Зарев Владимир

Разруха

РАЗРУХА

На Неда, Яна и Зорница –

моите дъщери

Владимир Зарев

ПЪРВА ЧАСТ

Всеобщото постигане да

добива облик само благодарение на Пътя дао.

Осъществявайки се в нещата,

пътят е смътен, неясен.

И смътен, и неясен –

ала с образи изпълнен...

Истински доброто е като водата.

Доброто на водата е, че на всяко нещо носи полза,

без с него да се спречква;

тя обитава тез места,

които всички гледат отвисоко.

И затова тъй близка е до Пътя дао...

Тридесет спици поддържат главината,

но празнината по средата

прави колелото използваемо.

Омесва се глина, за да стане на съд,

но празното вътре прави съда използваем.

На всяка къща се правят врати и прозорци,

но вътрешната ѝ празнота е,

която се ползва за дом.

Затова

присъстващото е полезно,

отсъствието – използваемо.

"Дао Дъ дзин"

("Книга за Пътя и Постигането"),

Лао Дзъ[1]

Жегата беше непоносима. Задухът ме всмукваше и упойваше, близкият надгробен паметник опари дланта ми. Наоколо беше наклякала глутница кучета. Отъпели от глад и леност, те чакаха да свърши погребението, за да се нахранят с принесеното на близките гробове. Странни на вид поради случайните кръстоски, тези мелези повтаряха цялата необяснимост на природата. С издължени туловища и къси крака, с виновни очи и безформени уши, грозни и потопени във всеобщата нищета, те се изхранваха от човешката скръб. Слънцето открояваше смазващата запустялост на Малашевските гробища, оклюмалите плачещи върби, почупените пейки и фенери, надгробните плочи с изкъртени снимки, попилените от вятъра пластмасови чашки и хартийки, неизбродимата смет на това последно място, което вместо тържественост и покой излъчваше само умора. Двамината попове се разминаваха в песнопението и се потяха под избелелите си раса. Изпитвах чувството, че и мама се поти в официалния си костюм, който не бе обличала от десет години, защото нямаше къде да отиде с него – освен в последния си сън. Драперията на талашитения ѝ ковчег се беше разкривила, гримът ѝ се бе размазал и тя имаше нещастния вид на човек, който се моли най-после да го оставят на мира. Мъчех се да не мисля, да се самозатворя в страха си, а не можех. Забелязвах подробностите, те ме викаха, заклещваха вниманието ми и ме принуждаваха да присъствам.

Изглежда, нашият живот се състои от подробности, които, за да възприемем и осмислим, трябва да забравим. Това, което не забравяме, всъщност ние сме си го измислили сами. Животът тежи от подробности, забрава и собствените ни измислици, които наивно сме нарекли спомени. Човешкото съществуване не е друго освен очакването да се случи нещо, което после трябва да забравим, за да го украсим, да го отрупаме със значения. Спомените са нашето доизмисляне на себе си, копнежът ни да се вкопчим, да се задържим в тях, като добавим от своята интелигентност и тъга. Останалото е биологично изтичане, загубването ни във времето...

Задушавах се от жегата, усещах как телесните ми течности завират под черния костюм, премерено плътен, за да го нося през зимата, но да го обличам и през лятото. Бях подгизнал; ако ме близнеше някой, щеше да разбере, че съм и солен. Прекалих с дезодоранта, мирисът на "Жилет" се смесваше с вялите въздишки, със сладникавото ухание на вехнещи цветя и човешки страх. Страхувах се от мама, от онова изражение на строгост, на безвъзвратна отчужденост, което ми я отнемаше завинаги. Изплаквах я с обилно потоотделяне в тази сутрин, толкова неподвижна, че всяко помръдване изискваше усилие, а всяко усилие предизвикваше замайване. Бях болезнено привързан към мама, но не изпитвах скръб, защото не ми беше мъчно и за мен самия. Всяка смърт на близък човек е част от нашето постоянно умиране. Със свършека на любимия човек погива нещо и от нас, от нашата любов, споделяне и сигурност. Остава празнина и тя не може да бъде запълнена с нищо. Като откъртена дъска в ограда, предназначена да ни пази и скрива. Когато мама утихна в оная скапана болница, в нея не достигаха пари дори за чаршафи и лекарства, подробностите около мен се отляха. Трябваше да ги доизмислям. Някой пусна казанчето в общата тоалетна, чехлите на мама нелепо стърчаха на краката ѝ, а тя вече си беше отишла. Изпитах нечовешка самота. Погледнах към прозореца, но там нямаше никого освен небето. Избелялото, протрито до скъсване небе се стовари върху плещите ми.

Продължавах да мисля и това беше съсипващо. Не смеех дори да въздъхна, понеже бях изпил две бири "Мъжете знаят защо" в барчето на Ивана и още една на спирката пред гробището. Жена ми се приведе към мен и прошепна в лепнещото ми ухо:

– Е, може ли, може ли...

– Какво? – попитах аз.

– Пил си.

– Мъчно ми е за мама – опитах да се измъкна.

– Започнал си от сутринта... и то в ден като този.

– Мъчно ми е за мама – повторих аз, но не ми беше мъчно, защото не ме болеше и за мен самия. Страхувах се от нея, от полуотворените ѝ очи, с които тя сякаш ме гледаше, от восъчната подредба на крехкото ѝ тяло, от притеснителния факт, че нея я няма, когато я има пред очите ми. Настигаха ме смрадта и немотията на Малашевските гробища, търпението на уличните песове, разчесващи бълхите си, всички угнетителни подробности, които ме насилваха да превърна този миг в спомен. Няколкото баби съкооператорки – последните живи приятелки на мама, хлипаха. Те стискаха кърпички в разкривените си пръсти и бършеха очите си, плачеха за себе си. Поучително е да се ходи на гробища, защото само на това упокойно място човек разбира цялата нетрайност на живота, безсмислието му, проумява суетите си, поражението на глупавите си амбиции. Какъв страхотен мускул е животът, но какво търпение притежава смъртта!

– Тя се усмихва... – прошепна жена ми.

– Само една бира – отвърнах аз, – при Ивана.

– Успокоено се усмихва.

– Дори не си допих бутилката...

Кадилницата на плешивия поп подрънкваше като верига, възвисяващият мирис на тамян съвсем сгъсти въздуха и го направи непоносим за дишане. Мама не беше вярваща, но потисната от нищетата на погребението – най-евтиното, което можеше да ни предложи "Спокоен сън", – Вероника настоя да я изпратим по християнски. Агентът разлисти пред нас каталога, започна от помпозните ковчези с меден обков, величествени и лъскави като роял, после едва прикри разочарованието си, бършеше чело с вече досадена вежливост и се обръщаше към Вероника с "прекрасна госпожо". "Държим да има двама свещеници – каза жена ми, – ще се съберем малко хора, но искам свещениците да бъдат двама."

Боса циганка приклекна с бебето си на двайсетина метра и запали цигара. Гледаше ни, но не виждаше смъртта. Щеше да проси от опечалените или и тя като бездомните кучета чакаше да се махнем, за да обере спаружената храна, принесена на мъртъвците по близките гробове. Върху расото на единия поп беше полепнал магарешки бодил. И той не виждаше тайнството, смъртта, а отворените бутилки с вино. Удивително е колко неща усеща човек, когато не си измисля подробностите, а както предполага будизмът, е потопен в пустотата. Навярно пустотата е вечният живот, понеже е вечната смърт. Усетих тънка болка и страх. Изведнъж си дадох сметка, че се страхувам от себе си и от собствения си живот. Изпитах диво желание да говоря за политика и да изпия още една "Мъжете знаят защо" в утробния хлад на Столична библиотека.

– Не е една, не е една... – каза жена ми и започна да бърше внезапно рукналите си сълзи.

* * *

Поляната, която изпълзяваше до околовръстното шосе и се възвишаваше към Витоша, сякаш започваше от шестнайсетия етаж на панелния ни блок в "Младост". Цялата ѝ безбрежност бе насечена от купища натрошена мазилка и смет, бе поръсена с разкъсани найлонови торбички, които се ветрееха в тревата и храсталаците. Избелели и потрошени катерушки украсяваха градинката, а тя излъчваше само похабеност и апатия с няколкото недорасли борчета, унили, препикани от кучетата и посадени от съкооператорите в далечните ленински съботници.

Струваше ми се, че ако притворя очи и протегна ръка, ще докосна Витоша. Понякога изпитвах чувството, че мога да говоря с планината; преди двайсет и пет години, когато все още бях млад и надежден писател, вярвах, че съм в състояние да се съизмеря с нея. Черни връх се къпеше в залеза, синкав на изток и огнено запален на запад. Всичко наоколо безпричинно кървеше. Величието боли.

Боксерките бяха залепнали по бедрата ми, бях си взел трети душ, но бях изпил още четири "Мъжете знаят защо" долу, в магазинчето на "момчетата", с парите, които Вероника ми даде за кренвирши. Потях се, сякаш продължавах да изплаквам мама. На последния етаж през зимата навличахме пуловери, а през лятото се разсъбличахме с безсрамието на бедните. Изпитвах удоволствие от собствената си натежалост и отпуснатост, всъщност от погнусата, която предизвикваше във Вероника голотата ми. Някога "страхотното" ми тяло се беше обезформило, биреният корем пречеше да видя под пъпа си оная най-мъжка гордост, която ми бе донесла толкова изненади, радост, но главно неприятности в утрепания ми живот.

– Виж се, само се виж... Заприличал си на бременна жена – казваше хапливо Вероника.

– Под голям камък голяма риба ще намериш... – отвръщах аз, за да разпаля отчаянието ѝ, изнемогата ѝ, оная последна, все още неизчерпана част от нашата любов, която се нарича ненавист. Колкото повече затъвахме в омерзението, в омърсената си обич, толкова повече Вероника се разхубавяваше, сякаш красотата и презрението ѝ към мен бяха скачени съдове. Дребничка, семпло миловидна преди трийсет години, тя бе наедряла, безличието ѝ се беше оживило, постоянният недоимък и неразбирателството ни ѝ придаваха нещо хищно, което мамеше мъжете. Преди трийсет години никой не я забелязваше, жените гледаха мен. Сега мъжките погледи се лепяха по предизвикателно увисналите ѝ гърди, заничаха под късите ѝ поли, утаяваха се в бримката на черния ѝ чорапогащник. Нейната преувеличена интелигентност я правеше да изглежда непринадлежима, настървяваше мъжете, както ги възбужда бой между жени. Интелектът на жената, нещастието ѝ да знае всякакви ненужности, предизвиква самеца, привлича го подобно на средновековна дреха, защото скрива същността ѝ. Трябва да я насилиш, да съблечеш разточителството на всичките ѝ джуфки и корсети, за да изявиш възмечтаната голота.

Вече съм почти сигурен, че Вероника си има любовник. Тя преподава естетика в Свободния университет, наобиколена от вманиачените си колеги, които жонглират с имената на Бодрияр, Лиотар и Дерида, потопени в суетата на едно импотентно и скудоумно знание, в скуката да се изказваш толкова завъртяно и сложно, че никой да не те разбира. Пишеше статии за вестник "Култура", словесно блатни, непроходими, натоварени с неразгадаеми смисли и значения, но думите не ѝ бяха дадени от Бога, от възторга на духа. Не ѝ носеха радост. Измъчваха нея и тези, които ги четяха.

"А може би любовница, някоя от ония кучки?" – мислех си понякога, понеже Вероника беше изявена феминистка. Тя неуморно се бореше срещу нещо и за нещо, което аз не разумявах, но бях принуден да опозная цялата плеяда от дръгливи феминистки, да изслушвам високопарните им разговори, които бягаха от всичко човешко. Тези жени мразеха мъжете, ала приличаха на мъже и още в студентските години бяха навлезли в критическата си възраст. Отдавна нямаха мензис, как тогава можеха да разберат кървенето, магията на залеза? "Има любовник – разчесвах унинието си аз, – но кога го прави?" Освен в Свободния университет Вероника преподаваше английски в един от парвенюшките частни колежи, превеждаше от немски и английски, даваше частни уроци, хранеше всички  ни. От пет години аз бях безработен, бях заклещен в килията на безметежната си свобода.

Няма по-страшен затвор от принудителната свобода. Осъзнахме го, след като у нас "избухна демокрацията", защото усещането за лекота и безстрашие, каквото всъщност е свободата, не може да се яде, нито да се размени срещу една изпотена "Мъжете знаят защо". От пет години, без да съм правил нищо смислено предния ден, аз се събуждах уморен, смазан от безкрая на утринта, която сякаш никога нямаше да свърши и да прелее в нощта, в утешителния хлад на чаршафите. Цялото възможно време беше мое и това го обезсмисляше, аз пилеех времето си просто защото не го чувствах, защото в това проклето време не се случваше нищо лично и запомнящо се... освен че загубих и мама.

Мама почина сред ужаса на останалите пет жени в стаята, до заръждавялата мивка, обгърната от стипчивия мирис на тоалетна, който се просмукваше през отворената врата, в собствените си чаршафи – болницата нямаше пари за този разкош, – тъпкана с лекарствата, които ѝ купувах, нахоквана от санитарки и безмилостни сестри, на които бях принуден да плащам, за да я изтърпят, небрежно преглеждана от един пъпчив доктор, с когото два пъти се напихме в барчето на Ивана. Умря щастлива в деня на своето изписване. Тя вярваше, че са я излекували от налетялата я жълтеница, а всъщност бе болна от рак, бе развила метастази в панкреаса и в черния дроб и те запушваха жлъчния мехур. Отказваха да я оперират, но аз настоях, продадох раздрънканата си лада и платих. Катетърът не заработи, мама заприлича на една своя пожълтяла снимка и като безнадежден случай настояваха да си я взема у дома. Не ѝ го казах, спестих ѝ унижението на страха, жестокостта на очакването и според будизма извърших грях, защото ѝ попречих да се подготви за онова тайнство, което сме нарекли небитие. Струва ми се, че вярвам в прераждането, природата е разумна и икономична, тя не би си позволила да попилее, да разхити една неповторимост, каквато е човешкият живот. Но сигурен съм и в друго: че дори и да продължим да съществуваме след себе си, след неизбежния си край, това ще бъде само незначителна част от нас, толкова малка и обелена от личните ни чувства, от неизбродимите ни предопределения и споделености, че тази изчегъртана, оперирана живина е всъщност най-сериозното доказателство за нашата смърт.

Попречих на мама от обич, мълчах дори когато тя, полузадушена, изохка: "Помогнете ми"; повтарях само: "Аз съм тук", докато смаяните жени се изнизаха от стаята, повлекли захабените си нощници и своето състрадание, нещо средно между отврата и облекчение. В един миг мама потрепна и утихна, но тази тишина се настани у мен, тя изтласка от съзнанието ми всички подробности, усещания и мисли, защото изведнъж останах сам. Толкова сам, сякаш не познавах никого и нищо и в своята смърт тя ме бе родила отново. Чужд и убиващ, светът ме затисна, смаза ме тежестта на лятното небе заедно с внезапната отговорност за грешния ми живот. Стори ми се, че викам, и това бе сетната ми съпротива към онази неизвестност, която ми отне най-близкия човек, последните остатъци, трохите от даряващата ме любов. Вече знаех, че съм сам, защото разбирах, че съм станал различен, смъртта ме бе осакатила.

Останах вцепенен минута или час. После ме докоснаха шумовете в коридора, нечий смях, подрънкването на чиниите в количката, която санитарката прибутваше за обяд, простите неща, сенките на пердетата и горещината. Пръстите ме заболяха, бях стиснал чаршафа. Както се пълни празна чаша, съзнанието ми постепенно се наля с всички, които познавах, дори с тези, които ненавиждах; усетих как не съм в състояние да побера чудото на своя живот, оная разпиляност на дните, така щастливо незабелязвана до днес. Почувствах се толкова мъдър и съвършен, че неволно се усмихнах. Постепенно и утешително в сетивата ми се просмука мизерията на болницата, зърнах охлузените легла и подлогата, която само преди половин час сам бях държал под мама, и в ума ми проблесна заглавието на романа, който от години отлагах да напиша – "Разруха". Най-после се появи пъпчивият лекар, който прояви милост, затвори очите, на мама и каза:

– Тя не се мъчи... Повярвайте, господин Сестримски, тепърва щеше да настане ад и за нея, и за вас. Вие сторихте всичко по силите си... Това бе най-добрият край.

– Мама никога не би ми причинила нищо лошо – отвърнах аз, а после: – Разруха... Разбира се, разруха.

* * *

– Виж колко е красива! – Гласът ми беше тих, като внезапното очарование, което изпитах.

– Коя? – попита стреснато Вероника. Режеше лук на балкона до мен, ножът чевръсто чаткаше в дървената подложка, от резливия мирис или от нещо неведомо, както беше и сутринта в Малашевските гробища, очите ѝ бяха пълни със сълзи. Необясними сълзи като постоянното удивление в очите ѝ.

– Витоша... небето умира.

Гърдите ѝ се поклащаха ритмично в разкопчаната роба и ми отвърнаха с мълчание, с предизвикателно мълчание. Докосна ме уханието ѝ на сапун и зрялост, обзета от простите неща, тя изведнъж ми се стори принадлежима и близка, нейната незначителност в този миг я правеше крехка и някак прекрасно наранима. След погребението тя бе ходила при глезените момчета на едно "борче", преподаваше им уроци по английски, твърдеше, че са тъпи като баща си и надменни като майка си, но ѝ плащаха добре, търпеше ги със същото отчаяние, с което понасяше и мен.

Кренвиршите вряха до нас на котлона и възпираха опиянението ми. Бясна, че бях пропил трите лева, тя сама ги купи от магазинчето на "момчетата", донесе ги заедно с една милостива "Мъжете знаят защо" за мен, която сега изстиваше в хладилника. В съседния апартамент някой се учеше да свири на цигулка, звуците излъчваха толкова неумелост и тъга, че усетих как гърлото ми се сви.

– Все пак хубаво е, че сме заедно – подхвърлих аз.

– И кое му е хубавото?

– Децата... – Този път глупостта ми я разсмя.

– Ти мислиш ли... изобщо мислил ли си някога за твоите деца?

– Те са наши деца, Вероника.

Гърдите ѝ яростно се разтресоха, гневът ѝ беше жив и човешки, нямаше нищо общо с Бодрияр и Дерида, сближаваше ни, едва различих бенката на шията ѝ. Мъжествеността ми се разрасна и втвърди и аз я докоснах с последното, което ми принадлежеше. Вероника се отдръпна като опарена. Вече бях сигурен, че не плаче от лука.

– Не те ли е срам, в ден като този... У теб не е останало нищо свято, копеле гадно. Днес погребахме твоята майка.

– Мама я няма и не я забърквай. Гаден съм.

– Как искаш да се помирим, когато дойде на гробището пиян?

– Не желая да се помиряваме, копнея да се смирим. – Обхванах гърдите ѝ, усетих сляпата ѝ женственост, топлото ѝ майчинство, имах нужда и от двете.

– Цял следобед съм наливала в главите на ония богаташки олигофрени пет думи, които няма да запомнят, а ти си се въргалял в леглото. Възможно ли е това... възможно ли е изобщо така?! – Гласът ѝ се извиси и помете цигулката на съседското дете.

– До втръсване го познавам този дискурс... – За мен няма по-безсмислена и неозначаваща нищо дума от "дискурс", която звучеше като парола във феминистичните им сбирки. Не желаех да я засегна, наистина ме беше срам, но срамът е чувство, с което се свиква, както се свиква с мухите през лятото.

– Иронизираш? Три ракии и четири бири на ден, това си ти.

Преди трийсет години Вероника ме сравняваше с Мартин Идън, попиваше всяка моя дума, сякаш я улавяше с вечно учудените си очи, надвесваше се над редовете, излезли изпод старата ми пишеща машина, и докато четеше, се усмихваше.

– Кога най-после ще направиш нещо, не за мен и децата ти, а за себе си? Не мога да те гледам как се влачиш и остаряваш от безсмислие. – Гласът ѝ внезапно притихна и това ме засегна. – Ти умираш, Мартине.

– Аз и небето над Витоша... – Подадох ѝ услужливо чинията, за да пресипе в нея нарязания лук, и най-после го изрекох:

– Любовник ли си имаш?

Тя рязко извърна глава, сякаш я бях ударил, объркването я беше зашеметило, изхлипа.

– Алкохолът те видиотява, копеле мръсно. Ти ще ми говориш, ти, който спа с всичките ми приятелки.

Какъв беше смисълът да науча нещо, което не можех да променя и от което щеше. Да ме заболи? Наистина ли бе важно за мен да узная дали Вероника си е завъдила любовник, или любовница, от скука ли го правех, от нетърпението да се саморазруша докрай, да загубя и последната опорна точка, за да изпитам оная ненаситна свобода, от която няма връщане назад? А може би все още обичах жена си и колкото тя се отдалечаваше от мен, моята привързаност към нея се усилваше? Или беше наранена мъжката ми гордост, бе засегнато низкото ми чувство за притежание, за изплъзваща се жива собственост, от която имах полза, защото Вероника ме понасяше и хранеше? Гордост, достойнство... За мен това вече бяха обречени думи, които помнех и разбирах, но нямаха цена – като мерцедес, захвърлен в автомобилно гробище. Причината би могла да бъде и друга – глождеше ме любопитството, оная най-лицемерна част от човешката същност, която превръща писателя в обикновен клюкар, в човек, изпитващ удоволствие да надникне в нечие поражение, в срама, дори когато този срам е лично негов. "Просто искам да зная – рекох си без ентусиазъм аз, – сега е моментът да го науча, този миг е толкова кратък, жегата, пророчеството на самото стъмване, разяждащият мирис на лука, пулсиращата ми мъжественост, нашата заклещеност на балкона, от който, изглежда, има само един изход... шестнайсет етажа надолу."

