинити її, втримати.

Вона дослухалась тільки до тихих кроків за спиною — Тетянка й Богдан мовчки, ні про що не питаючи, йшли слідом за нею, і тільки їхня присутність утримувала її від того, аби не розплакатися вголос.

Здалося, майор спробував було її погукати, але з ким-ким, а з ним Ірка точно не хотіла говорити.

Струшуючи прикрашеними гривками, проскакали гнідий і вороний коники. Круглопикий мент лиш привітально повів вусами, а дядько Микола потягнув за вуздечку, спинився й суворим голосом сказав, поглядаючи на Ірку згори вниз:

— Сімейні справи — своїм ходом, але ж і робота страждати не повинна. До батька можеш навіть і не заглядати, а на Хортицю щоб без нагадувань приїздила! Важко острову без хазяйського ока!

Коні поскакали далі.

Ірка чудово розуміла, що її друзям якомога швидше хочеться дізнатись, чому саме Ірчине око тепер на Хортиці хазяйське, але вони, як і раніше, мовчали, залишаючи подругу наодинці із собою.

— На автобус? — нарешті несміливо поцікавилась Тетянка.

— Ага, — коротко кивнула Ірка, востаннє схлипнула й витерла очі рукавом.

Друзі повернули до гаю…

— Отакої! — вигукнув Богдан, спиняючись.

Пилип стояв на колінах перед випаленим шматком землі, там, де ще зовсім недавно росли височезні хортицькі коноплі. Він низько нахилив голову й розгнівано стис кулаки… Так в американських фільмах героїчні хлопці стоять над тілами своїх загиблих напарників. І скупа чоловіча сльоза стікає по обличчю героя.

Поруч, безугавно пахкаючи самокрутками, у почесній варті застигли Пилипові волхви. Нарешті сивий поклав руку на плече володаря конопель, котрий стояв навколішки.

— Пилипе! — зі стриманим сумом у голосі сказав сивий. — Нехай твоя скорбота буде світла. Вони загинули в бою!

Пилип із конопель звів на нього страдницькі, сповнені сліз очі:

— Вони ж були для мене всім! — Він підвівся, обтрусив джинси від світлих плям попелу й замислено мовив: — Треба шукати нову місцину, — і миттю десь розчинився. На золі залишились тільки відбитки його колін.

Тетянка раптом зупинилась.

— Ви йдіть, а я вас наздожену! — наказала вона, круто розвернулася й кинулась назад стежкою.

Друзів дівчинка наздогнала аж на автовокзалі. Богдан та Ірка з трьома квитками в руках нервово витягували шиї, виглядаючи подругу, коли поруч пригальмували два відкриті військові джипи. Захекана Тетянка зіскочила з підніжки.

— З ними ми не поїдемо, я правильно зрозуміла? — поцікавилась вона в Ірки.

— Ще чого! — обурилась та й суворо глянула на майора, котрий визирав з-за керма. Може, це було й нелогічно, але вона жах як злилася на старого вовкулаку Спасибі, знайшов їй родича! А однокласники ще скаржаться, що в них предки відсталі! Так якщо порівняти з Ірчиною колекцією — покійна бабуся-відьма, жива сварлива бабця й незрозуміло який божественний батько собачого вигляду й такої самої поведінки… От якби майор сказав, що та, хто живе між п’ятьма кам’яними стелами, що вона Ірці, ну хай не матінка, — свою матінку вона ще надто добре пам’ятає, — але яка-небудь тітонька! Ну хоча б двоюрідна! Але, чого тепер про це думати…

— Соколи теж їхати разом запрошували. У них мікроавтобуси з кондиціонером і навіть із холодильником… — сказала Тетянка.

— Бачити їх не хочу! І нічого до різних там пернатих у борги залазити, нехай ліпше вони нам будуть винні,— відрізала Ірка, крокуючи до рейсового автобуса, що під’їхав до перону.