Впримчих се в обзелата ме безнадеждност, насъсках се, защото предусещах начина да проверя съмненията си. След седмица по договор Вероника трябваше да предаде едно жълто любовно романче, което превеждаше от английски. Блудкавият текст я ужасяваше, тя се презираше, че го прави за пари, в същото време срокът я притискаше. "Ако ми отстъпи компютъра сега – помислих си, – значи се чувства виновна, значи е истина."

– Още тази нощ ще направя нещо за себе си. – Щях да изпусна чинията и я оставих обратно върху разклатената масичка. – Най-после намерих заглавие на новия ми роман и трябва да започна веднага.

– Ами моят превод? – Объркването ѝ премина в паника, хлипанията ѝ замряха и тя несъзнателно се облегна на парапета на балкона. Мислеше трескаво, синьото в очите ѝ потъмня и се разтвори в припадащия мрак, лицето ѝ се изопна и избледня като маската на мим. Но не изразяваше болка или смях, само наръсена с тебешир отврата.

– Катарина тази вечер ще закъснее, ако такова... – Пръстите ѝ неловко се хлъзнаха под ластика на боксерките ми, опитваше да се измъкне, да плати с удоволствие премълчаното от нея. – Всъщност, ако толкова искаш...

Причерня ми, но внимателно се отдръпнах.

– Разруха... Така ще се казва романът.

– Разруха? Звучи пресилено, направо мелодраматично. – Тя пресипа лука в чинията. Усетих, че никога не бе ме обичала толкова всеотдайно и искрено, колкото ме ненавиждаше сега.

– Нека бъде твоето...

Телевизионните антени по покривите на съседните блокове приличаха на кръстове, погледнати отвисоко, самите асфалтови покриви излъчваха занемарение и скръб, по нещо напомняха Малашевските гробища. Запалих цигара. Какво друго можех да направя?

***

Компютърът ни беше трета употреба, с изнурена памет и заличени букви по клавишите. Той също едва ме изтърпяваше. Купихме го от една феминистка, приятелка на Вероника, която също го беше взела на старо. С ниската си разумност той усещаше моето духовно превъзходство и непрекъснато ми правеше номера, подиграваше се с мен. Често ми изчезваха цели текстове, които скалъпвах за столичните вестници, за да изкарам някой лев, и които в две трети ми ги връщаха. "Вие пишете прекалено засукано – казваха ми нафуканите редакторки, – а вестникът се нуждае от друго... от новина, нещо по-така, по-скандално. Намерете новина и моля ви, сменете езика."

Никой вече не се нуждае от думи, заедно с лева словото девалвира в стотици пъти, защото сега в разпарцалявения ни живот на никого не му трябва малко тъга – тя и бездруго е в излишък; малко красота – магазините охкат от скъпи предмети. Вестниците са задръстени с политически извержения и пикантни злободневки, телевизията – с екшъни и трилъри, толкова еднакви, колкото преди бяха нравствените съветски филми. Деветдесет и пет процента от людете и най-страшното – децата, подменят езика с жаргон и клишета, те не общуват помежду си, а си съобщават нещо. Самото общуване се превърна в мъка. За да посрещнеш гости, трябва да похарчиш половината си заплата. Мама престана да ходи на гости, защото трамваят е скъп, престана да се обажда на приятелките си по телефона, понеже и телефонът е скъп. Вече има всичко на пазара, по всяко време можеш да си купиш от курва до "Ролс-Ройс", но хората нямат пари и кърпят старите си чорапи. Има обаче в излишък демокрация. На воля можеш да попържаш президента и министрите, дори завърналия се от изгнанието си цар, радостно да изобличиш ония политици, банкери, борчаги, ослепелите като Темида съдии и всякакви там мейкъри, които окрадоха до голо народа – наричат го начално натрупване на капитал, – и какво от това? Някой да е влязъл в затвора или да е върнал лев в оръшканата хазна? Някой да се е засрамил и да си е подал оставката? Виж, Вероника искаше аз да се срамувам.

Нормалните хора около мен обаче не само се променяха и ставаха различни, те се превръщаха в непознати. Някои се опиваха от меланхолия или се опростачваха, други се свиваха в оцеляването като в пашкул, лигавеха се пред силните на деня, сякаш социализмът никога нямаше да свърши, трети, обзети от носталгия по похитената си сигурност, се оплакваха, четвърти просто полудяваха, улиците са пълни с млади и стари, които си говорят сами, самодостатъчни са си подобно на хермафродитите. "Освен всичко – мислех си понякога, вбесен – нали свободата, а и циничният ѝ синоним – демокрацията, имат смисъл само ако са изказани в думи, ако са облечени във възторг и изящество, в слово, защото първо бе Словото и без него нищо не остава във времето освен празнотата, нищо не е в състояние да се преосъществи в История?"

Свещичката, която запалих за мама, прокапа. От кухнята замириса на пържен лук, на яростта, която излъчваше Вероника. Обла и съвършена в своята отдалеченост, луната надникна зад пердето. Нервно време – пълнолуние.

Цигулката в съседния апартамент утешително бе замлъкнала, но за сметка на това на стълбището се започна свада. Хората, които обитават панелни блокове, нямат тайни, кривите бетонни стени пропускат звуците, както водата се оттича в цедката. Двайсет и пет години ние с Вероника се учехме да се любим в мълчание, запушвахме устите си с чаршафите, хапехме се, за да не издаваме телата си. В началото това бе трудно, защото го правехме често и се забравяхме в обятията си. Сега нямаме проблем – преуморена, Вероника веднага заспива и аз оставам залисан в собствената си тишина или в прегръдката на някоя книга. Редките ни опити завършват с моето поражение. Вече не зная дали съм мъж, а бях страхотен мъж. Откакто съм безработен, нещо у мен се прекърши, дълбоко в подсъзнанието ми се появи съпротивата, че трябва да ѝ се отблагодарявам с насилието на моите ласки, с най-низкото у себе си. Почувствах се като жиголо. Познавах тялото на Вероника като пътя към дома си. Изненадваше ме неговата уязвимост и способността му да приютява.

Преди месец, когато мама влезе в болницата, поканих едно старо гадже от студентските години. Бях я правил да умре в ръцете ми. Тя разгледа библиотеката, величието на книгите я отегчи, изглеждаше повече потресена от разточителната овехтялост на моя дом и докато правех чай в кухнята, се съблече.

Избърза от жалост към мен. Бельото ѝ бе "Палмерс" с цената на пиано, парфюмът ѝ – "Абсолю" на "Мадам Роша" и след това трябваше да поканя двама, вмирисани на манджа съкооператори, за да изличим дъха на сласт и богатство. Издържаше я някакъв шмекер, прекупвач на вторични суровини, беше ѝ подарил мобифон. Когато влязох с подноса и я зърнах разлята върху чаршафите, разлях чая. Просто се страхувах за своята мъжественост. Смутих се, тя се засмя, погали ме и ако съседите са били вкъщи, го чуха, сякаш бе излъчено по радиото. Лили – това е името на бившата ми състудентка – изслуша проблема ми, великодушно ми каза, че го нямам, обърна ме в семейната спалня по корем и попита: "Марти, жена ти никога ли не почиства черните точки по гърба ти?". Изстиска ги всичките, най-силно боляха малките. После се обади по мобифона на прекупвача и му съобщи, че е намерила червен колан за белия му панталон. Той нямаше време, пазареше двеста тона нови, ала нарязани стругове, които фалиралото предприятие продаваше за скрап. Лили имаше най-окосмения триъгълник, който съм виждал – напомняше глава на агне. В него се събираха хамлетовският въпрос, който ме измъчваше, и няколко капки пот. От бръснатите ѝ мишци се излъчваше съвършенството на световната фармацевтика. Разбърка чая, но не го изпи. Стана ѝ скучно. Беше преизпълнена със сърдечност и си отиде като човек, който си е загубил времето. Нищо не разбрах за себе си, за мъжкото си можене и се потопих в същата несигурност, която постоянната умора на Вероника поддържаше будна. Не искам да повярвам, но това е единствената ми изневяра в тези проклети пет години. Нямах сили да бъда жиголо, ала бях кастриран и като любовник. Нервно време – пълнолуние.

Разпознах гласовете в стълбището и запалих цигара. В самотните си вечери бях редовен зрител на тази пиеса и я знаех наизуст, както допреди пет години помнех всички герои на Карл Май. Съседката ни отдясно бе направила фризьорски салон в апартамента си, беше си купила италианска "каска" – скъпа машина за навиване на коса, – съседката ни отляво обаче всяка вечер сърфираше в интернет. Конфликтът бе в това, че телефоните им бяха дуплекс – едно от чудните постижения на социализма, – да се дублират услугите, за да не може да ги ползва никой. Докато чакаха италианската "каска" да запамети прическите им, клиентките на съседката ни отдясно искаха да говорят по телефона, който бе зает завинаги от сърфирането в интернет на съседката отляво.

– Защо звъните така настойчиво? – попита с нервна любезност съседката отляво. Тя бе на четиресет и пет години, издържаше се от астрология, правеше хороскопите на един от тиражните всекидневници и винаги говореше на вие.

– Ти български разбираш ли? Ти български... щото аз повече не мога...

– Сто пъти съм Ви казвала, че аз работя вечер. – Нали тогава изгряваха звездите. – Моля Ви, коленопреклонно Ви моля, канете клиентките си през деня.

– Що не му клекнеш ти на тоя интернет през деня, а?

– Дръжте се интелигентно, Вие сте риба, рибите са духовни и интуитивни същества. Но такава риба като Вас, такава директна риба...

– Заври си ги рибите в...

– Засрамете се... Аз съм свободен човек и мога да правя каквото си искам. Как така Вие и с какво право Вие... В дома съм си, не съм във фризьорски салон. Не се правя на френска булонка. Вие, честно казано...

Успокояващото беше, че мъжете им не участваха в техните прения. Затлъстели, развлечени, оплешивели и със съмнителната прилика на двуяйчни близнаци, те или очакваха поредния мач по "Ринг ТВ", или дружелюбно си пиеха питието долу, при "момчетата". "Сега съседката отдясно ще я нарече "дърта чорло" – помислих си аз, но бях приятно изненадан.

– Курво...

– Господи, прости ѝ. Извинете, но Вие сте, Вие сте, просто нямам думи, точно Вие мамите мъжа си с едно от момчетата долу, в магазина, и това го знаят всички. Аз поне мога да се подпиша. Точно така... и ще се подпиша.

– Затвори си интернета, защото госпожа Икономова требва да се обади на човека си... и не ми лази по нервите. По острието на бръснача лазиш.

Всеки миг едната масивно желязна врата щеше да се тресне гръмовно, след нея другата, още по-грозно и непробиваемо бронирана. Обраха съседите отдясно и тези отляво по два пъти, нас ни разбиха само веднъж и отмъкнаха венчалната халка на мама, една дебела "Монблан" със златно перо, която се готвех да продам, за да си платим парното, и вече го зная – последната топлота на Вероника. Прозорците на цяла София до третия етаж са обковани в решетки, няма по-зарешетен, по-приличен на затвор град в света. Живеем в затвора на възмечтаваната свобода, вратите вече не са място за общуване, а преграда, стоманените, боядисани с миниум врати не отварят ничие сърце, а страха ни, те са предназначени да затварят. По дяволите, как ние, тогава младите писатели, се възторгвахме от алиенацията, търсехме я в неискреността и покварата на "развития" социализъм, огризвахме кокала на отчуждението, за да преядем с него сега. Сега всичко е разрешено, и най-вече – нещастието. Наричат го преход, но преход към какво?

– Разбра ли ме, да ти таковам звездите и съзвездията, и черните дупки...

– Не ме безпокойте повече, моля Ви, няма да Ви отворя... за нищо на света няма да Ви отворя. Вие не сте риба, а чудовище. Ихтиозавър... точно така, ихтиозавър. – Предположих, че се е разревала. Но и съседката отдясно изхлипа, давеше се в нещо повличащо и истерично нямо.

"Хората масово полудяват – помислих си вгорчено, – а свободата ни е толкова наивна, защото те не проумяват, че няма свобода за всички, че тя е лично, духовно, интимно чувство. Людете бяха обединени от несвободата и изведнъж осиротяха без нея, останаха безпомощно сами. Но, боже мой, те не са такива!"

Пълната луна седна в скута ми, освети избелелите ми боксерки, а думите бягаха от мен, сякаш бях прокажен. Преди години думите ме налитаха, нахлуваха в съзнанието ми като пасаж от риби, не смогвах да ги уловя, повличаха ме в опиянението си, в обречението на прекрасното, изпитвах усещането, че някой Блажен и Пустинен ми ги диктува, че прелял от словото, от умението да се себеизказвам, аз ще запелтеча. Те ми помагаха да изпитвам гордост от себе си, че се боря, не побеждавам, но участвам с несъгласието си... Сега ме е страх. Страхът ни смалява, прави ни безсловесни. Оня страх преди дванайсет години беше друг, беше някак по-наперен, по-лесен, съпротивата изковаваше ореол, защото за всички имаше сигурност, ток, почивка на море и пържола. Да, нямаше черен хайвер в магазините, но попарата и мръвката не бяха проблем. Понякога си мисля, че тогава беше виновна Системата, а сега, изглежда, сме виновни всички. Ако всички са обладани от вина, няма виновен... Точно така позволихме да ни окрадат!

Настойчиво, някак безумно входният звънец издрънча. Така може да се втурне в покоя на нощта само Катарина – кръстихме малката ни дъщеря с това смайващо и несвързано с рода ни име. Катарина, а не Екатерина. Представих си я чорлава, късогледа и точно затова всевиждаща, все не можем да съберем пари за операция, за да смирим диоптрите ѝ, с ония размити сенки под очите, които превръщат лицето ѝ в негатив, в съвършено отрицание. Тя не дойде на погребението на баба си, предполагам, защото наистина я обичаше. Знаех го предварително и навярно по тази причина почерпих волята си в барчето на Ивана. Вероника е наивна, сутринта не бях пил само бира, а и водка, облечен в официалния си летно-зимен костюм и усмърдян с дезодоранта, който една феминистка полу-мъж бе подарила на женствената ми съпруга. Не исках, а и не можех да понеса срещата с Катарина. Затова изтръсках луната от скута си и се вторачих в циклопското тъпоумие на компютъра.

Ако има нещо, което никога не ме е разочаровало, това е Созопол, лятото в зашеметяващия Созопол. Някои се прехласват пред Париж, други предпочитат Рим или Венеция, аз обожавам Созопол, свободата на морето и въздуха, която никога не преминава в демокрация. Интимността на моя живот е вглъбена в този град и още по-важно – той е винаги очакване. Изгаврих се със себе си и написах с главни букви върху екрана на компютъра:

РАЗРУХА

***

Събуди се облян в пот, в отворения прозорец съзря разжарените звезди над Витоша. Обърна се в съсъка на чаршафите, но не успя да заспи отново. Беше сънувал Созопол, тесните улички, притиснати от сянката на надвисналите веранди. Приклекналите къщи, обшити с дърво, дърво, изпито от слънцето и попило солта на вятъра. Още усещаше оня упойващ мирис на водорасли и смокини, на нещо извечно, тънкото ухание на плътско продължение, на разлята сперма, на разплод. Старият град, обиколен отвсякъде със синевина, с морето, което го рушеше и пораждаше, а в маранята – островът и фарът.

Там в ония лета, които сега му изглеждаха невъзвратимо далечни, бяха израсли двете му дъщери, там сякаш бе останала Мария, жената, която винаги бе обичал – разговорливите ѝ, засмени очи, разхвърляният ѝ бретон, чаровното ѝ заекване, сякаш влагаше във всяка дума по-особен смисъл, движенията на тялото ѝ, когато се любеха, а те изразяваха повече свенливост или уплах, отколкото страст. Главата му тежеше, цялото му тяло бе изпълнено с някаква напрегната болка, с втечнена в кръвта му обреченост, която никакво лекарство не можеше да отстрани. Присегна се към нощното шкафче, ръката му напипа полупразната бутилка "Chivas Regal", от десет години не пиеше друго уиски. Датчикът на охранителната система улови помръдването му и светна – червено, призрачно, зловещо око.

Охранителната система на къщата му в Бояна струваше двайсет хиляди долара, всички ъгли на мощните зидове бяха окичени с камери, видяното от тях се записваше в компютър, който бе монтиран в къщичката на пазача, препредаваше се на монитора и в длъгнестата задна стая, където играеха белот бодигардовете му. Яки момчета с остригани глави, подивели от скука и бездействие, зажаднели за нещо по-така... защото той им плащаше за скритото насилие в тях, за умението им да плашат, понякога и да пребиват, за най-простичкия и несрещан талант – да му бъдат верни. Сега той трябваше да понесе истината, че 'одареният единствено с вярност човек предава най-бързо и лесно, защото не притежава никакво друго достойнство освен своята вярност, която може да предложи и да продаде на следващия господар. Така беше в политиката, същото бе в бизнеса, в приятелството и в любовта. Той го знаеше отдавна, но не можеше да си представи, че сам ще го изпита. Надяваше се, че е винаги нащрек; че е способен да предотврати всяка заплаха; че вижда зад предела на очите и предусеща ръба на пропастта – оная незрима граница, зад която няма нищо освен небитие.

Първа си отиде оная кучка Магдалина. Събра бижутата и гардероба си, трябваше ѝ цял камион, за да пренесе парцалите си, предвидливо и навярно отдавна бе скътала валутните депозити при някоя приятелка. Бяха времена, в които Боян не пресмяташе парите си, презираше парите, защото ги вземаше в изобилие, което подхранваше удоволствието да ги пилее. Със себе си Магдалина отнесе и опияняващия дъх на скъп парфюм и предателство, красотата си на неопитомено животно. Там, между бедрата си, тя наистина носеше дива котка, лъскавочерна, привидно задрямала, но алчна да се гали и да разкъсва.

Магдалина бе жена на Кривия, най-тъпия и затова най-верния от бодигардовете му. Той беше сто и трийсет килограмово мъжище, озверено грозен, преливащ от агресия като непрекипяло вино. Движенията му бяха непохватни, ниското му чело излъчваше леност и насилие, беше му забранил да си отваря устата, защото говореше просташки. Гърдите му бяха окичени със златни ланци, ушните му миди изглеждаха безформени, мишите му очета бяха запушени с черни очила, "така светът ми се вижда черен, шефе, разбери ме, така съм ти по-нужен" – съвършената машина за вярност. Кривия не само бе готов да умре за него, той настояваше да го направи, да извърши тази никому ненужна жертва, но бе способен да го стори само ако шефът му е баровец, ако излъчва вонята на власт и на много пари.

Едва по-късно разбра как Кривия беше забърсал тази кучка, подозрително умна и интелигентна, с мамеща усмивка и изваяно сякаш на струг тяло. Когато се запознаха в бара на "Шератон", Боян остана така зашеметен, че изпусна чашата си, кристалът се пръсна върху мраморния под, сервитьорите се разтичаха, а той приседна на стола, за да отлепи най-сетне погледа си от това, излъчващо измама, достолепие, от очите ѝ, които бяха събрали в себе си цялата нощ.

– То е без работа, шефе – избоботи, сконфузен, Кривия, – трябва да му намерим някое занимание, че с какво ще храним у дома детето?

Говореше за Магдалина в среден род, а в този протяжен миг на нейно превъзходство тя отъждествяваше съвършената жена, всеки мъж я беше сънувал.

"Те имат дете – помисли си невярващо той, – тя е родила от него дете?"

– Завършила съм английска филология, господин Тилев.

– Гласът ѝ беше съкрушаващ, леко дрезгав, като че ли тя щеше да се разсмее. – Приятно ми е... Магдалина.

Сега си даваше сметка, че освен красотата, сгъстяващата въздуха красота, така остро и болезнено го бе привлякла именно покварата ѝ, мигновеният блясък на черните ѝ очи, смъртоносното проблясване на измяната, с която той бе свикнал и бе повярвал, че умее да я използва и направлява. Много по-късно, едва когато забързаният сервитьор му донесе нова чаша с "Chivas Regal", а на нея барманът изтръска най-несрещания и скъп коктейл, когато в ресторанта на "Шератон" я обсипа с пикантните блюда от "морски дарове" – една актриса му беше казала, че имат вкуса на неговата сперма, – той разбра, че го бе досразило необикновеното ѝ име. "Защо Магдалина?" – помисли си, объркан, той. Кой и как, каква приумица я бяха подпечатали с прозвището на оная библейска курва, която по-късно се бе превърнала в символ на разпнатата непорочност? Само че разкаялата се проститутка, последвала Иисус до кръста, се наричаше Мария Магдалина. Тогава за първи път и без да го желае, в ума му проблесна натрапливото Мария – Магдалина, сдвои собствената си съпруга с това предчувствано момиче, съзнанието му се изпълни с всичко, което можеше да означава една жена, с вечната, с безкрайната жена.

Боян се закашля. Отметна овлажнените чаршафи, отпи от бутилката, неразредено, уискито го блъсна, като че ли магаре му удари къч, празният му стомах се сви, но съзнанието му се проясни и потта му пресъхна. Пи така, докато не усети, че със следващата глътка ще повърне.

***

Назначи Магдалина като секретарка в своя триетажен офис, пресечен с набиващи се медни букви "Булфис". Мъглява абревиатура, която не означаваше нищо и бе измислена от Генерала, докато по вълнени чорапи пиеше чай от мащерка в пасторалната си вила. Даде ѝ петстотин долара заплата, за да не прави нищо. Останалите му две секретарки – грозни, свръхнатоварени и работливи – получаваха по двеста и петдесет, но освен че владееха тънкостите на занаята, бяха в състояние да кажат и насън кога има полет за Виена или Хамбург, какъв е бил курсът на долара от същата дата преди месец, кой е мобилният телефон на премиера, на правосъдния министър или на депутата, с когото той бе вечерял. Плащаше ѝ, за да бъдат заедно, за да научи, че тя не носи чорапогащници, а черни чорапи, прихванати с жартиери – една разтърсваща деликатност, която Магдалина умело прикриваше, а той успя да я зърне за миг едва на втория месец. Водеше я със себе си в чужбина, Кривия мъкнеше след тях куфарите на летището, готов да се жертва в същата секунда не за нея, а за него, татуировките и златните му ланци лъщяха – "Шефе, пази го онова, то се прави на никой, ама е баш щуро".

Магдалина го измъчи, нещо повече – обезличи го. Общителна до дързост, прекалено умна за своите двайсет и шест години, тя не му позволи да я докосне дори сред разгула на "Crazy Horse" в Париж, нито на плажа в Сен Тропе, да долепи устни в тила ѝ на излизане от Британския музей. Правеше ѝ скъпи подаръци, които тя упорито отказваше. Накрая, вбесен, след едно пътуване в Италия той бе принуден да се оплаче на Кривия. "То на никого не се дава, шефе, аз ще го оправя, трай си." На следващия ден тя пристъпи в кабинета му с морава синка под окото, сякаш сам Господ я беше подпечатал, и с непокорно примирение изрече:

– Благодаря ви за гривната със сапфирите, господин Тилев. Наистина е чудесна.

Както нямаше работа, освен да му се усмихва, той усети, че Магдалина неуловимо бе иззела задълженията на останалите му секретарки, че всъщност тя регулираше срещите и бизнеса му, даваше му неоценими съвети и най-важното: разбираше изтънчените нюанси на развратността у другите, както и най-дебелашкото ѝ преувеличение – лакомията им. Магдалина имаше нюх за всеки човек, разгадаваше го като примитивен ход в шаха, нещо повече – тя бе одарена с пророчество, предвижданията ѝ винаги се сбъдваха, преместваше онази пешка, която имаше шанс да стане царица. Той започна да печели от нея повече, отколкото ѝ подаряваше, английският и беше безупречен, а наивните му западни партньори захванаха да пътуват по-често до България, където интересите им бяха никакви, но щяха да срещнат за няколко часа Магдалина. Без видима причина руският евреин Миша Бели ѝ изпрати малък "Форд", който тя му върна заедно с резервните ключове и разсеяната си усмивка.

Когато след година упорство разбра, че не може да я купи, че мъжкият му плам само ѝ пречи да мисли за неговите сделки, той почувства, че му остава последната възможност – да я насили. Така го бе научил занаятът, ловкостта и величието на парите – цинизмът е най-благопристойният аргумент, когато няма друг изход. Вече почти не живееха с Мария, жена му се бе отчуждила от него, не можеше да понася придобитите му навици на господар, презираше богатството, басейна и сауната в боянската им резиденция, а него ненавиждаше с примирението на слабия. Дъщерите си почти не срещаше между своите партита и техните купони, къдравият им пудел – най-любвеобилната част от онова, тяхното, заснето на созополския плаж време – бе умрял от старост. Точно тогава, в зенита на пълния си блясък, изпаднал в безтегловността на нейното безразличие, той, петдесет и две годишният Боян Тилев, напълно полудя. Застаряващ и разглезен, несвикнал да му се отказва нищо, той изведнъж осъзна, че ще се пръсне без тази невъзможна Магдалина; черпеше я "Орбит" без захар и заничаше под полата ѝ, докато тя невъзмутимо излагаше пред него стратегията за поредната му сделка.

Помнеше тази мастилена вечер – бяха седнали в един от луксозните ресторанти в "Драгалевци". Магдалина се хранеше с апетит; изнервен до нетърпимост, той едва си вземаше от печените бадеми. Пиеше четвъртото си уиски, а заедно с алкохола и лятото у него нахлу убеждението, по-скоро наглостта, че ако не го направи сега, ще трябва да я убие. Физически да я изличи. На съседната маса, самотен в черните си дрехи на гробар, лишен от нюанса на чувствата, способен да изпитва единствено вярност, дъвчеше втората си мешана скара Кривия. Сипкавият аромат на билки се смесваше с дъха на ранен сенокос. От Витоша, тъмнолилава в този миг, се спускаше хлад, рекичката не преставаше да бъбри и той знаеше, че водите ѝ все още пазят снежния си вкус. Келнерите в смокинги стърчаха зад гърба му и чакаха поръчка, ресторантът бе към престижен хотел, в който можеше да се наеме апартамент за една нощ.

– Маги – за първи път я наричаше така, присегна се и погали ръката ѝ, кожата ѝ имаше прозирния цвят на слонова кост, – остани тази вечер с мен.

Тя не се отдръпна, но се отля, събра се в себе си, затвори се в черното на очите си – вишневи, загадъчни очи – и наистина заприлича на статуетка от слонова кост. Не каза: "Аз не съм такава, господин Тилев", дори не го презираше, просто понасяше и тази му приумица, ала най-гадното – не се страхуваше от него. Обля го с хладината си, за да го смири, да отложи просмукващото го нетърпение или за да разпали до безразсъдство желанието му.

– Пихте повече, господин Тилев.

– Защо не ме наричаш Боян?

– Защото вие сте господин Тилев... Всяка жаба трябва да си знае гьола. – Тя замълча, неспокойно притвори очи.

– И мястото в него.

– Ами ако блатото е общо... – Без да иска, ѝ причини болка и тя деликатно освободи китката си. На вилицата си бе набола опашка от лангуста. Магдалина овладяно въздъхна, сякаш я бе изправил на трапец и трябваше да запази равновесие; не му вярваше, беше интуитивна като котка. "Ще го направя – помисли си той, – Господ ми е свидетел, че ще го направя и след това ще я изхвърля на улицата, ще я изпратя пред Централна баня, за да я опъват циганите." Той допи уискито си, вгорча му, тресеше го. Оберкелнерът веднага донесе нова чаша "ChivasRegal", подмени леда – беше отдавна в занаята и отличен психолог, искаше да му помогне, за да си заслужи бакшиша.

– Нещо за десерт, любезна госпожо? На вашите услуги.

– Кафе, ако обичате, и сметката, господин Тилев е страшно уморен.

– Исках да кажа, не само общо, но и наше...

– Не ви разбирам. Възхищавам ви се, уважението ми към вас нараства всеки ден, на преговорите днес вие проявихте забележителна тактичност. Сразихте тези муньовци с интелигентност и спокойствие, всъщност не проумявам...

– За блатото ставаше дума.

– Не – каза твърдо, но без злорадство тя, – няма да поръчате апартамента на хотела. Синът ми и... – тя кимна към Кривия – ме чакат.

Изведнъж си даде сметка, че нейната съпротива му причинява болка, но му доставя и някакво неизпитвано досега, мазохистично удоволствие. Предугаждаше отказа ѝ още на Симеоновско шосе, когато тя придърпваше полата си на задната седалка, за да прикрие оная предизвикателна черта, зад която жартиерите захапваха чорапите ѝ. "Знаех го, бях сигурен – настърви се той, – може би точно затова я доведох тук... за да го направя. Ще я размажа, Господ е свидетел, че опитах всичко." Поиска да я омърси физически, ала най-вече да я унизи, да я изтъркаля не в калта на някой коларски път, а на собственото си въображение, и тя го почувства.

– Защо го наричат Кривия? – кимна към урода на съседната маса, който замечтано предъвкваше пържолата.

Тя прелестно и несговорчиво замълча.

– Плащам ти, за да ми отговаряш, нали?

– Оная му работа е крива, господин Тилев. – Сведе очи, безсилно се изчерви, чак косите и пламнаха.

– Крива или голяма? ... Отговори ми, скъпа, важно е!

Магдалина издуха дима от цигарата си настрани, към запалената свещ. Последната ѝ капка жалост към него сякаш я напусна, тя нарочно, демонстративно оправи жартиера на бедрото си и изрече сломяващо:

– Оная му работа е непоправимо крива и ужасно голяма, господин Тилев.

Той плати сметката, преди да ѝ донесат кафето, помогна ѝ да облече сакото на костюма "Версаче", който вчера ѝ беше подарил. Къса пола, безразсъдно къса за достолепието на фирма като неговата, но там, в ръба ѝ, се хлъзгаше червената дантела на жартиерите ѝ. Кривия скочи от съседната маса и я избута заедно с недоядената мешана скара; беше готов да се жертва за него, чакаше с надежда мига, за да умре с разпрани черва пред очите му. Отблъскващ, неовладян, той смешно заситни зад гърба им и му попречи да види десетте поклона на оберкелнера.

– Не го правете, господин Тилев – изрече с пробудена всеотдайност Магдалина. Тя предчувстваше жестокостта му, беше я разгадала, а толкова дълго и сложно я беше обмислял, бе решил да я изнасилят заедно с мъжа ѝ някъде из витошките ливади. Това щеше да бъде чудесно утешение за наранената му мъжественост, за времето, което беше загубил с нея в зала "България" и скучните изложби, за това, че бе препрочел заради нея "Престъпление и наказание". Но тя го предусети и това разваляше насладата, смаляваше го в собствените му очи, отнемаше му възможността да изживее своето надмощие. Вървеше прекрасна пред него към своето поругание, сломена, но вярваща в нещо, което той бе престанал да разбира, както Иисус се бе възвишавал по пътя към Голгота. Боян мислеше трескаво: "Трябва да има изход... Ако го накарам да удуши жена си пред мен, дали ще го стори?".

– И накъде ще отидем тримата – попита тихо Магдалина, – на околовръстния път или може би у дома? Пред сина ми ли, господин Тилев?

"Околовръстният път – блесна в ума му, – колко е просто, гениално е, околовръстният път..."

– Крив – рече той и го потупа по рамото, все едно че се удари в дувар, – остави ни сами. Трябва да поговорим за нещо важно с Магдалина.

– Няма проблем, шефе – ухили се оня с плочестите си жълти зъби, – то си е опако, ако трябва, светни му едно да му олекне.

– Крив, Пепи ни чака у дома – каза неспокойно Магдалина, но не за да отложи предчувствието си, а за да обиграе думите на "господин Тилев", да разбере какво е намислил.

– Ще ви чакам у вас, шефе, направо в палата. – Кривия му намигна заговорнически и му подаде ключовете от черното БМВ. Тя понечи да седне отпред, до Боян, но той ѝ кимна към задната седалка. Някакъв суеверен, неизпитван от дълго време възторг напираше в гърдите му, подмамваше го, разръчкваше жестокостта му.

– Каза, че днес съм сразил ония посерковци с търпението си.

– Да – отвърна тя и за миг му се стори, че Магдалина отново знае всичко, че всъщност тя го води по осеяните с дупки улички на "Драгалевци" към околовръстния път, към ада на общата им съдба.

Караше бавно, толкова бавно, че БМВ-то се движеше на подскоци, отминаха остъкления, осветен в жълто магазин за мокети, бензиностанцията на "Шел", причудливите модерни складове, които бяха изникнали в самия край на полето. Лятото дишаше, долавяше опиянението на щурците в буренясалата зеленина, всичко наоколо бе толкова просто и живо, че той се самосъжали. Най-после точно срещу резиденция "Бояна" я съзря – беше циганка по къси черни шорти, бе разтворила пембената си туника и тресеше жилавите си гърди в увлечението да го спре. Натисна рязко спирачките и усети как Магдалина настръхна. Циганката пърхащо се приближи, изглеждаше топла и разточителна като цял катун. Отвори вратата, надникна, видя, че вътре има жена, и се дръпна като опарена.

– Колко взимаш за свирка? – попита рязко той.

– Десет... – сети се, че до нея е спрял от големите "баварци" – петдесет лева, значи, да ти го умием два пъти.

– Качвай се.

– Ами оная... ако бие, аз такова, бате...

– Казах ти да се качиш.

Той я остави да го разкопчае, да го изрови от самия него, да разкъса със зъби обложката на финия презерватив и да му го надене, да го прелъсти с огромните си негърски бърни.

– Махни го това – заповяда той, защото гумата щеше да го прикрие, да отслаби болката на Магдалина – и бавно. Бавно!

Циганската ѝ опитност не го интересуваше, Боян беше зает да гледа лицето на Магдалина в огледалото за обратно виждане, да чуе онова паническо изохкване, част от отвратата ѝ, но сякаш и признание за човешкото му въображение, за надмогването да унизи нея, като първо унизи себе си. "Ако блатото е общо..." – беше казал в ресторанта. Замириса на тиня.

Магдалина наистина плачеше, не отсега и за това, а за всичко, за шамарите на Кривия, за гаврата да я приюти в София – нали тя бе от Сапарева баня и без оня касапин навярно щеше да си остане там, – за любовта си към английската литература и за насилието, за ужаса, че синът ѝ Пепи може да прилича на баща си – ако наистина Кривия му беше баща, – дето носеше костюм на "Версаче", докато семействата на двамата ѝ братя вегетираха в бедност. Да, тя не се отдръпна, напротив, кожата на задната седалка изскърца под нейната крехкост, тя се повдигна, за да види и да изживее до дъно своето поражение, да проследи мускула, устата на циганката, чиято плът ухаеше на огнище и изветрял дезодорант, да надзърне как тя го изпива, него, единствения, непостижимия, да почувства отблизо гърча му, вече бе докоснала тила му с пръсти, с най-безмилостната си женска жал, когато той се взриви, олигави лицето на циганката, опръска касетофона, климатика, всички безценни екстри на БМВ-то.

"Господи, тя плаче за мен!" – помисли си, вледенен, той, надигна се да целуне огледалото за обратно виждане – всъщност горещото ѝ дихание, което пареше врата му, – и почувства, че този миг го надмогва в своята слепота; че оттук насетне може да се случи всичко; че вече безвъзвратното бе възможно и че целият цинизъм, който беше натрупал, който бе пестил в тези десет години, е само сълза, отронена от тези тъмни и разкошни очи, които бяха създадени, за да го предадат. Видя смъртта си, сякаш се гледаше отстрани и отгоре, както беше написано и предсказано в оная необикновена книга "Живот след живота".

Когато гърчовете му отминаха и погледът му омекна, той пребара главата на циганката, удари ѝ силен, зашеметяващ шамар, бръкна във вътрешния си джоб и натика стодоларова банкнота в устата ѝ. "Какво направи със себе си? – беше го попитала вчера Мария. – Ти не си човек, ти не си ти. "

– Изчезвай... – сякаш го каза не на циганката, а на себе си. Остана в тишината, вдълбочи се в тишината. Нещо забравено и отхвърлено човешко виеше в подсъзнанието му

– "това, което беше, няма значение, чекиджийо гаден, това не си ти, запомни, ти не си ти", – но Магдалина го изпревари с дрезгавия си глас, сякаш не плачеше от преживяното унижение, а изпитваше бездънна жалост за него.

– Обичам те – каза тя.

Нямаше сили да отвърне и се досети да запали колата, защото трябваше да направи нещо нормално и физически измеримо.

Магдалина му подаде шишето с минерална вода от задната седалка.

– Измий се – каза.

– Възможно ли е? – попита той.

Тя замълча.

– Изобщо възможно ли е? – повтори Боян.

– Не зная, бутилката е пълна – каза, сякаш беше важно, че водата ще стигне, а сетне: – Закарай ме у дома.

– При оня с непоправимо кривия и много големия? – попита той. – Утре ще се обадя на тая шунда адвоката си, за три месеца ще уреди развода ти.

– Тогава къде ще отидем? – попита тя. – Къде ще мога да повърна?

– При мен в Бояна – отвърна той, – в семейната ми спалня. Жена ми ме презира. Мария ме мрази. За три месеца ще уредим и моя развод.

– Никога не ми се е случвало, не съм го изпитвала. Аз наистина те... – За първи път му говореше на "ти".

– Не ти личеше – каза той.

– Смешно е, жалко е... От тъпата вечер в "Шератон" сложих и жартиери. Нали трябваше да изглеждам друга... да се скрия някъде, в нещо?

– Никак, ама никак не ти личеше – изрече на пресекулки той.

– Тия жартиери до смърт ме умориха. Поне успях ли да те излъжа?

Той усети, че повече не може да понесе сълзите и, най-дълбинната ѝ същност, раждането ѝ на този свят, думите ѝ в детската градина, семплото ѝ бельо на ученичка, прано всяка вечер на ръка, оная благословена непорочност, която го връщаше в стария свят, когато пуделът им беше жив, когато беше смешно и заекването на Мария. Той не беше вече той, беше друг. Бяха го измислили и осъществили като Франкенщайн. Трябваше да направи нещо конкретно и зримо и той угаси двигателя. Излезе от колата, вмъкна се при нея на задната седалка, докосна я по гърдите, между бедрата и тя се разлюля, бе неспособна да удържи желанието си и още по-наранимо – щастието си. Сякаш ѝ беше за първи път и може би наистина и беше за първи път; помогна му да я съблече, помогна му да се съблече, показа му с невинен пръст жартиерите, белега от тях, мястото, където се вплитаха червеното и черното, нейната и неговата, тяхната обща измама.

– Ходила ли си в Созопол? – попита неочаквано и за себе си той.

– Не, не, не... – Тя не се любеше, а пулсираше, играеше с ръцете си като пеперуда, удряше се в преградата на гърдите му, отлиташе и се връщаше. – Не, не, не... – Но това не бе отрицание, а приемане на стария му свят, продължението на неговия Созопол, на слънцето и вятъра по безкрайните плажове, последното чисто и истинско нещо, на което бе способен.

– Ще те заведа в Созопол.

– Моля ти се, заведи ме.

– Ще те заведа.

– Моля ти се, заведи ме.

И тяхното обменено дихание не свършваше на неудобната задна седалка, всред непрестанния вой на профучаващите автомобили, чиито фарове ги разделяха за миг, проточващ се, натрапчив миг, за да ги събере сетне в обятията си тъмнината. Едва осветени, те оставаха полусъзрени и отминати, пред изумения поглед и благословията на оная курветина. Тя чакаше мъжа си, за да я прибере в бордея и да му покаже американската банкнота, която за сигурност бе напъхала в неудобните си прашки.

– В Созопол... – повтори в ожесточението си той.

***

Събуди се отново по обяд плувнал в пот и умора въпреки старанието на климатика, можеше да изстиска спалния чаршаф. Седна в леглото и надникна без любопитство през прозореца. Дори над грижливо подстригваната и поливана ливада, над префърцунените храсталаци и цветя, разхвърляни на туфи около къщата, маранята насищаше въздуха, задушното пладне бе задавило щурците, бе прогонило птиците и хората.

На раменете си сякаш нямаше глава, а кофа. Протегна се, отпи пестелива глътка, оставаха му още две бутилки "Chivas Regal" и тази забрава трябваше да му стигне до утре, когато ония щяха да дойдат, за да му вземат и къщата, огромния хамбар, засран от лукс, от скъпи непотребности, проектиран от двама архитекти, сега неуютно празен в своята претъпканост. Тогава най-сетне всичко щеше да бъде пито-платено и Боян можеше да замине за Созопол, загубил всичко, но жив.

Подритна чехлите си и се смъкна до хола, босите му пети усещаха хлада на гранита, после восъка по паркета от славонски дъб, очите му се удряха в полумрака на спуснатите завеси, по стените едва личаха светлеещите петна, оставени от смъкнатите картини. Бе разпродал, всъщност дарил на безценица, цялата си колекция от над седемстотин платна. Упорито и някак свенливо бе събирал шедьоврите на Захари Зограф и Мърквичка, на Майстора, Цанко Лавренов, Златю Бояджиев, на Васил Стоилов, Бароков и Иван Милев, на " големите" живи, които с часове и неизтощима любезност го чакаха пред кабинета му. Когато нещо му харесваше и усетеше, че картината го вика, даваше луди пари. Трупаше изкуство и антиквариат, защото подсъзнателно предчувстваше, че само патината на времето стои над заслуженото му могъщество; че единственият начин да смали, да унизи тази прекрасност, бе, като я плати, като я купи, като нарани най-вечното, най-сигурното в света – красотата.

Облегна се на софата, защото сърцето му се разби. В тази безсмислено голяма къща имаше всичко, но нямаше аптечка. Защо са му на Вездесъщия лекарства, нима Бог се нуждае от валериан? Преди пет години, смутена и унила, Мария все още се бореше за него. Неспособна да се изкаже от избликналото си заекване, тя разпери ръце, сякаш искаше да го предпази от самата смърт, и запредъвква:

– Апостол Павел... апостол Павел е рекъл, че никой нищо няма да отнесе от тази земя, защото никой нищо не е донесъл на нея. – Това ѝ костваше време в продънилото ѝ се усилие да го докосне, да се приближи до него. За да я отхвърли докрай, да я уязви, той се ухили:

– Повтори го, ако обичаш. Та какво е казал апостол Павел?

Петната, оставени от картините по стените, напомняха избодени очи. Виждането в тях беше изчезнало. Бяха му го отнели. Беше се запътил към басейна и не искаше да се предава, не седна на софата. Много, много отдавна с Мария бе гледал оня изплъзващ се филм, който се бе запечатал в съзнанието му – "Миналата година в Мариенбад ". От един момент насетне повествованието в него сякаш се изтърка и спря, просто от стените – пошлият разкош, в който героите съществуваха и ги нямаше, в който не ставаше нищо, му напомняше дворец, – та от стените започнаха да изчезват картините, гоблените, предметите наоколо оредяваха, битът се стопяваше, за да не остави след себе си нищо. Освен празнина, мъртво време. Порази го това разграждащо умиране, тънката значимост на разрухата. Разказа филма на Магдалина, тя не го беше гледала, но след седмица му доведе един мърляв продуцент. Той го запозна с режисьора Аврамов, дългокос, свръхчувствителен, навярно алкохолик. Разказа и на тях "Миналата година в Мариенбад", те го бяха гледали.