— Слухай, Ірко, а ти починаєш правильно мислити! — глянула на неї Тетянка з повагою. — От тільки я в них із холодильника пляшку коли все-таки конфіскувала, адже свою ми вилили! — Відьмочка залізла до автобуса й несподівано приземлилася поруч із Богданом, залишаючи отетерілій Ірці самотнє місце позаду. — Для тебе, Богданчику, пивця не було, ти вже мені пробач!

— Ти мене тепер усе життя цим пивом підштрикуватимеш? — буркнув Богдан, спостерігаючи, як за вікном пропливають вулиці Запоріжжя.

— Ну, добре вже, не буду. Візьми! — і дівча простягло йому щось маленьке, яскраво-рожеве.

Перегнувшись через спинку сидіння, Ірка побачила, що на долоні в Тетянки лежить крихітна стьобана подушечка.

— Я її зробила, коли ми ще в наметі ночували, але віддати не встигла. На брелок почепи й носи. Під щоку її покладеш, очі заплющиш — і відразу ж заснеш, жодне замовляння не знадобиться. Але затям, — голос у Тетянки став важкий, неначе цегла, — знову почнеш на всіляких окатих білявок задивлятися — стережись!

— А якщо на брюнеток? — посміхнувся Богдан, беручи подушечку. І відразу ж смикнувся від болю — подушечка відчутно вдарила його струмом. — Слухайте, а може, я все-таки пиво почну пити? — зітхнув він.

— Я тобі почну! — посварилась на нього Тетянка. — А якщо ти твердо вирішив таткові машину купити, то компанія мого татка завозить із Чехії автомобілі, можна зовсім недорого взяти гарне авто.

— Авжеж, буде твій татко мені машину організовувати, — засумнівався Богдан.

— Це мій татко, і я знаю, як із ним домовитись, — відрізала Тетянка.

— А своєму таткові я що скажу, звідки в мене раптом машина взялася?

— Елементарно! Завантажу «Відьма Тетянку», нехай нам якусь Інтернет-лотерею в мережі зробить, наче ти виграв цю машину.

— Авжеж, буде «Відьма Тетянка» для мене старатися, — знову засумнівався Богдан.

— Вона моя цифрова копія, і я знаю, як із нею домовитись, — урвала його Тетянка.

— Ага, як зі своєю мамою домовитись, ти теж знала, а довідку про хворобу для Ірки так і не зробила! — знайшовши, чим усе-таки дошкулити відьмі, переможно сказав Богдан.

— А для чого нам довідка, у нас є дещо краще, — незворушно знизала плечима та й витягла із сумки документ офіційного вигляду з купою печаток.

— Що це таке? — поцікавилась Ірка.

— Гадаєте, я даремно поверталась? — гмукнула Тетянка. — Це подяка від міліції Ірині Хортиці за допомогу під час ліквідації підпільної плантації конопель. Тепер твоя баба Катря нізащо в житті до тебе не прискіпається, і всі розмови про наркотики у вашому класі припиняться.

— А якщо хтось не повірить, я йому як свідок усе популярно поясню, — заявив Богдан і стукнув кулаком по своїй долоні.

Ірка відчула, як на її очах знову з’являються сльози. Може, це й правда, що її татусь увесь із себе крутий і божественний. Але за все своє життя, що налічувало багато тисячоліть, він не зробив для неї й дрібки того, що зробили друзі.

Здіймаючи пилюку на стежці, що вела вглиб балки, вони плентались до Ірчиного будинку. Друзям треба було звернути значно раніше, але вони чомусь пішли за Іркою.

На паркані її старого будинку нерухомо, наче статуя, сидів кіт. Побачивши Ірку, він із осудом зблиснув очима. Ірка спинилась, розгублено затупцявши під несхвальним котячим поглядом.

— Вам тут один родич із Хортиці вітання переказував, — нарешті процідила вона. — І сувенір ось передав. — Ірка ніяково простягнула котові яскравий пакетик із кормом.