– Готов съм предпазливо – каза им Боян, след като ги остави да изпият бутилката "Chivas Regal" и да наченат следващата, – твърде предпазливо съм решен да спонсорирам един филм, който трябва да се казва "Миналата година в Созопол ". Предупреждавам ви, не желая да повторим онова видение. "Миналата година в Мариенбад " е тогава и е на Ален Рене, "Миналата година в Созопол " е сега и е само мой.

Възторгнаха се, заваляха идеи и сюжети, едва ги изтърпя до средата на втората бутилка и ги остави на Магдалина. След месец му донесоха сценарий, некадърен екшън, кръв се лееше по невинните созополски улици, постепенно дрехите на главната героиня (ролята щеше да играе известна актриса секссимвол) намаляваха, тя оставаше дибидюс гола, "най-сетне родена" – каза му сценаристът, а накрая я виждахме облечена до шията в разточителните дантели на баба ѝ, на едно абсурдно време, което никога не е текло в България.

– Много е така... нали разбирате, господин Тилев, както вие го искате. Нещо, което го има, всъщност го няма – рече притеснено продуцентът и приглади лъсналата си плешивина. – Само ако си я представите Фанито, в цялата ѝ еротична закачливост... ония ми ти изплезени цици, намигането под пъпа ѝ, ех...

Боян им плати сценария и не каза нищо. Те написаха втори, трети, продължаваха да се мъчат и сега.

Довлече се до терасата, слънцето го разтърси сякаш с човешка ръка. Тревата загъделичка ходилата му, живият ѝ допир го освежи, свали боксерките си, голотата му се протегна, но опря в каменните зидове и се събра отново в него. Пльосна в басейна, в призрачната му прохлада, а от ден на ден той се пълнеше с листа и боклуци, нямаше кой да го почисти с мрежата, надяната на алуминиевия прът.

Бяха го изоставили всички. Правеха го без предупреждение и с нахалството, вкоренено у всеки слуга, който мрази господаря си само защото яде от неговия хляб. Пръв си отиде червендалестият боянски шоп, който охраняваше външната врата; отчаяни, след него изчезнаха двама от бодигардовете му, чистачката просто престана да идва.

Заради Магдалина беше заменил Кривия с един културист, казваше се Асен, но му викаха Ашика. Беше същият кретен, със същите черни очила, но по-едър и по-ниско остриган от Кривия, отмъстително и иронично Боян го бе нарекъл Правия. Цял месец Правия мрачно дялкаше свирки от плачещата върба с надеждата нещо да се случи, отново да потръгне. В безделието си бе в състояние да умори дървото. Самодоволен и неподкупен, беше му още по-верен от Кривия, вдигаше щанги и дебнеше своя звезден миг да се жертва за Боян, най-сетне и той се предаде. Вчера го докара с БМВ-то след поредния му запой, помогна му да влезе в хола и го изтръска на кожения фатерщул.

– Шефе, ти шеф ли си? – изрази се по възможно най-сложния начин Правия.

– Не зная – отвърна му Боян.

– Шефе, ти не си шеф, вече те няма – съгласи се Правия. Удари му лек, почти гальовен шамар, защото иначе щеше да го убие. – Това да го запаметиш от мен – рече той, после се обърна с гръб към него, приведе се и гръмко се изпърдя. – За теб бях навит да си дам ухото, бях готов да си дам ръката, обаче толкова те е шубе, че нямаш нужда дори от моя отрязан крайник. Защо ме изпързаля бе, човек, защо ми потроши времето? – Той отново гръмна презрително и помаха над задника си с длан. – Ега ти милионера... Богато копеле, ама кекаво.

Последна го напусна готвачката и нейното човешко усилие го умили. Не беше я виждал или поне не беше я забелязвал досега. Болно затлъстяла и оплешивяла с годините, тя бе магьосница в кухнята, никой не можеше да приготви по-вкусно, по-пикантно от нея сърна или див заек, да направи дунавска саламура от глава на сом, вареше раците в бира и с много девесил, печеното прасенце винаги хващаше коричка. Обезсърчена от мълчанието му, което си поделяха, тя се застоя, остана, докато и двата хладилника се изпразниха до дъно. Вчера му направи горчиво турско кафе, както го обичаше, и каза:

– Господин Тилев, аз няма повече какво да правя тук.

– Така ли? – попита той.

– Какво ще ядете на обяд?

– Така ли? – повтори той.

– Не ми е работа... но изпрахосмукачих, разтребих спалнята и кабинета ви.

– Така ли? – рече той.

– Довиждане, господин Тилев. – Очите ѝ бяха пълни със сълзите на готвачка.

– Сбогом – натърти той и тя разбра разликата между тези тъй близки думи.

Зъзнеше, стана му студецо в басейна, защото стърчеше неподвижно, като хипнотизиран. Маранята на пладнето издевателстваше, лъжеше, зъбите му тракаха, помпата на пречиствателната инсталация деликатно накъдряше водата. Имаше и механизъм за изкуствени вълни, но той не помнеше откъде се пуска, освен това изкуствените вълни щяха да го убият. Вълните в протежението зад Созопол щяха да го удавят красиво, осолената им прегръдка щеше да го приласкае и зашемети, да го върне в изначалието, в смисъла на неговото раждане. Вълните на Созопол те задържат и приютяват. Преди да те изхвърлят или погълнат, те изчакват страха ти, позволяват ти да се ужасиш, да се бориш, да се надмогнеш и ако имаш късмет, да се върнеш на брега. При себе си. "Миналата година в Созопол е тази – помисли си той, – миналата година в Созопол е моето последно бъдеще." Повдигна дясната си ръка и я сложи на сърцето си. Това бе привичният масонски жест, с който несъзнателно реагираше срещу налитащото го зло, беше свикнал с него, както баячката с шепота си срещу уроки. Този път не помогна.

Заплака като дете, като много пиян човек...

***

Когато най-сетне успяха да се отделят един от друг и обятията им се изпълниха с въздух, удивени от това, че не им се случи нищо, че дори не им прилоша и чудатостта на тяхната взаимност продължаваше да ги владее, циганката вече беше изчезнала в одимения полумрак на околовръстното шосе.

– Защо я зашлеви? – попита Магдалина.

– Ударих себе си – отвърна той.

– Не е вярно, цапардоса мен... направо през очите, през душичката ми – каза някак отчуждено Магдалина.

– Ударих двама ни – отвърна ѝ Боян.

Той ѝ помогна да го облече, остави се в опитността на пръстите ѝ, после оправи насъбраните около коленете ѝ чорапи, закопча ги с жартиерите и Магдалина заприлича на пеперуда, черночервена, наранима и перверзна. Желанието го подгони отново.

– Другата ти кожа... – каза, защото тя беше вече с дрехи.

– Колко ѝ даде?

– Сто долара, заслужи си ги, нали?

– Не е честно – каза Магдалина, – на ония пластмасови кукли в "Шератон" им плащаш по петстотин, без да ги биеш. Тази поне ще нахрани циганетата си.

– Никога не съм се занимавал с курви – отвърна той.

– Лъжеш. – Замълча, защото наистина лъжеше. Тя седна отпред до него, извади от чантичката си копринена кърпичка и обърса касетофона, климатика, всичко, което бе опръскал със своята жестокост. – Твое е – каза виновно Магдалина и я изхвърли навън, – но не е наше.

Сега караше безразсъдно, направо хазартно, усещаше силата и подчинението на мощния мотор, задминаваше всичко пред себе си, бързаше, сякаш в разпраната от фаровете тъмнина го очакваше нещо съдбовно, лудешки бързаше, а не знаеше закъде и за какво.

– У нас ли ще ме заведеш? – попита Магдалина.

– Не – отвърна той и се наежи. Беше сигурен, че от този миг насетне просто не би имал сили да я дели с някого, с панелния ѝ дом в "Обеля", с изгледа от балкона ѝ към бунището на пазара, нямаше смелост да я подели дори с Кривия.

– Тогава – каза тя, – защото...

– Тогава? – попита той.

– Да не си го и помисляш... – каза тя.

– Какво? – подразни я той.

– Че можеш тази вечер да ме заведеш у вас. Ще умра, ако трябва, ще легна с мъжа си – как се изрази? – но няма да дойда...

Боян не отговори.

– Децата ти сигурно спят. Не разбираш ли?

Боян отново замълча.

– Но у вас ни чака Кривия.

– Нима не виждаш, това не е пътят за Бояна. – Беше изтрезнял, уискито сякаш се бе изпарило от кръвта му.

– Ами тогава спри. Ще сляза...

Изпревари някаква кола, надвеси се над друга, отсреща ужасено му святкаха с дългите фарове и тогава опиянението от внезапното му хрумване го зашемети. Даде десен мигач и се набута в канавката. Катастрофира в себе си, потта го заслепи.

– Отиваме в Созопол – каза. Бръкна в джоба си, в тишината на утихналото си съзнание и запали пура. – Няма къде другаде да се приютим.

– Господи! – простена тя и не направи опит да прикрие радостта си. Отново докосна тила му с оная нараняваща всеотдайност; бе го сторила и на околовръстното шосе, когато в бесовската си приумица пред резиденция "Бояна " той бе полузадушил със себе си онова цигане.

– Но утре е петък, утре трябва да се видиш с правосъдния министър... Имаш още седем важни срещи.

– За какво ти плащам? – попита Боян. – Ще ми обясниш ли за какво ти плащам?

Тя делово извади от чантичката мобилния си телефон и в съсъка на БМВ-то на разпарящ се чаршаф за половин час сухо и мъчително любезно, с ледения глас на скъпоплатена секретарка поднесе извиненията му, отложи всичките му срещи, подреди ги в бъдещето, сякаш те никога нямаше да се върнат от Созопол.

– Господин Тилев ще отсъства от София само в петък, събота и неделя...

– Също в понеделник, вторник, сряда и завинаги... – подсказваше ѝ той.

– Да, само в петък, събота и неделя. Четвъртъкът му е доста напрегнат, но ще успее да ви приеме в седемнайсет и трийсет. Не, не е болен.

– Кажи му на този тиквеник, че съм щастлив.

– Ще му предам вашите почитания, господине, той също ви поздравява.

Батерията на джиесема ѝ се изтощи, тя внимателно измъкна неговия от джоба на сакото му. Най-после свърши и те потънаха в лятната тишина, която гумите на БМВ-то мачкаха. Беше им достатъчно да бъдат заедно и да мълчат, за един час по автострадата отминаха Пловдив, вляха се в теснината на шосето и ги догони писъкът на щурците, насрещното движение намаля, стопи се в късния час и те останаха блажено сами.

– Искаш ли музика? – Той се пресегна към касетофона.

– Искам да се обадиш на жена си.

– Няма смисъл... тя е свикнала. Виж, Кривия... – Но Магдалина притвори с длани очите си, както го правят децата.

– Има един разказ... май на Дюренмат – тя се поклащаше заедно с думите си, сякаш се мъчеше да ги овеществи, – героят е швейцарец и пътува с влак, влакът навлиза в тунел, тунелът наистина е дълъг, но влакът лети през него, времето се разтяга и ще се скъса, а влакът продължава да е в тунела. Тунелът не свършва, времето също не свършва и в един миг човекът разбира, че те навярно никога няма да се измъкнат, заклещени в собственото си движение... Животът им ли е това, тяхната надежда ли е това... Не са гладни, не са жадни, нищо лошо не им се случва, но влетели в тунела, те не могат да излязат от него.

– Искаш да кажеш, че Созопол...

– Никога не съм била в Созопол – прекъсна го уплашено.

– И се страхуваш...

– Ох, дали свекърва ми е дала лекарството на Пепи? – каза тя.

После до Бургас мълчанието ги вцепени. Не беше шофирал от години и се почувства уморен, затънаха в непрогледността на тишината, БМВ-то разхвърляше парчетата ѝ встрани, в безлюдността на шосето и в душата му; после, някъде на хълма след Ветрен, го докосна загадъчният дъх на море, на нещо живо, което не свършва.

– Не се страхувам – каза неочаквано Магдалина. – Каквото и да се случи, то ще стане с мен и с теб. С нас.

Спряха в Бургас, беше три след полунощ, но градът не спеше, искреше като шампанско, забавляваше се, чужденците обикаляха кръчмите, жителите на Бургас наобикаляха лятото – овладя ги празникът на този град, сякаш той и Магдалина присъстваха на карнавал, но всички досадно бяха маскирани като себе си.

В центъра намериха отворен магазин, купиха си бански, две плажни рокли за нея, панталони и най-прости фланелки за него, хавлии с образите на кечистите Ледения и Скалата, сапуни, дезодоранти, джапанки, пуканки и вчерашните вестници. Магдалина си хареса един тъжен палячо и той ѝ го взе. Пиха кафе, ядоха пици, защото в "Драгалевци" той не беше вечерял, а се беше наливал, за да се ожесточи. И най-невероятното – Боян удари сто грама уиски "Балантайнс" на крак, в мръсното, вмирисано на пържена цаца и повръщано капанче не бяха и чували за "Chivas Regal". "Боим ли се от Созопол – помисли си той,– или просто го отлагаме?"

По тясната автострада той ѝ разказа целия път до Созопол според отколешните си спомени:

– Внимавай, моля те, на този завой за първи път ще зърнем залива. – Не се виждаше нищо освен разредената чернилка на мрака, там, където море и небе се събираха в стаеното си единосъщие. – Отляво ще се появи военноморската база... – Едва зърнаха бледите светлинки на корабите. – Отминаваме Черноморец и гледай сега, островът с Адмиралтейството, господи, Созопол...

Магдалина се умори да се взира в далнината, но щом достигнаха Царския плаж, приклещен от двата къмпинга "Градина" и "Златна рибка", той намери пролука в автострадата, сви рязко вляво и с риск да затъне, да се удави в дюните, пропълзя до самия бряг, до белия резец на вълните, до онзи пулсиращ и вечен плисък, в който потъваше всичко. Внезапно почувства, че те са замайващо свободни, в този миг бяха свободни да се разделят, да умрат и дори да се обичат.

– И какво швейцарецът? – попита той.

– Пътува... Той още е там, в тунела.

– Защо не е отишъл при машиниста да спре влака? Когато влакът спре, може би тунелът ще свърши.

– Човекът се добира до машиниста и той издърпва спирачката, забравила съм защо, но влакът пак не спира.

– А пък аз исках да ти разкажа един филм.

– Кой филм? – попита тя и потрепери.

– "Миналата година в Мариенбад"... шейсет и пета ли беше, шейсет и шеста ли, въртяха го в БИАТ.

– Аха...

– Защо се страхуваш?

– Не съм го гледала.

– Попитах те от какво се боиш.

– Трябваше да се обадиш на жена си... и аз да попитам за Пепи.

– Искам да те видя гола. – Тя го чу, независимо че едва помръдваше с устни.

– Не ме е срам – отвърна Магдалина, – от теб не ме е срам.

На самия бряг, осветена от смаяната луна, облизвана до глезените от езика на морето, тя се съблече, сякаш това бе най-тържественият миг в живота ѝ; първо гърдите ѝ щръкнаха, сетне цялата преля в смолистия триъгълник под корема си и се оттече към морската пяна. Не беше виждал по-съвършено и пригодено за любов тяло, Магдалина дори не бе обръснала подмишниците си. Никога не бе преживявал по-ласкаво и разнищващо насилие. "Тя е на двайсет и шест години... – помисли си опасно той. – Когато след университета успяха да ме натикат в казармата, когато пет пъти седмично ядях малеби, тогава Магдалина още е ходила права под масата. " Беше я довел на Царския плаж, за да я види цялата, недоизмисляна и неподменяна, но в този миг усети, че съзерцава себе си, похабеността си на петдесет и две годишен мъж, който живее напрегнато и безразсъдно. "Докога – запита се той, удавен в голотата и – и защо? – Пред очите му тя смаляваше и закриваше Созопол. – Докога и защо, Бояне? " Отново изпита гъделичкащото желание да я убие, да я изличи не от съзнанието си, а от физическия свят, който в нейно присъствие винаги бе пренаселен. Кротко и готово да понесе всичко, дори нечия смърт, морето бе на няколко крачки от тях. Фарът на острова срещу Созопол премигна като око.

***

Седях в барчето на Ивана и слушах. Безсмислено бе да говоря, да остроумнича и да обсъждам словесните еквилибристики на постмодернизма, защото имах пари за два големи джина. Янчо Станойчев нямаше стотинки за ракия и сладкодумно разказваше любовните си приключения отпреди години на по-младите от нас писатели на масата. Трябваше да почерпят, мамка им. Двама от тях бяха храненици на Сорос, третият се бе примъкнал към някакъв по-скромен проект на програмата ФАР за духовно приобщаване на малцинствата.

Барчето на Ивана всъщност е обширно помещение и заема половината от мазето на Столична библиотека. Няколкото сепарета му придават относителен уют, а двете нива на пода препъват застарелите писатели и тези, които са прекалили с алкохола. Вътре винаги е задимено, още с влизането човек попада в сумрака на отдавна непочистен аквариум, в особената атмосфера на интимност, която предизвиква всяко недовиждане.

Откакто "избухна демокрацията" и реституираха сградата на Съюза на писателите – най-видното и запомнящото се място на улица "Ангел Кънчев", с нейните редакции, кабинети, със забележителните ѝ ресторант и кафене, в които се влизаше само с пропуск, с малкия киносалон, в него се прожектираха и идеологически "вредни" филми, за да опознаем буржоазната развала, – та откакто бе иззет този благословен рай на професионална взаимност и клюки, съизмерване на таланти и пишки, на постоянни ежби и борба за власт, писателите наистина осиротяха.

След като ни освети демокрацията, всичко в България взе да се цепи на поразия. От Православната църква – имаме си два синода: червен, воглаве с патриарх Максим и половината владици бивши ченгета, и син, управляван от останалите Владици бивши ченгета – до Генералния щаб на деполитизираната армия. Няколко пъти се разлюспваха синдикатите, СДС и БСП, та чак до желязното ДПС на най-умния български политик, турчина Ахмед Доган. Един американски лингвист кьосе, с когото ме запозна Вероника, той поне не беше феминист, го изрече ясно: "Няма по-интелигентни и можещи хора от българите, когато са поотделно, но събрани трима накуп, вие просто не ставате за нищо". Българинът по природа е индивидуалист, така го е научила историята му, той презира колективните дела, всичките си възможни партии, институциите и държавността, защото от тях е видял само низост и зло.

Естествено, и Съюзът на писателите мигновено се разпадна на син, червен, неутрален, независим и още някакъв. Лишени от упойката на сигурността, едва привикващи с връхлетялата ги бедност, загубили сиянието си на духовни съдници, на пишещите братя им остана само взаимното омерзение и абстрактната погнуса към всичко. На литературния небосклон блеснаха нови таланти и васали, повечето словесни чекиджии, които по стария познат начин си разпределиха Сорос, фондациите, постовете, националните и провинциалните награди. Преди Десети ноември голяма част от писателите бяха верни на партията, сега значима част от тях същите бяха до посиране верни на демокрацията. Нароиха се толкова дисиденти и страдалци на Системата, колкото преди бяха активните борци и партизаните. Българска работа, срама няма...

Ивана беше барманка в кафенето на стария помпозен Съюз и незнайно защо обичаше писателите, навярно я привличаше тяхната непредвидимост, предполагам, я ласкаеше безсмъртието на словото, събираше книгите, дадени ѝ с автограф, и може би дори ги четеше. След като "избухна демокрацията", тя се почувства прокудена и бе принудена да вземе под аренда подземието на Столична библиотека, смазано под тоновете книги и непроветрена духовност, превърна го в приют, точната дума е "обиталище" за тези несретни люде, готвеше им постни супички и домашни манджи, разливаше усмивката и ракията си почти без печалба, превърна се в нещо като Странджата за обосялото братство и най-невероятното – тук, в отбърборения цигарен дим, в опиянението и разточителната реч, всички Съюзи изглеждаха обединени. Момичетата на Ивана – "Господи, какви дупета!", казваше наслюнчено Станойчев – познаваха детайлно всеки писател, пиенето и мезетата му, сарказма и мерзостите му, моментните му финансови възможности и кога би платил, ако го нахранят на вересия.

На съседната маса трима нарочени отпреди класици, за които сега никой не си спомняше, брадясали, посърнали в напускащото ги време, пиеха ментов чай, а единият от тях, пасторалният лирик Аргиров, им четеше от книгата "Восточная Европа 1944-1953 – разсекретени документи на КГБ и КПСС", плюнчеше пръсти, прелистваше, за да намери главата за процеса на Трайчо Костов.

– Гледайте сега, само вижте... кой от нас си го е представял... присъдата на Трайчо Костов е била написана, не просто предрешена, а вече юридически излята, в Москва един месец преди да го арестуват тук, в София. А?

– Маама му стара... руснаците винаги са ни таковали – отвърна белетристът Пимпирев, който беше натворил поръчковата книга как българският космонавт Георги Иванов, полетял на "Союз" не помня кой си, гордо се е скачил със засиялата космическа станция "Мир" и е споил завинаги българосъветската дружба. Когато Георги Иванов излетя в безразличния към всичките ни дружби Космос, опусът на Пимпирев вече беше в книжарниците. В този документален шедьовър беше описано нещо, което още не се е случило. Обаче не, среден пръст. Оня многострадален "Союз" не успя да се скачи с върховния "Мир", тихомълком, за една нощ, подлизурската му ода бе иззета от книжарниците и после тайно претопена. Но Пимпирев стана "заслужил", а две години по-късно за едно лицемерно книжле му дадоха и Димитровска награда.

– И Горбачов ни предаде – съгласява се Аргиров, – а как се надявахме, мислехме, че е белязан от съдбата. Белегът на челото му, вярвахме, че този белег свети, нали?

– Маама му мечка... четиресет и пет години да мъчиш тия народи, социалистическите, искам да кажа, да ги насиниш с твоето КГБ, както се насинява задник от коприва – Пимпирев си пийна от чая, очите му сълзяха навярно от тютюневия дим,

– Да насаждаш не идеи, а твоя осакатен социализъм и после... след това в Малта, без да питаш никого, да ги предадеш. Кой си ти, бе, кой си, маама ти да...

– Преди да бутнат Берлинската стена – подхваща Аргиров, – шефът на източногерманското разузнаване Маркус Волф, най-страхотният разведчик за всички времена, пише писмо до Горбачов. Моли го да направи нещо за ония кадри на източногерманското разузнаване, които от идеали, безплатно и беззаветно са работили за Съветския съюз. Горбачов не му отговаря. Е, това ако не е цинизъм?

И аз мисля, че е цинизъм, но техният разговор, който ще продължи поне до шест часа, когато навън утешително се захлади, не ме интересува. Сладостно допивам първия си джин, имам пари и за втори, любопитно ми е как Станойчев ще прилъже кастрираните будали да го почерпят. Нали след вечерта идва нощ, а нощта е дълга, гореща и празна? Любовните истории той си припомня по квартирите, които е населявал. Откакто дойде от Перник в София, е сменил четиресет и трима наемодатели, все някоя от пикантериите му ще удържи въображението на "талибаните". Те наистина са талибани, определението е негово, но Станойчев е писател.

– Бях трета година студент българска филология – Станойчев кимва към мен, бяхме състуденти и аз го подкрепих,

– Изгониха ме от квартирата на "Кракра Пернишки", хазаинът ме изхвърли като мръсно коте, след като прелъстих жена му. Тогава нямаше реклами по вестниците, нямаше вестници, нямаше демокрация, Оруел, братя. – "Братя" трябваше да подскаже на талибаните, че той великодушно ги приема за равни.

– Нямаше реклами, но каква ясна до перверзност интуиция ме обладаваше в тези луди години. От залепените листовки пред мензата веднага ми помаха най-кратката, просто ме грабна, насили ме към "Солунска", тогава името на улицата беше друго. Квартирата достъпна, даваха я за двайсет лева на месец, а е в идеалния център, близо е до Съюза на писателите, изпитах чувството, че ще живея в самия Съюз, представяте ли си? Слагам бяла риза, сякаш съм завършил роман, излъсквам трендафора, по "Мамбо"-то – унгарски магнетофон със зелено, мигащо око, – та по "Мамбо"-то изслушах "Бийтълс"-ите... Вече няма "Бийтълс"-и, няма и илюзии, братя. Когато тръгвах към "Солунска" – споменах, че името ѝ тогава беше друго, – бях замислил разказ. Пристигам аз в своята вглъбеност, напъхан съм в себе си, излъчвам блясък и тя, не някой друг, а тя, дъщерята, ме посреща. Ах, какво дупе, Иисус е тръгнал към Голгота, като трънния венец, високо, обточено с бодлите на обстоятелствата, стегнато във всичките си значения, примолено да разбере смисъла на живота. Правда се казваше момичето с неотнета още девственост, очите ѝ зелени, но баща ѝ... полковник. Мигом ме обзеха всички дяволи.

Знаех наизуст тази история, за разлика от талибаните, бях чел и книгите му.

– Абе, няма да стоим като пред спрял часовник – прекъснах го аз, – времето тече, а ние го губим... Ивана – провикнах се към бара, – дай една бутилка от моя джин, от простия и български, човекът до мен я поръчва. Донеси бутилка, за да не съгрешим, да не се повтаряме...

***

Станойчев ми е благодарен, усмихва ми се, както дете се усмихва на шоколад, в устата му зейва празнина, два от предните му зъби са изпадали, но той няма пари за коронка. Изведнъж си давам сметка, че е остарял, че от невероятната му жизненост е останало само присмехулството, все още сговорчиво, но с два изпадали предни зъба, и че сега, дори ако хазайката му е дъщеря на ефрейтор, той ще загуби битката. Станойчев няма пари за коронка, но има няколко чудесни романа, които прашасват нейде из лавиците над нас.

– Мартине, Мартине – привежда се той към мен с упойващия си дъх на тюлен, който току-що е ял риба, – докъде я докарахме...

Оставям го да заработи втората бутилка, да разсъблече младостта си, бавно, епично, да разрани спомена и да разкаже как, преди да отнеме девствеността на дъщерята, е превзел верността на майка ѝ към полковника; как двете, изнурени от очарованието му, жени всъщност са му помогнали да преспи с властта в собственото ѝ легло персон и половина, в нейните чисти чаршафи и купената от Полша кувертюра; как в невъзможността си да обругае насилието, изнизващо се и от чорапите на полковника, го е превърнал в наслада – а защо не и в нежност! – между плюшените възглавнички и китките изкуствени цветя в неговия дом.

"Талибаните" не се интересуваха от тази метафора, не можеха да я разберат, те смътно се досещаха, че това сега и с тях не може да се случи, че точно в ония тъпи "тоталитарни" времена хората неимоверно ценяха свободата, защото имаха другите неща – сигурността и хляба. Сега свободата наднича отвсякъде: от будките с порнографски списания и скъпите гейклубове до възможността да те пребият на улицата и да гледаш изборните диспути по телевизията на ония палячовци, политиците. Но точно по тази причина свободата е незабележима, тя не е нещо интимно лично, отстоявано и постигнато, а е обещание, разгласено за всички, подхвърлено и платено.

– Светостта на дъщерята ухаеше на сапун "Идеал", незадоволеността на майката излъчваше стелещия се мирис на съветския парфюм "Подмосковние вечера"... – Станойчев щедро си досипва от бутилката, плаши го моята празна чаша.

– Когато вечер притварях очи, за да открия отличието между двете – той привидно се замисли, – от кръста надолу беше лесно, представете си невинната къдравина на агне до истерията на забравения от стопанина си доберман, то очите им... тези замрели, зелени като вода в кладенец очи ме всмукваха и аз неволно ги обърквах в мрака. Боях се дъщерята на полковника да не се влюби в мен, а жена му да не забременее. В различието обаче на полковника му се случи същото, жена му неприлично ме обикна, но дъщеря му ме подведе, направо ме измами, безжалостно забременя мръсницата. А аз, братя, никой и наникъде... студент българска филология, млад писател и младши лейтенант от запаса.

В аквариумния мрак ставаше все по-бъбриво и задушно, тютюневият дим спираше дишането и подклаждаше апетита. Не бях ял нищо от сутринта, усетих се гладен и от това изпитах неловкост. Днес ми върнаха всички текстове от един едва мъждеещ сатиричен вестник. По пътя до редакцията се молех на Бог да ги приемат и с мижавите хонорари – двайсетина лева, да платя тока за месеца. Главният редактор Паунов ме прие под виещия вентилатор, който надипляше разхвърляните листи по бюрото му, почерпи ме с цигара и кафе. Познавахме се от години и не се обичахме. Той приличаше на името си или по-точно на пауна от софийската зоологическа градина – недохранен, вял в своята мъжественост, с изтръгната и разпродадена опашка.

– Спомняш ли си как ходехме във Видин... – Рядката коса, разголените гърди, усмивката му бяха толкова потни, че вентилаторът ме обля с мириса на войниклък. – Посрещания, четения, пионерчета с букети, ядене и пиене в клуба на културните дейци, ония развълнувани видинлийки... едрогърди, провинциално предпазливи, харесваха те, четяха те.

– Помня, обаче аз за друго...

– Автографи... Лягаха с жив писател, сигурно са се надявали, че в панталоните си живият писател крие чудо, дебел роман някакъв, хихихи... несвършващо повествувание.

– Сексът се прави в мозъка – отвърнах жлъчно, – чукането първо е въображение, изненада, форма на духовност.

– Винаги си бил перверзен, непредвидим и смахнат. – Той въздъхна без носталгия. – Впрочем знаят ли, досещат ли се ония мушмороци от Видин какво направи ти за техния град?

Паунов беше прав, познавах този град сякаш отпреди зачатието си, аромата му на провинциална одрямалост, пържено и натежали от грозде асми; стариците, които се преброяваха всяка есен, преди да се приберат през зимата в овлажнелите къщи; комарите, реката, която изтича, за да остане същата, гъвкава, отмиваща живота и неподвижна като огледало; насилието на социалистическото строителство, гигантския завод за гуми, оборудван от французите и съсипан от некадърни рационализации; градската градина, която се движеше покрай реката, понесена от хората, оркестъра в нея, аз в нея, спомените в нея...

– Оставих ти тук едни смешки – казах с пресъхнало гърло.

– Е, точно това исках да ти кажа. Пиши романи, Марти, там ти е силата... Паметник трябва да ти издигнат във Видин.

– За хрумките ми беше думата.

– Абе, като прочетох твоите смешки и хрумки – той подготвяше жестокостта си, сякаш подостряше молив, – очите ми се напълниха със сълзи... щях да заплача. Стига с тоя трагизъм бе, братко, и с тия дълги изречения. Не се прави на аристократ, дай го по-простичко, по така... Днешното време е конкретно, набутай му го направо в оная работа.

– Вероника се развесели – излъгах аз, – докато ги чете, Вероника много се смя.

Паунов освободи две дупки на колана си, сигурно беше обядвал супа топчета в съседната закусвалня, изглеждаше сит и щастлив, че ще ми върне писанията, че ще ми го върне тъпкано за ония пътувания до Видин, където дамите го даряваха с хладно пренебрежение и никой не го четеше, дори пионерчетата не му завързваха червена връзка.

– Аз обаче такова... исках да те попитам... – изрече неочаквано и с благовидна усмивка той. – Имам приятел лекар в "Пирогов", доцент Кирилов, та той ми каза, че малката ти дъщеря, Катето...

– Остави дъщеря ми на мира. – Изведнъж загубих себе си, цялото отчаяние се събра на топка в стомаха ми, юмруците ми се свиха.

– Направила втори опит за самоубийство. – Той не успя или не пожела да се спре.

Ударих го със силата и безнадеждността на слабия, на притиснатото в ъгъла животно. Въртящият се стол, на който седеше, се преобърна и повлече отпуснатото му тяло, от носа му рукна кръв. Той вдигна ръце, за да се предпази, от съседната стая наскачаха редакторите. Трябваше да направя още нещо, нещо страшно важно, но в обзелото ме безразличие не знаех какво.

– Луд ли си бе, Марти, аз само такова... да проявя внимание към тебе и Вероника.

Взех от писалището листите с моите хрумки и обърсах в тях юмрука си, овлажнените си длани, омърляния си живот.

– Дума да съм чул за дъщеря ми, и ще ви удуша всичките.

Навярно и те бяха обядвали супа топчета в същата закусвалня, с малко люти чушлета и с много хляб, но аз наистина бях готов да ги избия. "Катето... Господи, Катето" – повтарях си нещо, което всъщност не означаваше нищо, не носеше информация или представа за някаква моя добродетел, не обясняваше гнева ми... Беше същото като на погребението на мама.

– Всичко става в мозъка... – казах нелогично на настръхналите мижитурки, които не смееха да приближат нито до мен, нито до шефа си. – Велико тайнство е човешкият мозък.

Обърнах се и излязох. Едва в коридора, в мириса на печатарско мастило и на прясно измита мозайка, си дадох сметка, че няма къде да избягам.

Сега изпитвах същата втрисаща слабост, бях обзет от паника, просто не можех да си представя откъде ще намеря сили да изляза от барчето на Ивана, да загърбя опразнената символика на Столична библиотека, да се дотътря до спирката на канала, да взема автобуса до "Младост", да натисна копчето на асансьора до шестнайсетия етаж и когато той скърцащо спре, да избутам металната врата, за да изляза.

"Талибаните" бяха поръчали втора бутилка джин и постигнал забравата си, успокоението си поне за тази нощ, Станойчев побърза да привърши:

– Това лъстиво раздвоение на ума и тялото ми продължи дори след като дъщерята на полковника ми предложи да се оженим. Аз съм морален човек, безсънно се питах как ще понесе жената на полковника – тя бе загубила най-ценното си притежание, верността си към социалистическото оръжие и чест, вестта, че дъщеря ѝ е потрошила с мен най-неудобното си притежание, своята кървяща девственост? Щастието, братя, винаги се видоизменя в несвобода и измама, щастието е тленно, безсмъртно е страданието. Нека бъда честен, колебаех се дали да стана зет на полковника, да се жертвам и да уравновеся властта, като я накажа в леглото... Но когато в една ноемврийска сутрин случайно чух по радиото, че са го произвели в генерал, гордиевият възел бе разсечен. Докато дъщеря му бе на лекции, майка ѝ на пазар, а генералът чакаше да му закачат златните пагони във Военното министерство, аз облякох бяла риза, сякаш бях завършил роман, захлопнах "Мамбо"-то, събрах цялото си бедно, ала непокътнато достойнство в куфара и поех наникъде в мъглата на прииждащата младост.

И запомнете, братя. Талант не се заменя с имане и дантели, дори ако откриеш съвършенството на една преминаваща от майка в дъщеря жена, дори и ако облекат оная ти работа в генералски мундир.

***

В аптечката нямаше нищо друго освен аспирин. Изпих две пожълтели таблетки с блудкавата чешмяна вода, водата на шестнайсетия етаж през лятото винаги е топла, а през зимата – ледена. Цепеше ме глава, изпитвах същата физическа отмала, сякаш бях насякъл пет кубика дърва. Приседнах пред телевизора, в девет часа беше още светло. Чаках да си дойде Вероника; вярвах, че нейното презрително мълчание ще възвърне желанието ми за живот.

"Когато се роди Катето..." – рекох си, но в съзнанието ми не проблесна ярък спомен, който да продължи мисълта ми.

Голямата си дъщеря Мила кръстихме на майка ми. Тя имаше стегнатия характер на Вероника, никога и за нищо не ни създаде проблеми, завърши Английската гимназия с медал, после английска филология с отличие. Пишеше стихове, но се отказа. Беше хубавка и поразително интелигентна като майка си – това пречеше на стиховете ѝ да бъдат незабравими. Творчеството е магия, висш израз на човешко неумение, ако разбираш как са направени изреченията – те са нечия къща, забава или разтуха, но засягат само този, който ги е писал. Мила си намери работа в някаква шибана фирма за внос на порцелан, два месеца им оправяше бакиите, естествено, не ѝ платиха и тя напусна. Сама, без ничия помощ, се уреди в новооткритата кабелна телевизия "Всичко за вас", четири пъти седмично водеше наложеното ѝ от шефа езотерично предаване "Живот след живота", изчете възможното за HJIO и леля Ванга, за тибетския будизъм и паранормалните явления, издири множество екстрасенси, сръчни гадателки и гледачки на карти таро. С типичното си упорство успя да докаже, че материалният живот на човека е предопределен и затова – безсмислен. Записа се на курс по медитация, заведе и мен. Приюти ме. Накара ме да милея за пустотата като за скъп и отдавна напуснал ме приятел.

В онова горещо и празно лято, в една, изпразнена дори от мисли вечер, Мила ме спипа по боксерки на балкона и в пакостливото скрибуцане на цигулката на съседското дете ми каза:

– Имам подарък за теб.

– Бутилка изпотена гроздова? – попитах без надежда аз.

– Не – засмя се тя и ми показа два автобусни билета, – през този август лама Шри Свани ще прави пхова в Сърбия, някъде в близост до Белград. Ще дойдеш и ти.

Изтръпнах. Изстинах.

– С тия пари можем да отидем до Созопол – помолих аз.

– В нашия Созопол.

– Не... искам да бъда с теб при лама Шри Свани.

– Какво е това пхова? – попитах, а знаех.

– В медитации преживяваш смъртта си. Ако се научиш да умираш правилно, няма да се страхуваш от смъртта и ще се преродиш като човек, а не в света на боговете или на гладните духове.

– Защо не вземеш сестра си, аз съм си жив гладен дух?

– Теб просто те мързи – каза тя, а сетне ужасяващо бавно и отчетливо: – Обичам те, тате.

След две седмици отпътувахме, слава богу, в автобуса имаше климатик. Дремех или гледах през прозореца и зъзнех. На всяка спирка пред някое крайпътно бистро се завирах в тоалетната, измъквах от сака бутилка стоплена "Пещерска" и отпивах по три западноевропейски глътки. Пестях я. Мила се правеше, че не забелязва, знаеше, че съм неистов човек и се страхувам. Не от смъртта, все още не от нея, а от себе си. Пристигнахме към девет часа, но още се свечеряваше. В близкото езеро играеше риба, прелитаха птици и пиеха вода, носеше се блудкавият мирис на блато, на запален огън и цигански катун. Веднага си легнах в подобието на заслон и заспах едва когато успях да прелея "Пещерска"-та у себе си. Нищо не предизвиква по-остро чувство за самотност от една празна бутилка. Затворих очи, изоставен и огорчен.

На другата сутрин махмурлукът ми бе смазващ. Огромната палатка, в която се събрахме, приличаше на недовършен цирк и отсега беше горещо. Уморих се да броя, но вътре бяхме най-малко петстотин души, облечени най-различно в своите дрехи и надежди, и дишахме от същия въздух. Смешението на парфюми и езици бе невероятно, сякаш се бяхме събрали да построим Вавилонската кула. Лично аз нямах сили да повдигна клепачите си. Лама Шри Свани бе млад, интелигентен и ненатрапливо общителен човек със светли, немъченически очи. Не приличаше на лама, а на обиколило света хипи от шейсетте години. Хипи, което е било и в Индия. Говореше без усилие и умно, не наставляваше и не отдаваше предпочитанието си никому, вроденият му демократизъм сякаш изравни миризмите ни и аз престанах да ги усещам. Той се извисяваше над нас на нещо като подиум, ние бяхме насядали в поза лотос. След половин час ме заболяха кръстът и бедрата, по обяд болката ми стана необуздана и разнищваща. Погълна ме. Можех да мисля единствено за нея. Няколко души станаха и напуснаха "залата", понечих да сторя същото, но Мила ме хвана за ръката.

– Разбирам... и мен ме боли – каза тя.

Бледа, изпълнена с упование, тя бе толкова красива, че сърцето ми спря. Лама Шри Свани говореше общо за философията и принципите на будизма, за това, че именно умът създава нашите стремежи и привързаност; че в своя егоцентризъм той натоварва живота ни със смисли и стратегии, които са илюзия; че във всеки миг всичко се изменя и удържането, заноктянето за каквато и да било ценност е наивно и глупаво. Това аз го знаех и се бях съсредоточил в болката, в кръста ми бе забит свредел, горе, под плешките, някой ме бе докоснал с нагорещено желязо. Към пет часа ламата неочаквано спря, замлъкна в ушите ми и симултанният превод.

– Между нас – изрече магнетично и много спокойно той – има змия. Не се плашете, тя не е отровна. Събрани заедно, ние излъчваме огромна енергия, животното е уплашено, стресирано и напълно объркано. Ако някой го намери, нека ми го донесе.

Още десетина души се изправиха и напуснаха палатката. В този миг болката магически се отля от мен. Почувствах целостта на тялото си, връзката между него, дъха и ума ми. Усетих до крака си нещо провлачено и вдървено, пролазих с пръсти под плажната кърпа и докоснах люспите на влечугото. Бяха опасни, хладни и странно нежни. Като срамежливостта на таралеж. Ако вчера не бях пил, аз също навярно щях да подскоча и да се запилея нейде в покрайнините на Белград. Но сам бях достатъчно ошашавен и изтръпнал, в един миг ми се стори, че не аз нося змията на ламата, а тя мен. Във всеобщата суматоха, в изохкването на толкова много езици тя остана все така изпъната и неподвижна, беше около метър дълга и два мои палеца дебела. Ламата ласкаво я пое, заговори ѝ на шведски, защото самият той беше швед, и захвана да я гали по главата. Змията се уви около юмрука му.

– Ще я пусна навън – каза безизразно той. – Бъдете спокойни, никога няма да се върне между нас.

Когато късно вечерта излизах от импровизираната тоалетна, една възрастна шведка ме спря и попита:

– Как? Как успяхте да откриете влечугото?

– Престана да ме боли гърбът – казах искрено аз.

– О, разбирам – отвърна, съвсем смаяна, тя.

На следващия ден медитациите започнаха. По обяд вече престанах да разпознавам горещината, привечер дори рядката хубост на Мила престана да ме вълнува. Трябваше да се съсредоточим, да съберем вътрешната си енергия на топка под пъпа си, после да проврем тази светеща, искряща топка през чакрите си по канала на гръбначния стълб, да я изтласкаме през фонтанелния отвор над главата си, повтаряйки групово монотонните мантри, да я съзерцаваме над себе си и да я визуализираме в танц като женската Буда, наречена Дайкини. Едва във втората привечер аз успях да се събера на топка, да усетя как се блъскам в стените си, в несвободата на материалното си тяло. На третия ден, сред постоянното мърморене и мантричните извиквания, които напомняха стенанието на дива птица, сред пълната самота и изоставеност на тия петстотин, правещи едно и също, люде, аз съзрях себе си разискрен над главата си, но наместо танцуващата Дайкини, в слепотата ми изникна Созопол – отначало градът и обезлюдените му улици, после пустите плажове и накрая морето, ала в последния ден на медитация морето не бе просто вълните, техните отломки и отражения, а вълните и бездънието на водата, някаква друга, неосъзната безкрайност; сякаш, безстрастен и удавен, аз наблюдавах как животът ми потъва, разтваря се, превръща се в небитие и нищо. Това ли е смъртта?