Кіт витягнув шию й понюхав пакет. А потім важко, зовсім не по-котячому, а по-людському зітхнув і раптом стрибнув у двір. За мить хвіртка Ірчиного будинку прочинилася. Друзі нерішуче увійшли. Кіт сидів біля хвіртки, і вся його постать випромінювала похмуру смиренність: мовляв, заходь уже, гаразд, що з тобою вдієш. Ірка нахилилась, простягаючи котові сувенір від родича. Кіт із гідністю взяв пакет зубами, одним стрибком злетів на яблуню, пробіг по довгій гілці й зник у вікні Ірчиної кімнати.

— Ну, здається, ми помирились, — задоволено сказала Ірка. — Треба буде його миску з-під ґанку прибрати.

Усією компанією вони зайшли до вітальні, де, не відриваючи очей від чергового серіалу, сиділа бабця.

— Нашвендялись? — не озираючись, буркотливо спитала вона. — Устроїли собі канікули серед тижня, літа вам мало, нероби! А бабця тут сама-самісінька, наче перст, жди їх, борщ вари, млинчики з м’ясом крути, салатик стругай…

— І борщ, і млинчики, і салат? Бабусю, та ти просто чудо! Люди, ходімте обідати! — весело сказала Ірка.

Серіальні страждання зникли з екрана, натомість почався випуск новин.

Голос дикторки азартно застрекотав:

— Унаслідок операції, проведеної відділом боротьби з наркотиками, на приватній дачі було виявлено й зліквідовано плантацію конопель…

— Чому на дачі? — спинився на ґанку здивований Богдан. — На Хортиці!

— Дача перебуває на околицях нашого міста… — продовжувала дикторка.

— Це не ті коноплі,— буркнула Ірка, — інші.

— Співробітники відділу були просто вражені, коли виявили, що висота рослин сягає п’яти метрів! — повідомила дикторка, і на екрані з’явився знайомий гайок високих м’ясистих стебел.

— Коноплі ті самі. Місце інше, — підсумувала Тетянка. — Ну й дає наш Пилип! П’ять метрів! Коли це він устиг?!

— Отруйне зілля було цілком знищене. На жаль, власника дачі затримати не вдалося. Не зважаючи на всі вжиті заходи, йому пощастило втекти.

— Спритний, — погодилась Ірка. — Але на щастя, невдаха. Ну то що, ми млинчики сьогодні їсти будемо?

Content

Ілона Волинська та Кирило Кощеєв
Ірка Хортиця приймає виклик

Чаклунство за наймом

Розділ 1 Базарні бабки та тітки

Розділ 2 Джип у гості — будуть гроші

Розділ 3 Відьми вроздріб і оптом

Розділ 4 Карти, гроші, дві таємниці

Розділ 5 Кігті геть від Сисадміна

Розділ 6 Інсталяція відьми

Розділ 7 Біганина по сліду

Розділ 8 Про що говорять собаки

Розділ 9 Танцюйте! Вам лист

Розділ 10 Полювання на програміста

Розділ 11 Сімейна справа на мільйони

Розділ 12 Розгадка для загадки

Розділ 13 Хто не заховався — я не винуватий

Розділ 14 Корпорація навиворіт

Розділ 15 Закляття на бачок унітаза

Розділ 16 Пастка на Хортову кров

Розділ 17 Навіщо відьмам гроші?

Острів перевертнів

Розділ 1 Дівчинка із собачою головою

Розділ 2 Хто допоможе Ірці?

Розділ З Переінсталяція відьми

Розділ 4 Хазяїн персня атакує

Розділ 5 Одна голова добре, а три — далі нікуди

Розділ 6 Соколине полювання на мента

Розділ 7 Летіть у лазню

Розділ 8 Купання Рудого вовкулаки

Розділ 9 Відкрий пащеку ширше

Розділ 10 Між соколами й вовками

Розділ 11 Пилип та його волхви

Розділ 12 Конопляна спокуса

Розділ 13 Скарбів не пропонувати!

Розділ 14 Зустрінемось у вівтарі

Розділ 15 Р-рви їх!!!

Розділ 16 Розійтись по вівтарях!

Розділ 17 Надійний засіб проти блондинок

Розділ 18 Ірка — Хортиця на всі сто

Розділ 19 Відьма від бога?.