Преди да си заминем на следващата утрин, всички минахме покрай лама Шри Свани да се простим, а той прокарваше деликатните си пръсти по тила ни и на повечето от нас намираше белег или незаздравяла рана там, откъдето бяхме излизали и се връщали. Когато докосна главата ми, адски ме заболя, но змията отдавна си беше отишла. Той ми показа гъстата лимфа, която още не беше засъхнала в косите ми. Бях прободен и разкървавен от нищото.

– Не е вярно – казах аз и това бе първата ми съпротива, – не е вярно, защото въобще не зърнах танцуващата Дайкини.

– А какво видяхте? – попита ме той.

– Морето на един град, дълбинността на морето, а отгоре играеха вълните.

– Вие сте постигнали най-много – каза той и впери в мен немъченическите си очи. – Вие сте надникнали в пустотата, а вълните са били остатъците от ума ви.

Даде ми убежище, което бе голяма чест и привилегия, изрече извечното ми име – Карма Дордже, а то означаваше Буда на мъжката същност.

– Гордея се с теб – каза ми някак тъжно Мила в автобуса.

– Аз наистина страшно те обичам, татенце.

Тя повече не проговори за това, което бяхме преживели заедно в палатката, изпълнена с умиране, сякаш то бе скъпоценна тайна, която бихме могли да споделим дори помежду си едва през следващия си живот. Белегът на главата ми се стопи и изчезна, моята голяма дъщеря мълчи и до днес. Защо тогава аз си го спомням? Навярно понеже копнея да го забравя.

После телевизията на Мила фалира и отново не ѝ платиха. На Нова година, когато посрещахме Милениума, преди да отворя шампанското, с онова зашеметяващо спокойствие, от което ме побиха тръпки, тя каза:

– Няма да живея повече във вашата скапана държава. И въздуха не искам да ѝ дишам.

– Защо нашата? – попитах аз.

– Не зная дали тази държава е ваша, но вече не е моя.

Преди да отпие от шампанското, мама се разплака.

Без да ни пита, Мила подаде документите си в Американското посолство, участва в лотарията и спечели зелена карта. Взе две хиляди долара назаем от своя приятелка, която се беше омъжила за преуспяващ съдържател на бинго зала, уреди си някакъв състудент да я посрещне на летището в Ню Йорк. Каза ни, че заминава, в нощта преди да си отиде. Аз вече знаех, че Мила си отива завинаги от нас, от мен. Изпратихме я на летището, объркани от смесените си чувства на облекчение, радост и непоносима тъга. "Недей да идваш на погребението ми – примоли ѝ се мама и треперещо я прегърна, – тази държава не е и моя."

За две седмици Мила си взе "Тойфел"-а, яви се на интервю в Колумбийския университет, смая маститите си професори – нещо, което не успя да постигне с доставчика на порцелан!

– И сега преподава в департамента по славянски литератури. Всеки петък аз или Вероника ѝ пращаме имейл: "Тук нещата някак вървят, мислим за теб, обичаме те, пази се". Всяка събота тя ни отговаря: "Добре съм, понякога американците са очарователно наивни... Адски ми е трудно, но имам перспективи, усещам, че ще се реализирам". Тя не пристигна за погребението на баба си: "Нещо в мен, в душичката ми, се смали и се скъса, плаках много, татенце, с теб съм". Понякога си мисля, че повече няма да я видя, освен на усмихнатите снимки, които получаваме по имейла.

Катя се роди шест години след сестра си. Преживявахме поредния разпад в отношенията си с Вероника, мъчителните и шумни скандали, последвани от още по-разрушителното мълчание, изнервиха всички ни. Завършвах роман и все не успявах да го допиша, мама се скри в умората си на учителка, Мила видимо отслабна, очите на баща ми захванаха да сълзят. Усещах, че трябва да се случи нещо наистина съдбовно в живота на всички ни. В една септемврийска сутрин, когато по чудо бяхме останали сами с Вероника, аз излязох от банята, оставих мокрите си стъпки през целия хол – това вбесяваше жена ми – и ѝ казах:

– От гадорията, в която затънахме, има само два възможни изхода.

Изглежда, гласът ми е излъчвал нещо крайно, нещо последно, защото тя остави ютията на поставката и ръцете ѝ безпомощно увиснаха.

– Или да се разведем, или да си родим детенце!

– Добре, свали си хавлията – отвърна тя, а сетне вече, прилепнала в мокротата ми: – Мой мили, мой единствен ти...

Втората бременност на Вероника беше тежка и неприветлива като самата зима. Тя повръщаше непрекъснато, но се разхубави, в корема ѝ бебето проявяваше бъдещия си характер, своята неистовост, ала Вероника изглеждаше благодарна и наистина щастлива. В средата на осмия месец един изверг в поликлиниката ѝ предписа лекарство против бяло течение, а всъщност течаха водите ѝ. Вероника получи припадък, пренесох я на ръце до колата, закарах я в "Майчин дом", развиках се в опустелия през нощта коридор – тогава все още бях писател със самочувствие и име. Лекарят, който я прегледа, нервен като пекинез, къдрокос и с вечната цигара "Арда" в лявата ръка, се наричаше Ангел и слезе при нас по стълбите със своето име, сякаш направо от небето.

– Веднага я подгответе, обръснете я и там каквото трябва! ...

– Скара се на сестрата. – А ти – обърна се безцеремонно към мен – мигновено изчезвай.

– Какви са шансовете – сгърчих се – за нея, за детето?

– Пръждосвай се, че си ми черен... – Осветен от силната лампа и целият в бяло, той наистина беше Ангел.

Вероника роди с цезарово сечение. Същият доктор Димитров бе срязал две трети от корема ѝ. Когато я изнесоха от операционната, в едната си ръка тя крепеше прикачената система, в другата – банката, в която трябваше да се оттича раната. Оприличих я на разпнатия Исус и се заклех да запомня този миг. Тя ме погледна, но нямаше сили да се усмихне.

– Имате момиченце, засега е живо... – изрече рутинно хирургът и припали цигара от цигарата си. Пръстите му бяха издължени, живи, невероятни и пораждащи Спасение. Пожълтели от тютюна пръсти на вълшебник.

Двайсет и пет дни бебето, което се беше пръкнало едва два килограма и двеста грама, прекара в кувьоз. По странен начин красиво, слабичко до невъзможност, затворено като животинче в своята самота, отначало то бе оставено на сто процента кислород.

– Вероятността да оцелее, е минимална – рече оня Ангел, когато му подарих икона на Дева Мария. – Аз съм, меко казано, умерен оптимист.

Разпрана, в едната ръка с прикачената система, в другата с банката, в която се оттичаше раната, Вероника изкачваше два етажа стълби, за да достигне до бебето (сега си мисля – и до себе си), надвесваше се над плексигласовата клетка и започваше да му говори. Търпеливо, до полуда нежно, утешително, докато насила я изхвърлеха от отделението. Затворено от всичко, тя го лекуваше със своя глас, със свободата, която дарява всяка обич. Точно тогава успях да завърша романа си.

– Това, че тя е непрекъснато около него, е чудесно – каза ми в прилив на отзивчивост вечно мрачният Ангел. – Бебетата помнят сърдечния пулс на майката и се нуждаят от него. Той ги успокоява и им вдъхва увереност. Когато някое курве зареже детето си при нас, без видима причина то плаче със седмици. Бях сигурен, че вашето отроче няма да го бъде, но съпругата ви го изтръгна направо от... Тя е страхотна, запомнете го!

Запомних го. Налетите, недоизпити гърди на Вероника, опрени в бръмчащия кувьоз, упоителният ѝ шепот, думите ѝ, които след половин час ставаха безсмислени, превръщаха се просто в звук, в пъпна връв, в изтичане от живот в живот.

– Мога ли аз да направя нещо... да помогна някак? – От неловкост се бях ухилил.

– Можете – припали цигара от фаса си оня Ангел, – дайте име на детето си. Определете го, назовете го в бъдещето, измислете му същност, сега то е никой.

От години ме преследваше името Катарина, не Екатерина, викаше ме, въздействаше ми магнетично, бях решил да го използвам в следващия си роман. Потопен в миризмата на родилното, на хлорна вар и бавна упойка, държах двете банки на Вероника, докато тя дояждаше банана. Преди да "избухне демокрацията", болниците бяха безплатни, но нямаше банани, бях помолил един колега да ми го донесе специално от Финландия. Жена ми дооблизваше безценния, може би единствен банан в България, трябваше ѝ време да помисли.

– Исках да я кръстим Божура, но нека бъде твоето... Катарина – каза тя и кървяща, се повлече към кувьоза, за да съобщи в обещание и шепот съдбата на малката ни дъщеря.

Няма по-безумно съчетание от пет чаши български джин менте – сега всичко е менте, дори уискито Chivas Regal – с две таблетки изветрял български аспирин. Целият се превърнах в собствената си пот и в пулсиращия главобол си помислих, че ще се изпаря, докато Вероника се върне от Свободния университет. Със спестените в барчето на Ивана пари си бях купил две "Мъжете знаят защо" от "момчетата" и отворих едната. Изведнъж си дадох сметка, че така, настойчиво до оглушаване, се прислушвам в звънеца, защото всъщност чаках Катя. Голямата ми дъщеря ме научи да медитирам и си отиде от мен завинаги, малката ми дъщеря се бе превърнала за мен в очакване...

Катарина беше нервно и непредсказуемо бебе, често изпадаше в истерия като жена в критическата възраст и се държеше прикачена за полите на Вероника. За гласа на Вероника, за сърдечния ѝ пулс. Едва когато стана на четири години и половина, ние установихме, че тя е полусляпа, че нейният свят е свит и малък – "До няколко метра", каза ни очната лекарка, – следователно познанието ѝ беше сгъстено до топлите обятия на майка ѝ и до размитите обятия на светлината. Четири години и половина тя бе виждала само нашата повтаряща се близост и светлината, всъщност безкрайността, опръскана с шумове, с вътрешните ѝ предчувствия и значения. Преди да прогледне в битието, тя бе надникнала в пустотата. Налягането на кислорода в кувьоза бе повредило очните ѝ дъна – нарекоха го "лениво зрение, придружено с астигматизъм". Диагнозата бе категорична – седем диоптъра далекогледство на лявото и осем на дясното ѝ око.

Преди да "избухне демокрацията", прегледите при професорката бяха безплатни, но нямаше изтънени пластмасови стъкла. Окачиха върху носа на Катя две лупи, всяка дебела колкото човешки пръст, обиколени в грозни рогови рамки, за да издържат чудовищната тежест на нейното провиждане. Най-сетне тя ясно се съзря в огледалото и веднага се възненавидя. Не се хареса. Вътрешната ѝ представа за себе си е била различна. Почувства се излъгана и затова напусната. Навярно се е оприличавала с Вероника, със сестра си или с мен. Разбра, че е сама, че оттук насетне ще бъде винаги сама, защото прилича единствено на себе си. По-късно ѝ помогнаха и децата в училище – няма по-чиста и перфидна жестокост от детската, – нарекоха я "очилатото магаре". За часовете по физическо възпитание Вероника ѝ връзваше очилата с ластик; преди да "избухне демокрацията", ластикът беше евтин, но продаваха само кръгъл, за гащи.

За разлика от Мила, Катарина се учеше лошо, беше разсеяна и бавна, не се приемаше и затова надебеля. Пубертетът ѝ беше толкова труден и сложен, че в любовта си мама го нарече "изпреварващ", на тринайсет години тя пропуши, на четиринайсет я уловихме, че пие, на петнайсет най-безсмислено и отчуждено загуби девствеността си. Обезумях от насилието, с което нарочно ни наказа, Вероника хапа юмрука си цяла нощ. Говорехме ѝ, крещяхме и шепнехме, сякаш още беше в кувьоза, но Катарина не се обичаше, по тази причина не я обичаха и другите.

В десети клас тя почти престана да яде, свали от себе си двайсет килограма и неволно два диоптъра, нарекоха я "клечката за зъби". Ала най-гадното – Катя беше умна, толкова интуитивно и поразяващо умна, че бе противно да се общува с нея. Тя прочете само една моя книга, дойде при мен в кухнята, направи си сандвич с луканка – още не беше "избухнала демокрацията" и старият ни хладилник беше пълен с вкусотии, не бяхме си купили нов, защото тогава за хладилниците, за леките коли, за апартаментите, за всичко нужно и нормално се чакаше ред, цял живот се чакаше, за да си го платиш, – помоли ме да ѝ сипя пръст ракия, погледна ме с уголемените си от диоптрите до всевиждане очи и каза:

– Мълчах и станах съучастник! Не съм го измислила аз, изрекъл го е Макиавели.

Заболя ме, беше несправедлива, съзнавах, че го прави нарочно.

– В този роман... – заекнах аз.

– В този компромисен роман – прекъсна ме тя – ти искаш да докажеш, че тоталитарната система се стреми да направи всички нас съучастници. И не го ли проумяваш, татенце, точно по този чекиджийски начин ти ѝ служиш, оневиняваш я, разпределяш я между всички ни, ставаш неволен неин съучастник. Противопоставяйки се импотентно на насилието – Катарина натърти на импотентно и преглътна, – ти го утвърждаваш.

Все в това задушно лято Катарина се влюби истински, остана неразбрана от един аристократично красив, заслабнал в себевлюбването си Георги, викаха му Джордж, и в нощта преди Джордж да замине войник, когато я беше натаковал и заменил същата вечер с най-добрата ѝ приятелка, тя изпи две опаковки валиум на майка ми. Това беше първият ѝ опит за самоубийство...

Помня неподвижността, ужаса от нарастващата тежест на тялото ѝ в ръцете ми, набъбващото усещане, че времето не ми стига, сякаш времето беше глътки кислород, моето и на Вероника задушаване във времето, копнежа на Вероника да я повика със сърдечния си пулс, да ѝ го напомни, да я върне в изначалието на раждането, да я приюти отново в разкъсаната си утроба, да разпери ръце: в едната – прокапващата система, в другата – банката от изтичащата рана на разпрания ѝ корем. Щях да катастрофирам два пъти до "Пирогов".

"Къде сбърках, Господи – продължавах да бързам в чакането си пред токсикологията, – ще се поправя, Господи, ще се моля на теб и ще пълзя в нозете ти, върни ми чедото, Господи."

Сградата бе скоро боядисана в жълто и светеше в нощта. Преяла котка замяука за ласки, отри се в панталона ми и изчезна в храстите. Най-после лекарят – как ли се казваше той? – разтвори вратата и изрече: "Всичко е наред... чудото стана, ще бъде", а Вероника го целуна, дълбоко, унесено, после се обърна към мен и повърна на гърдите ми.

Втория път не беше опит за самоубийство. Този звънец, който сега, полупиян и зомбиран, очаквах да изтрещи, тогава едва просъска. Излязох на стълбището по пижама, слава богу, бях сам, Вероника бе поканена в знаковото кафене "Мати" на диспута с някаква одъртяла френска феминистка.

Те стърчаха пред вратата и поддържаха Катарина. В унеса им, който не успях да проумея, поклащайки се, излъчващи безкрайното си отсъствие, своята нечовешка непринадлежимост към нищо, провлачени в движенията си, съсредоточени не толкова в себе си, колкото в отвъдното у себе си, и двамата с обеци на ушите, завършени хипари, деца повече на случайността, отколкото на майките си, загубили себе си в неупотребимата си свобода, без лица, които можех да различа и запомня, единият от тях с протекла слюнка, те я оставиха в ръцете ми и взеха асансьора надолу. Стържещият звук на неговото отдалечаване ме подлуди.

Катарина се беше изпуснала. Тънкият мирис на амоняк, на нещо нередно и може би последно ме удари в носа. Мама, тогава навярно вече съшита на вързоп от метастазите си, изохка зад гърба ми:

– Детето, Мартине...

– Никакви емоции – отвърнах повече на себе си, – този път никаква лигня и чувства. Овладей се, дишай, ако можеш.

Облякох се, взех шофьорската си книжка и всичките пари, които имахме в къщата. Пръснах се с дезодорант, докато мама придържаше Катарина, извиках асансьора, бях съсредоточен, ала този път не бързах. Боях се да не пропусна нещо, което впоследствие ще се окаже решаващо. Очите на дъщеря ми слепнаха, от устните ѝ протече копринена пяна. "Животът ни е задръстен с подробности, които, за да възприемем и да осмислим, трябва да забравим – помислих си, убийствено спокоен. – Това, което не забравяме, всъщност сме си го измислили сами. Животът ни бъка от подробности, забрава и собствените ни измислици, които наивно сме нарекли спомени."

Копринена пяна – и това го запомних.

Асансьорът скърцащо спря на етажа ни. Мама ми отвори вратата, не смееше да изхлипа, да погали дъщеря ми или мен, не беше вярваща, но ни прекръсти. Отри ръце в престилката си, помаха, но не бяхме на летището, сега мама изпращаше Катарина. Този път и тежестта на Катарина беше различна, сякаш възвисена в себе си, опознала цялата възможна другост, тя се бе завърнала за миг на земята, за да се прости с нас и най-вече със себе си. "Защо плачете за една съблечена дреха" – беше казал Малкия Принц, но очите ми бяха сухи. Загубих много време, за да я събера, единствената, цялата, живата и мъртвата, на задната седалка, но не бързах, карах пресилено внимателно, спирах на всички светофари. Влязох в "Пирогов", без да се обадя на дежурния и да търся санитари, сам взех количка и внимателно положих Катарина в нея. Всички ми правеха път, съчувстваха ми, сестра с изкривен ръб на чорапа се развика:

– Ау, горкичката, как се е подредила... Бързо, оттук, господине, за токсикологията е вашата...

– Дъщеря – казах аз, – дъщеря ми се казва Катарина, моля ви, наистина ви моля, не го бъркайте с Екатерина.

Внесоха двама, окървавени от катастрофа, мъж джудже куцукаше до мен със смешно къси патерици. В далнината, в хоризонта на моите възприятия, където свършваше коридорът, се чу вик на ужас, на разкъсваща човешка болка. Сега аз познавах пътя до токсикологията, може би бях помъдрял и разбирах всичко, своята безпомощност, цялата разфасованост на живота си, дори безсмислието на думите, които бях написал.

Лекарят, недоспал и свъсен, с туморна буца под лявото си ухо, едва ли се казваше Ангел.

– Наркотици? – попита той и понеже замълчах, сам си отговори: – Свръхдоза... мдааа, Георгиев.

Докторът се казваше Георгиев и ми я взе...

"И нея ли завинаги, и тя ли ще си отиде – помислих си. Пушеше ми се, а си бях забравил цигарите у дома. – Болно време, колко болници, как да ги затворя в паметта си?"

След час и половина пристигна Вероника, измъчена и гузна, с късата си плисирана пола, под която заничаха мъжете, с бримката на черния си чорапогащник, в която се забравяха. Бретонът ѝ бе леко изместен, сините ѝ очи сивееха – виновни очи, несведени. Тежки и порочно отпуснати, гърдите ѝ я издаваха – мачкани гърди, неизоставени до последния миг, те обиграваха страстта на този, който ги бе галил, разсейваха я, възпираха бързото изпразване. Тогава с върха на пръстите си, с кожата си проумях, че Вероника си има любовник. Запомних го, но не ѝ го казах, не го казах и на себе си, другото бе по-важно, пушеше ми се.

– Господи... – рече Вероника и се свлече на пейката до мен.

– Наркотик – отвърнах аз, – а този, който се друса, е наркоман.

Това се случи през юли предното лято. Тогава също беше горещо и душно. Мама бе отделила от спестяванията за погребението си, беше ми дала петстотин лева. "Имате нужда от почивка – каза ми кротко тя, – а може би имате нужда да бъдете заедно. Зная колко обичаш Созопол... Вземи ги, няма да умирам скоро." Не отидохме в Созопол. Така започна и завърши за мен миналата година в Созопол...

***

Той излезе от басейна настръхнал, слънцето го уморяваше, сянката на верандата го плашеше. Почувства глад. Вмъкна се в огромната и напусната къща. "Тук всичко е мъртво" – помисли си без съжаление Боян. Усещането, че се движи в полумрака на собствената си гробница, в ненужния разкош на своето умиране, проясни мисълта му. Черният гранитогрес покрай камината блестеше като огледало. Спря се пред него и обилно го препика. Жълтата струя плисна в краката му и разнесе мириса на тръпчиво, на тежко болен човек, разля се към мраморната поставка на бонзаите, към оная китайска измишльотина, която бе превърнала дъба и бора в джуджета. Приличаха на картички – дървета, заснети на хоризонта. Тяхната прекрасност бе толкова уродлива, че му доставяше почти физическо удоволствие. Миниатюрните им листенца, изписани и нереални, бяха подстригани така, сякаш бяха непрестанно обдухвани от несъществуващ вятър. "Харесвам уродливото – помисли си той, – истински уродливото също е скъпо, то ме забавлява, защото струва много пари."

Гладът остърга стомаха му. В кухнята отдавна не беше готвено, но по неизвестни причини абсорбаторът на печката работеше, всмукваше лятото и го стесняваше в комина. Намери в хладилника две парчета спечено синьо сирене с дъх на войнишки партенки и кутия неотворен "Камамбер". Лакомо изяде всичко, повдигна му се. "Добре е да се издрайфам на пода " – каза си утешително, нямаше сили да се върне до басейна и да повърне в него. Задиша дълбоко и спазмите утихнаха. Той си взе предпоследната бутилка "ChevasRegal", отвори я, отпи, меката дванайсетгодишна топлина обля вътрешностите му и Боян престана да трепери. Повлече се нагоре по стълбите. "Трябва да поспя – рече си разумно той, – нали утре сутринта заминавам за Созопол." В ушите му плисна смехът на Магдалина... Даде си сметка, че без нея в Созопол го очакват само спомени.

А онези три дни в Созопол бяха вълшебни. Магдалина изпълни съзнанието му със себе си и така го освободи от всичко останало, от бизнеса, от курса на долара и неосъществените сделки, но най-вече от суетата, която му налагаха парите, тежестта на парите. Тук никой не го познаваше и той изпита очарованието на своята обикновеност, свободата да говори и върши това, което му харесва. Изключиха мобилните си телефони, забравиха другите, гмуркаха се в нощната си голота, овъргалваха я в чаршафите, а тя, също като морето на Созопол, беше лепнещо солена и изпълнена с насилие.

Хотелът им бе построен на крайбрежна скала, надвесваше се над самия хоризонт, усещаха прибоя на вълните, сърцето на морето биеше у тях със своя хаотичен ритъм. Всяка сутрин се изкачваха по каменната алея, която опасваше града. Причудливите къщи висяха над тях, сякаш бяха продължение на самия камък, пиеха кафе в някое барче, загубваха се и се намираха из тесните улички, които ги изненадваха, слизаха към пристанището, взираха се във военните кораби, сиви, прилични на изтръгнати от водата хищни риби, брояха яхтите, присядаха до рибарските лодки, обгърнати в прегръдката на пристана, до отраженията им, до болката им да се повторят във водата. Зарейваха се в тълпата от туристи, в глъчта на загорелите им тела и децата им, в смешението на парфюмите и езиците им, в постоянното им щъкане, което разсейваше Созопол.

– Надзървал ли си в калейдоскоп? – попита го на втората сутрин Магдалина.

– В очите ти?

– Аз сериозно... Когато бях на шест години, татко ми подари калейдоскоп, донесе го от панаира в Сапарева баня. Той е направен от цветни стъкълца, които образуват фигури. При всяко завъртане подредбата им се разрушава и се образуват нови фигури. Калейдоскопът е пълен с измама, с нещо, което е същото, но се променя.

– Като очите ти? – попита той.

– Навсякъде в Созопол морето е различно – прекъсна го Магдалина и безпричинно се засмя, – тук нищо не можеш да задържиш, същото е, но се променя.

– Защо ми го казваш? – попита той.

– Созопол... точно така, Созопол е като калейдоскоп. Тук и ти си различен – изрече тя с престъпна нежност.

Той затвори непрочетения вестник и го хвърли в кошчето за боклук.

– Забелязах още нещо – каза натрапливо Магдалина: – никога с теб не сме попадали в такава тъпканица, не сме били между толкова много хора и никога не сме били така удивително сами. Докато вчера ти заспиваше, аз те гледах и размишлявах. Изглежда, когато човек е много щастлив или когато е много нещастен, той се чувства сам сред другите, те не успяват да го докоснат, да му попречат.

– Искаш да кажеш? – Изведнъж му дожаля за нея.

– Да – отвърна тя.

– Е, и какво избра... щастливи ли сме ние с теб, или сме нещастни? – попита той.

– Ние сме до неприличие щастливи и зашеметяващо нещастни.

Думите ѝ я отдалечаваха от него, отнемаха му я. Пушеше му се силна цигара.

– Прозвуча като присъда – каза той.

– Ти не ме познаваш – отвърна нелогично тя.

– A ти познаваш ли ме?

– Заспиваш като бебе.

Пушеше му се. Тя сякаш го знаеше, извади цигара "Davi-doff" от своята кутия, запали я и му я подаде.

Към единайсет часа отиваха при морето, търсеха далечните запустели плажове, криеха се като престъпници между дюните, онова застинало повторение на морето, обрасло с тишина и жилави треви, в което слънцето изгаряше. Пясъкът бе горещ, пареше петите им сякаш за да докаже, че всичко обозримо, дори и привидно мъртвото, е живо. Къпеха се. Плуваха навътре, достигаха дълбокото, където самотата им ставаше плашеща. Смутени, отчаяни от някаква своя недостатъчност, те бързаха към брега. Това го настървяваше. Бяха легнали до един оглозган и изхвърлен от вълните пън и той отново усети, че Магдалина му се изплъзва. Сякаш си беше отишла.

– Все искам да те питам... – изрече трудно той и изостави замечтаните ѝ очи.

– Но аз те слушам. Питай.

– Защо Кривия?

Магдалина потръпна и също го изостави.

– Бяхме съученици в Сапарева баня, в първи клас го учех да пише буквите, държах ръката му, докато той нескопосно драскаше буквите. Още тогава той беше луд по мен... И когато заминах да следвам в София, след два дни пристигна. Донесе куфара си и една печена кокошка, увита в престилката на баба му.

– Ти, с твоите възможности, и Кривия – каза Боян. – Както и да го превъртам в себе си, не мога да го проумея.

– Грижеше се за мен, бях сама, загубена и сама. За всичко се грижеше Кривия.

– Зная, че не е това – каза вече жестоко Боян.

Магдалина се върна, колкото да запали цигара, и отново си тръгна.

– На една лекция професорът ни по английска литература ме запозна с писателя Симеонов. Беше на годините на баща ми, тъжен, забравен и сам като мен, а аз обичах книгите му. Излязохме няколко пъти, водеше ме в писателското кафене под Столична библиотека, там изглеждаше още по-напуснат и наскърбен. Една събота ми предложи да отидем у тях. Помня кабинета му, овехтялостта на пердетата, захабеното бельо на жена му по радиатора, треперенето на лявата му ръка, неговата котка – черно и дяволско същество, което заспиваше на скута му или ни наблюдаваше с жълтите си, оцветени с отвъдното очи. – Гласът ѝ ставаше все по-тих и унесен. Изпита чувството, че тя го разказва на себе си. – Думите му бяха умни и забавни, говореше сякаш само на мен, а това не ми се беше случвало. Не бях подготвена за толкова искреност, просто не можех да я понеса. Опияни ме, изненада ме. Не ме излъга, а ме пожела, беше опитен и немощен едновременно, миришеше на валериан. Дори членът му миришеше на старост и на валериан. Бях за първи път с мъж. Направих го от жалост към него, към вехтото бельо на жена му, от униние пред самотата си или защото обичах книгите му. После си взех душ и измих чашите, в които бяхме пили чай "Вълшебник". Когато си тръгнах, пред кооперацията на улица "Аксаков" ме чакаше Кривия. Той винаги ме чакаше. Чакаше ме навсякъде и до последно. Погледна ме и разбра всичко.

Магдалина приглади пясъка до себе си, разбишка мидите, които сама бе подредила.

– И какво? – попита Боян, настървението в него прерастваше в тревога, в някаква опустошителна тревога.

– Предложи ми да се оженим. Аз му се изсмях... – Тя захвърли цигарата и отново извърна лицето си. – Тогава той за първи път ме изнасили в един вход. Болеше ужасно, за разлика от писателя, Кривия беше неопитен и як като бик, точно той ме излъга. Той омърси девствеността ми, която беше бранил с години.

– Защо не се оплака в полицията... където и да е... някъде?

– Ти знаеш ли какво е страх? – Очите на Магдалина съвсем опустяха, после бавно се изпълниха, но не с чувство, не с отчаяние или със злина, а със знание. – Тогава вече Кривия беше бодигард на някой си от върховните висаджии. Причакваше ме пред Университета в сребристосив, грамаден мерцедес, а в него винаги клечаха двама негови апапи с черни очила и с татуировки и по задниците си. Пребиваше ме всеки петък, забравяше юмруците си, докато синките ми се изличат, и започваше отново. В останалите дни от седмицата ме изнасилваше. В общежитието, на някакъв таван, в асансьора, пред моята съквартирантка и своите приятели. Когато пийнеше, повече ме пробутваше на ония изверги... Примъкваше стол и гледаше, гледаше ни тъпо, сякаш пред него се въртеше скучен филм. Този ад продължи шест месеца, биеше ме и ме изнасилваше, докато се съглася...

– Господи, аз, аз... – изстена Боян.

– Знаеш ли какво е страх? – повтори сухо Магдалина. – За самата мен, за майка ми и баща ми, за братята и сестра ми... В Сапарева баня с Кривия ни дели един дувар.

– Ще му го изправя на това копеле! – Стана му по-леко, ожесточението му се бе опредметило. – Ще го изхвърля още утре, ще го направя хамалин на Солни пазар.

– Недей. Кривия е баща на детето ми. – Думите ѝ не излъчваха съжаление, а по-скоро умора. Някак непредвидима, непосилна умора. – Той ти е верен, ще те пази. Ще те пази и от мен.

– Но той не те обича, той дори не те обича. – Опита се да погали ръката ѝ и Магдалина я отдръпна.

– Така е... Откакто ме изнасили първия път, изчезнах, направо умрях у него. Кривия наистина не ме обича. Ала той обича да ми причинява болка. – Замисли се за миг. – Изглежда, за това съм създадена, всички обичат да ми причиняват болка...

Слава богу, покрай тях през дюните прецапа семейство летовници и това го разсея. Движеха се в индианска нишка, мъжът отпред едва мъкнеше надувна лодка, претъпкан сак, касетофон и корема си, изглеждаше изнервен от жегата и ядосан. Жена му носеше плажна чанта и чадъра, момиченцето – своето безгрижие.

– Забрави го... това, което ти наговорих – каза Магдалина. – Ако можеш.

– Аз вече го забравих – отвърна Боян, но го помнеше. И странно, сега болката у него не бе свързана с Кривия. Гневът и съчувствието му преминаваха в нещо трето, в съзнанието, че тя го беше предала. Беше го предала веднъж с оня мухльо, писателя, и после с Кривия. Отново изпита отломъчното чувство, че Магдалина си беше отишла.

Тя се гмуркаше в прозрачната вода, възвръщаше усмивката си, измъкваше се любовно от вълните, оттичаше се, осолена, но беше различно. След като бе съблякла живота си пред него, не пожела да се съблече на плажа, упорито отказваше да му подари уязвимостта на голото си тяло.

– Срам ме е – каза му тя, – вече ме е срам...

– Наоколо няма никого.

– Не ме е срам от другите, срам ме е от теб.

Нахален гларус прелетя на метър от тях, приплесна с криле и се отпусна на вълните. Магдалина беше събрала черупки от миди и си играеше с тях. Подреждаше ги във фигури и ги разрушаваше, наместваше ги отново, за да ги разруши пак. Като калейдоскоп. Беше се отдръпнала навътре в себе си, сякаш беше направил опит да я изнасили. Не успя да прозре какво крие мракът в черните ѝ очи. Тя се извърна, уви се в хавлията с оня юнак кечист Скалата.

– Помолих те да забравиш за Кривия – каза тя, а после: – Все пак аз съм мръсница. Запомни го, наистина съм мръсница...

Сега той запали цигара и ѝ я подаде. Без видима причина, без да знае защо, ѝ разказа отново оня невероятен филм "Миналата година в Мариенбад" – бавното разсъбличане, упоителното умъртвяване на цял един свят, лишен от болка, затова и от достойнство. Тя слушаше внимателно и разбираше всичко. Магдалина вече знаеше, че не е достатъчно да го види как заспива, че Созопол е миг, но те и двамата имаха своето минало и своето неясно бъдеще.

– Гладна съм... – каза Магдалина.

***

В понеделник Боян имаше толкова много и заплетени срещи – трябваше да свърши всичко, което Магдалина бе отложила във времето, но не и в ума му, – че се прибра едва към девет и половина. Чувстваше се уморен, изпитваше някаква безформена боязън от срещата си с Мария, от предстоящия разговор и изпълненото с мълчание заекване на жена си. Беше все още светло, планината зад къщата затъваше във виолетовия сумрак. Пазачът, едър и загорял шоп, се изпъна на вратата, каза, че сауната е затоплена, че двете му дъщери са на купон, но госпожата си е вкъщи.

Боян освободи Правия, днес бе изхвърлил Кривия и се надяваше да не го срещне никога, измъкна се от колата и пое по алеята, оградена с подстриганите храсти. Беше му нужно да се отърка в горещината, да се забави, за да се събере в себе си. Обади се чухалче, викаше тъмнината, чакаше я, за да прогледне в нея и да се нахрани.

Климатикът в хола разпръскваше хлада на пещера, витиеватите, реставрирани с търпение виенски мебели се бяха смръзнали, телевизорът работеше, но никой не го гледаше. Мария беше седнала на дивана в дъното и плетеше. Куките подскачаха в ръцете ѝ, събираха, подреждаха бримките, подобни на нейното заекване, стремяха се към целостта, сякаш тя се мъчеше да изкаже нещо завършено и значимо. Беше изплела десетина пуловера за него и дъщерите им, които никой не облече. Грозни, развлечени, предназначени да организират времето на жена му, за да го раздаде, да го подари някому, пълнеха гардеробите на Иглика и Невена, ала те предпочитаха въображението на Лучано Бенетон. Мария усети присъствието му, но не вдигна глава; леко изместен, бретонът прикриваше високото ѝ чело, усмивката в очите и отдавна бе погаснала.

– Плетеш ли? – попита той.

– Дааа – провлече Мария.

– Аз се върнах – каза той.

– Дааа – отвърна Мария.

– Какво дават по телевизията?

– Не знам – заекна тя.

– Днес беше тежко – рече той, – провали се сделката с казахстанския памук... ще загубя клиента си в Лондон.

– Съжалявам – безучастно и дълго заекна тя. – Дааана – Дана беше името на готвачката им – ти е направила дунавска саламура от глава на сом.

– Обичам супа от глава на сом – каза той и приседна на коженото канапе срещу нея.

Мълчанието им бе дълбоко и хладно като планинския вир над Бояна. Запали пура, очите му обиколиха десетките картини по стените, а те избликваха предизвикателство, особена енергия, някои изглеждаха бъбриви, обговаряха въздуха, празното пространство между него и Мария. Спомни си как преди петнайсет години те си купиха първата картина от Лика Янко – странна, изящна в своята уродливост Мадона с каменно око. Прегърнала Младенеца, тя крепеше над главата си едва загатнат пейзаж с магаре и слънце, излъчваше неразрешимия сблъсък между духа и материята. "Всяка картина е като саксия с цвете – рече им тогава Лика Янко, – трябва да се полива с поглед, с любопитство и с любов, за да съществува", а после, някак уморено и с глас на пророчица: "Вие имате много красива жена, другарю Тилев, пазете я...". "Мария е Мадоната с Младенеца, всичко, което е у мен – помисли си тогава той, – останалото е незначително, защото с цялата си необятност е извън мен!"

– Ще ти стопля супата – заекна мъчително Мария, но пръстите ѝ не се отделяха от иглите и от бримките, от това събиране на нищото, от измамата на изтичащото време.

– Противен ден... още не съм гладен.

– Дааана ти е изпекла и филийки с масло.

– Обичам ги с шарена сол – каза той.

– Наръсила ги е с шарена сол и с чер пипер – разпиляно заекна Мария.

– Гърците няма да дойдат в петък.

– Това лошо ли е?

– Не зная – каза той. – Разтревожен съм, усещам се изнервен, като че ли нещо ме дебне.

– Сигурно е безпричинно. – Мария въздъхна навътре, в себе си. – Свършва ми се вълната.

– Утре ще изпратя Правия да ти купи.

– Ще ми стигне за пуловера на Иглика... тя е толкова слабичка.

Когато Генерала го извика на вилата си в Железница – всъщност селска, излъскана като войник къщурка с разхвърляни под стрехите варели, – за да събират дъждовната вода, два часа по-късно, зашеметен, объркан до безпомощност, той разказа всичко на Мария.

– Недей! – каза му тогава тя.

– Това е заповед! – излъга той.

– Никой не може да ти заповяда такова нещо.

– Може – отново излъга той.

Месец по-късно Боян набързо напусна Министерството, замени тишината на фотолабораторията си с изисканата глъч в хотел "Ню Отани", денонощно беше зает, парите го ошашавиха подобно пролетна градушка, която натроши ленивия му живот. В началото ги броеше, пръстите го заболяваха от преплюнчване на пачките, тънкият им съсък го оглушаваше. Броеше ги от страх, боеше се от тях, от ужасяващата възможност да сгреши, после бързаше да заключи наетия сейф в "Ню Отани", да се отърве от зеленикавата им лъскавина, като че ли бяха кошмарен сън. Загуби съня си, страстта си по футбола, пола си... но получи БМВ на старо от един арабин, препродавач на крадени коли, после "Мерцедес", продаде двустайния им апартамент в "Люлин" и плати осемдесет и девет хиляди долара за двеста квадратни метра мезонет в "Лозенец" с вити стълби от хола към четирите стаи горе, с прозорци, опрели във Витоша, разбуждащи се и заспиващи с Витоша. Тогава ли загуби Мария?

***

Точно в тия месеци на материално замогване заекването ѝ изведнъж се усили, а нищо не знаеше за страховете ѝ. Намираше я заспала в някоя от стаите на дъщерите им, сгушена в своето самоподобие, загърбила съпружеското им легло, отнела му мириса си на обикновен сапун. Мария работеше като лаборантка в "Арома". Трайно беше поела аромата на току-що изкъпана жена, на билки и магия, на оная евтина чистота, която, изглежда, предхожда измяната. Насили я да напусне работа, да изостави своя безсмислен свят на стъклото и нюансите, на епруветките и дестилираната изтънченост, накара я да остане вкъщи, за да гледа дъщерите им. Мария не му прости тази щедрост, страдаше.

– Твоите деца... – каза ѝ преди девет години той.

– Нашите деца... – поправи го тя.

И започна да изчезва, за половин ден, понякога за десет часа. Взе ѝ мобифон, но Мария го изключваше. Беше до оглупяване стресиран и зает в тия първи години, все още имаше нужда да споделя, да разкаже на някого страховете си и тишината помежду им го разстройваше. С нея се случваше нещо непоправимо, нещо, което изискваше от него купища от време, за да го разбере, а той нямаше време, притежаваше в излишък единствено своя уплах. Той броеше парите, преизпълнен с абстрактната им заплаха, Мария ставаше все по-разсеяна, забравяше ключа си, името на жената, която им чистеше, родителските срещи на дъщерите им в частния колеж. В деня, когато Генерала умря от рак на белите дробове – инсултът просто забави говора му и направи думите му още по-нетърпимо заповедни, – Боян изведнъж проумя, че е свободен, и изпита цялата необятна тежест на свободата. Той се прибра рано у дома, преоблече бялата си риза с пращяща от колата бяла риза и попита Мария:

– Моля те, умолявам те... кажи ми какво ти е?

– Уморена съм – отвърна без заекване тя.

– От какво? – попита, изпълнен със съчувствие, той.

– Да чакам... – отвърна неспокойно тя.

– Но какво толкова чакаш?! – Той се усмихна насилено.

– Всичко това да свърши – заекна без закана тя.

– Бъдещето ни – прекъсна я той – едва сега започва, скъпа.

– Миналото ни едва сега започва – отвърна нелогично тя. – Ти разбираш ли, даваш ли си сметка, че това, което ни заобикаля, не е наше?

През тази зима той вече беше убеден, че Мария си има любовник. Тя се захласваше да пилее пари, беше готова да купи всичко – от виенски комплект с лъжици, вилици и ножове до сребърен сервиз за дванайсет души – само ако е много скъпо, излишно скъпо, непотребно скъпо. Това очевидно не и доставяше удоволствие, но ѝ запълваше времето или по някакъв неведом начин ѝ позволяваше да бъде близо до него, да се грижи за него.

– Защо го правиш? – попита веднъж той.

– За да предизвикам края – отвърна страшно сериозно тя.

– Аз съм в началото. – Чувството за неотменимост, за всесилие, за власт вече насилваше ума му, както болестта обзема тялото.

– Обичам те – заекна тя, но го каза по особен начин, което усили тревогата му, че Мария си има любовник, че го е изоставила, защото е намерила друг, – все още те обичам.

Боян вече не броеше парите, не се потеше само при вида на шушнещите пачки, за това си имаше хора. Хлъзгавият гаден страх го бе напуснал, както зимата си отива в пролетта, но мисълта, че Мария го е поделила, го влуди. Представи си срамежливата ѝ голота, ранимостта на корема и гърдите ѝ, тайната на тяхната интимност като най-ценния подарък в живота му, който някой бе разопаковал и нахално опознал. Почувства се предаден, нещо у него бе осакатено, ожесточи се, пожела да наказва. Отиде в детективската кантора на площад "Журналист" и нае един кретен със сплъстена коса и мазни очички. След две седмици детективът го намери в новостроящия му се офис, извади дебел пакет със снимки и с гласа си на препушил човек, на зло, но послушно куче обясни, че всеки ден жена му посещава някакво свърталище, свързано с източния мистицизъм и по-точно – с будизма. В известен смисъл тя финансирала "това сборище" – думите бяха негови, дарила пари, за да пристигне някакъв си лама Шри Свани в България, наела салона за неговата "проповед" – думата също беше негова. Мария присъствала редовно, но: – За ваша  радост – изрече с нескривано съжаление той, – никога не беше придружавана от мъж.

Тя се качвала на спортното си "Ауди" и се прибирала у дома. Едва сега той си спомни за несметното количество езотерична литература, томчетата на розенкройцерите, на Елена Блаватска и Рудолф Щайнер, на Елифас Леви, Дайън Форчън и Карлос Кастанеда, на Далай Лама и всякакви ринпочета, които тя грижливо подреждаше в библиотеката, както бе подреждала чорапките и обущетата на дъщерите им. Най-съкровената част от майчинството ѝ, от взаимната им обич бе изместена и опорочена. Някой бе осквернил приятелството им, граденото им с години съучастие, но този някой бе ненаказуем.

– Ние не идваме от настоящето – беше му казала Мария, – нито ще останем в настоящето. Каква ужасна карма плащаш ти?

Собствената му несигурност, хаосът на дните и заекването ѝ му бяха попречили да обозре смисъла на думите ѝ. Бяха му отнели Мария, но копнежът му да мъсти, губеше смисъл, бе изпепелен. Невъзможно е да накажеш отвъдното дори ако то съществува. Облекчението, което изпита, че тя няма любовник, го разяри, защото изведнъж почувства, че Мария наистина си беше отишла, беше си отишла безпричинно и съвсем завинаги.

– Уморен съм – каза той.

– Виждам – отвърна тя.

– Но тази вечер трябва да поговорим.

– Ще ти претопля супата – каза Мария.

– Най-сетне тази вечер... – не знаеше как да завърши той.

– Оправиха нагревателя на басейна, водата е топла. – Иглите играеха в плетката, бяха в състояние да я продължат до безкрайност.

– Наистина не мога повече.

– Добре – заекна тя, – но първо се изкъпи. Мръсен си.

***

Напълни ваната и включи джакузито, горещата вода кипна, гъстите мехурчета издишваха пара и замъглиха луничките по спуснатия таван. Тази баня негласно бе станала само негова, Мария никога не влизаше тук, като че ли се боеше от някаква невидима, но присъстваща мръсотия. Тя не понасяше и парфюма му "Фаренхайт", един ливанец му бе подарил флаконче преди години и оттогава тази миризма на богатство, изплъзване и власт бе станала част от него.

– Ухаеш на поквара – беше му казала тя, – на нещо пренаселено.

– Парфюмът е траен – отвърна той.

– Сякаш си с няколко жени едновременно – мъчително заекваше тя.

– Парфюмът е мъжки и държи цял ден.

Все по това време в гардероба на спалнята им, скрита под бельото ѝ, той намери тетрадка, изписана с ясния ѝ аптекарски почерк. Оказаха се несигурни подобия на стихове хайку, сториха му се прекрасни и веднага след като ги откри, увити в черното ѝ боди, почувства, че са част от нейната тайна. Тази странна смесица между предизвикателното неизгладено бельо и спотаеността на словото го умили, усети, че се просълзява. Понякога му се струваше, че Мария ги е писала в състояние на крайно душевно изтощение, че те са отклик от разхвърляните по леглото ѝ будистки книги, от медитациите и доброволната ѝ самота и са ключ от нечий изгубен дом. Ключ, който вече не отваря и не пази нищо. Още помнеше някои от тях.

Луната,

препълнена чиния,

пред която сядахме гладни.

Или:

Всички думи са вчера.

Мълчанието помежду ни...

Беше късен следобед, той седна на терасата, обиколена с едва прорасли кипариси, и изчете няколко пъти тетрадката. Отначало му се стори, че неприлично наднича в голотата на непозната жена; после – че чува шепота на Мария, че тя иска да му каже нещо важно, нещо, което е отправено единствено към него. Думите ѝ го докосваха, но дълбината на смисъла им му убягваше; предчувстваше, че са недоизказан упрек към него, обвит в смирение и тишина. Животът на Боян бе шумен, изнурителен и някак див, всекидневието го мачкаше, тази тишина и спотаеност в стиховете ѝ го подразни, откликът на нейното презрение. Всички те бяха пределно къси. Като молитва. Като покаяние. Помисли си, че това е така, защото Мария заеква; че самият ѝ недъг, обаятелният ѝ дефект, който изпълваше слушателя с неудобство, я бе научил на тази словесна пестеливост. Денят около него красиво гаснеше, дрънченето на трамвая по булевард " Черни връх" звучеше някак празнично, несъгласието и нежността му се усилваха. Порази го последното хайку, което тя бе преписала три пъти, без да промени нищо в него.

Някой чука на вратата,

враг или приятел?

Ако си тръгна,

кой тук ще остане

вратите да отваря?

И ако се върна,

кой тук ще ме посрещне?

Още на другия ден Боян се обади на един известен поет полукласи-кполудисидент и намери време да отиде в дома му. Онзи го посрещна в костюм, беше си сложил папийонка, напомняше препарирана птица. В хола миришеше на библиотека, на изпаряваща се хартия, на разпадаща се красота, мебелите бяха скъпи, но захабени, напоени с цигарен дим, стените бяха пожълтели, прорязани от течове, бяха добили нездравия цвят на умиращ човек и това още повече подсилваше полумрака. Боян извади ксерокопието на тетрадката и го сложи на масичката. Масичката се клатеше.

– Тези стихове са на жена ми – каза той, – искам да ги издам в книга. Зная, че сега това струва пари. Аз съм готов да дам много пари.

Лицето на полукласика просветна, покафенелите му от тютюна пръсти алчно сграбиха ръкописа. Този човек бе устискал скудоумието на тоталитаризма, но бе безпомощен пред постоянството на глада. Видимо беше изпосталял и измъчен, дори в мига на тяхната среща изглеждаше гладен. Боян веднага усети, че хайкутата на Мария не го вълнуват, безразличието си той удави в порой от дитирамби и хвалби, направо потече, потта избиваше в рядката му коса, оставаше впечатлението за нещо мръсно и сякаш замириса. "Духът устоява на насилието – помисли си отмъстително Боян, – но е безсилен пред унижението на нищетата."

– Госпожа Тилева е роден поет – възторгваше се той, – вижте само как го е казала...

Есента ме разсъблича за последно...

Върни листата на дърветата.

Премлясна, замълча замечтано, вгледа се в ъгъла над библиотеката, където нямаше нищо освен прахта в една паяжина. Каза му, че стихосбирката ще бъде богато илюстрирана, изреди имената на негови приятели художници, че тя, разбира се, ще бъде с твърди корици, че ще помисли за специален екслибрис, за да може госпожа Тилева да подпечатва личните си автографи, и че естествено, той ще напише предговора. По това време Боян все още се притесняваше, когато някой изглеждаше смешен или жалък. Извади портфейла си и наброи върху масичката две хиляди долара за начало. Между пръстите му изпадна снимката на Мария. Прегърнала дъщерите им, тя се усмихваше на созополския плаж. Усмивката ѝ изглеждаше кратка и безкрайна едновременно, сякаш тя я заекваше...

За премиерата Боян нае фоайето на театър "Сълза и смях", покани целия интелектуален елит, неколцина политици – тогава познаваше само някои от тях, – петдесетина бизнесмени и техните превзети жени. За коктейла бяха струпани маркови питиета и деликатеси, с които можеше да нахрани войнишки батальон. Книгата наистина стана прекрасна – отпечатана на луксозна жълтееща хартия, изпъстрена с полуабстрактни графики, облечена в нарочно груба канаваца, тя излъчваше овладяност и достойнство. Когато я подаде на Мария, си помисли, че държи душата ѝ в ръцете си. Тя вяло я пое, после заглавието "Кратко небе", измислено от поета дисидент, привлече вниманието ѝ, разлисти я, миглите ѝ притрепнаха, безпомощно заекна чрез тях и в оня протяжен миг на очакване Боян усети, че нещо между тях безвъзвратно се срина и разруши, сякаш някой беше изпуснал крехкия съд на живота им и той се бе пръснал в нозете им.

– Ти ме ограби... Кой ти позволи? – Сълзите ѝ го опариха.

– Мислех, че ще ти доставя удоволствие.

– Защо посегна на мен, не ти ли стига, че крадеш другите?

– Стиховете са хубави, харесаха ми.

– Единственото, което беше мое. – Мария трепереше неудържимо, болно. Пръстите ѝ раздраха стихосбирката и това мъчително усилие го удиви, изпита чувството, че разкъсва себе си.

На премиерата тя не дойде. Лицата на над стотината гости се сляха в едно – потното изражение на човек, дошъл да си пийне и да се наяде. Боян бе принуден да изслуша песнословието на поета дисидент, после ръката го заболя да подпечатва екслибриса – мъдро бухалче, кацнало на книга, върху десетките, подарени от него екземпляри. Полуиронично и полузавистливо бизнесмените нарекоха Мария "нашата поетеса". Докато плащаше на актьора за изнесения рецитал, неочаквано се приближи Илиян Пашев. Слаб и някак състарен в елегантността си, стаен зад отблъскващата си интелигентност, той се спря на метър встрани и деликатно го изчака. В ръцете си държеше чаша натурален сок и стихосбирката на Мария. Илиян работеше със замах, доеше "Кремиковци", яростно купуваше Северното Черноморие, на няколко пъти си бяха блъскали шапките, той беше отстранил хората му в синдиката "Подкрепа" и ги беше подменил със свои. Не се обичаха, но не се и мразеха. Все още. В дъното на фоайето бе полутъмно и Боян изпита хлъзгавото чувство, че Илиян го гледа не с очите, а с очилата си.

Упойващо миришеше на тоалетна.

– Голямо плюскане пада – Илиян кимна към скупчените около масата досадници, – прекалил си.

– Да са живи и здрави – прекъсна го Боян, – правя го заради Мария.

– Прегледах книгата...

– Е, ѝ?

– Ти имаш невероятна жена – каза Илиян, – завиждам ти.

– Зная – отвърна Боян. – Мария е страхотна.

– Не се учудвам – провлече оня, – никак не се учудвам, че я няма тук.

Подиграваше ли му се? Взря се в очилата му, зад които сякаш нямаше никого. Пашев изглеждаше вдървено сериозен и тъжен.

– Специално я поздрави от мен – каза той.

– Ще го направя.

– Добре е да се видим с теб.

– Хубаво е да се видим – отвърна Боян и остана с удоволствието да разгледа гърба му. Източен, хилав, но запомнящ се гръб.

След час напиването на другите взе да писва на Боян. Омерзението, изтощението от преживяното нарастваше заедно с усмивката му, в един миг си помисли, че отстрани прилича на ухилен полуидиот. Когато най-сетне празникът свърши и съзнанието му различи грозотата на театралното фоайе, той нареди на шофьора си да изхвърли остатъка от тиража на "Кратко небе" в Перловския канал и помоли Краси Дионов да го заведе там. Краси Дионов вече му беше съдружник, държеше хазарта и проституцията в София, все още носеше наниз от златни ланци на врата си, мъчеше се да влезе под кожата на гръцкия милиардер Кокалис и от шест месеца винаги когато го обхванеше носталгията по тепиха, го приканваше да отидат там. А "там" бе една безумно скъпа кръчма в "Драгалевци", където се събирали "най-красивите, чисти и всеотдайни курвета " на София.

За първи път Боян опозна сладострастието да платиш за любов, тънкото, гъделичкащо усещане да имаш всичко, което може да ти предложи тялото на една жена, цялата и възможна отдаденост, без да притежаваш нищо от нея, дори и удоволствието ѝ. На бара Краси набързо спазари две елегантни и наистина хубави блондинки, които знаеха английски и бяха чели Марсел Пруст. Бяха интелигентни, ненастойчиви, в пулсиращата светлина на заведението му се сториха самотни, някак по човешки раними. В хотелската стая, за да счупи чашата на неговата срамежливост, Краси съблече едната от тях и я накара да се съвкупи с кучето му, черен чистокръвен дог. "И да те усети..." – каза ѝ той, като я шляпаше по задника. Сливането на това изваяно, светещо от белота тяло с козината на расовото животно го замая. Напомняше за "Златното магаре" на оня древногръцки магьосник Anyлей. Повален до физическа болка от уискито – тогава той почти не пиеше, – Боян продължаваше да се усмихва като полуидиот. Беше бръкнал в едрата пазва на своята гальовница и не можеше да се отърве от двете изречения, които съсипваха ума му: "Ако си тръгна, кой тук ще остане вратите да отваря? И ако се върна, кой тук ще ме посрещне?".

***

Когато излезе от ваната, Боян усети, че масажиращите, бодливи струи на джакузито не бяха успели да отмият умората му. Това го ядоса. Набързо навлече копринения халат и бос слезе в хола. Мария продължаваше да плете, кратките ѝ хаотични движения излъчваха несигурност, скръб и сякаш подчертаваха нейната неподвижност. Бретонът ѝ бе разпилян върху челото, лицето ѝ бе добило восъчния цвят на светица. Тя го усети, но не вдигна глава от плетивото, беше се вкопчила в куките, държеше се за тях като удавник.

– Ще стане – каза Мария, – ще стане чудно джемпърче.

Отново усети, че тя се мъчи да отложи разговора помежду им, че се опитва да се измъкне, самата дума "джемпърче", толкова неловка и провинциална, мъчително заеквана и замрежена с куките, трябваше да я предпази, да свърже в нишките на плетивото празнината, зейнала между тях. "Тя е виновна – помисли си отмъстително Боян, – десет години мълча. Десет години се борих не за съгласие, а за всяка нейна дума. " Привидната ѝ безпомощност го отблъскваше и той почувства как се вкамени в себе си, от известно време всяка чужда слабост го настървяваше, предизвикваше в него ожесточение. "Моля те, на колене те моля – беше му казала Магдалина, – бъди внимателен с нея. Тя е, тя е... най-свястна от всички нас."

– Живея с друга жена – каза той, седна на коженото канапе и запали пура.

Мария потрепна, оправи бретона си, тежкият мирис на пурата я задуши. Тя отдавна не пушеше, не пиеше, не спеше с мъже, беше се отказала от всичко и медитираше, беше се сгушила в своя малък и невъзможен свят, който трябваше да я отведе в бездънната пустинност на просветлението. Боян си бе дал труда да отиде на една от знаменателните сбирки на лама Шри Свани. Във вмирисания на подово масло салон този посветен швед или норвежец приличаше на подстриган, улегнал, но вманиачен хипар. Говореше със самочувствието на пророк, описваше духовното усъвършенстване като отказ от всичко, от всякакви привързаности, илюзии и съпричастност. С думи и чар искаше да разруши живота на тези прехласнати младежи, за да изгради една химера, вярата в пустотата, която – помисли си тогава Боян – не е нищо друго освен също привързаност, поредната илюзия и себеотдаване докрай. Страст по нещо различно и недоказано, но точно така измамно и обременяващо като най-простичките ни чувствени влечения. "Да се отречеш от всичко човешко, за да се приобщиш към непознаваемото нищо, е отново форма на залавяне, на заноктяне и предполага най-несигурната свобода, доброволното ти подчинение" – каза си тогава той.

Ламата бе седнал на сцената в позата лотос. В самия механизъм на неговото мислене имаше нещо сбъркано и точно затова увличащо, абсурдността на привидното освобождение трябваше да се възприеме като истина. "В съвършената си скромност Буда е просил – рече си Боян, – но нали някой е трябвало да работи, за да нахрани него и последователите му." На подиума лама Шри Свани бе осветен от прожектор и ядеше череши. Докато мъжът в сянката зад него превеждаше, той опраска две купи с череши. Толкова ли беше гладен ламата, или с този акт на плътско насищане искаше да покаже своята обикновеност, близостта до унесените си послушници. Боян не беше гладен, но дъвченето на черешите, плюенето на костилките го разсейваше. Той се беше вмъкнал между правостоящите, приближи се към подиума и на третия ред зърна Мария. От преклонението ѝ се излъчваше нещо нелепо и инфантилно. "Тя слуша, без да заеква – помисли си нелогично Боян. – Как може да възприема, след като напълно отсъства... А може би изкупва мен?

Сега мълчанието между него и Мария му изглеждаше също толкова безчувствено и инфантилно. Доядоха му се череши. Готвеше се да повтори: "Живея с друга жена", когато гласът ѝ го застигна:

– На колко години е тя?

– На двайсет и шест – отвърна облекчено, защото все пак Мария проговори.

– Познавам ли я?

– Магдалина... моята секретарка.

– Магдалина ми се вижда свястно и умно момиче – каза някак замислено жена му, – не я заслужаваш.

– Аз не заслужавам никого и нищо.

– Тя се възхищава от теб, нали?

– Тя ме обича.

– А ти?

– Не зная – отвърна искрено Боян. – Желая я, отдавна не съм пожелавал по този начин жена.

– Защото аз те изоставих?

– Ти наистина ме изостави.

– И то не само в леглото... Това искаш да ми кажеш, нали?

– Всеки нормален човек има нужда да споделя.

– С нея е лесно, тя не заеква.

– Тя не заеква.

– И харесва всичко, което вършиш?

– Аз не правя нищо нередно. На мен също ми е трудно, може да ти прозвучи просташко, но понякога ми е по-трудно, отколкото на тези, които ровят в кофите за боклук.

– Горкичката...

– Не я жали.

– Жаля теб... Щом е на двайсет и шест години, тя ще се оправи. Но ти вече не си ти.

– Зная, гаден съм, защото се научих да правя всичко докрай.

Думите му я изненадаха, може би я засегнаха, тя забрави куките в скута си и го погледна. Лицето ѝ бе станало съвсем восъчно и не изразяваше нищо.

– Не ми каза какво мислиш?

– Вече не те познавам. – Усещането за опасност го връхлетя, стовари се върху него, сякаш Мария се готвеше да посегне на себе си, да се самоизличи, ала той вече не можеше да спре.

– Обичаш ли я? – повтори, без да заекне тя.

– Не съм сигурен... Не!

– Тогава защо?

– Това не е отговор.

– Ти не ми зададе въпрос, но щом си решил... е, добре, съгласна съм.

– Ще се преместите с децата в "Лозенец ".

– Харесвах онзи мезонет.

– Ще имате всичко, твоята и тяхната издръжка са осигурени.

– Аз съм спокойна... ти правиш всичко докрай.

Тя отново се приведе над куките и вбримчи с тях тишината. Стана му тягостно, усети как в него се просмуква отдавна неизпитвана тъга. Надяваше се, че Мария е безразлична към него. Сега осъзна, че това не е вярно, че по някакъв подъл начин те са свързани завинаги. Мария го ненавиждаше или още по-мръсното, продължаваше да го обича – дълбоко в себе си, неотвратимо, някъде извън медитациите и духовния си егоизъм. Изведнъж му хрумна, че би предпочел да се разделят със скандал. Тя да го нарече "мерзавец" или "крадец", да потроши чиниите в кухнята или да захвърли бонзаите в камината. Може би го раздразни точно начинът, по който тя прие решението му, просто, без съпротива и гняв, със смирението на свободния.

– Днес те търси някой – неочаквано каза тя, – от името на Генерала.

– Генерала е мъртъв, Мария.

– Беше много настойчив, бих казала, груб... Не му дадох номера на мобилния ти телефон.

– Генерала отдавна е мъртъв – повтори рязко Боян.

Мария бе вперила очите си в него, но не го виждаше. Чувството за неудовлетвореност и за прииждаща опасност не го напускаше. Заплахата бе далечна и безформена, но със сетивата си на изработен циник той долавяше незримото и ехо. Смачка пурата си, каза тихо "лека нощ" и се изкачи на втория етаж. Не запали лампите в коридора, сякаш се боеше, че ще го сварят да извършва нещо неприлично. Не бе влизал в спалнята на Мария може би от пет години. Климатикът работеше, ала прозорците бяха отворени и вътре го заля ароматът на лятната нощ. Прерови чантичките ѝ, после чекмеджетата на тоалетката и бельото в гардероба, остана удивен колко безкрайна е в своето обличане една жена. Най-после го намери в най-горния рафт, всред семейните им снимки, и близостта му с тяхното помъртвяло минало го потресе. Какво можеше да напомни този дамски "Булдог", калибър шест на трийсет и пет, размесен с фотографиите на децата му? Купи пистолета много отдавна от оня перколясал антиквар, беше му го донесъл заедно с няколко картини от Васил Стоилов и два сребърни свещника. Пистолетът бе миниатюрен, белгийско производство, със златни инкрустации по дулото и чирени от слонова кост, истинско бижу. Този мърльо Борислав поиска за него двойна цена, но Мария го хареса – "Прилича на детска играчка", каза тогава тя – и Боян ѝ го подари за рождения ден. Извади пълнителя, лъхна го на оръжейна смазка. Подържа пищовчето в дланта си, докато усети тънката му хладина.

– По-добре е да спиш при мен – каза Боян и загаси нощната лампа.

***

Аз съм немарлив и повърхностен човек, не помня рождените дати на децата си, на майка си и Вероника, но помня деня, в който изписаха Катарина от болницата – осми юли, в зенита на миналото лято. Усещах горещината като физическа болка, асфалтът, тротоарите, сградите излъчваха зной, зажълтелите листа на дърветата не трепваха, редките минувачи изглеждаха унесени, отсъстващи във всеобщата неподвижност, градът приличаше на препариран. Пред "Пирогов" бе спряла синя цистерна на "Волф", циганите миеха улицата, но повече мокреха себе си, забавляваха се да пръскат паркираните коли.

– И умната – каза доктор Георгиев. Той имаше доброкачествен израстък под лявото ухо и аз се мъчех да не гледам буцата, която ме привличаше като магнит.

– О, ще бъдем умни – отвърнах и отместих поглед към поцинкования леген. Някой беше повръщал в него, течността беше тъмночерна – навярно от погълнатия въглен. Продълговатият кабинет ухаеше на разлята белина, на упойка и на повърнато, светлината изглеждаше унила, върху разбрицания фотьойл се търкаляше прокъсано списание "Хай клуб".

– Хубаво е да се възстанови хармонията... нали така?

– Хармонията – казах аз, – разбира се, хармонията.

– И повече физически усилия, Катето трябва бързо да възвърне усещането си за тялото.

– Ще направим и невъзможното – казах аз, – физически усилия...

– Все пак длъжен съм да ви предупредя, че всичко с нас и в нас става в мозъка, господин Сестримски. Там е човешкото его, там ще се води битката, а победата никак не е лесна.

– Наистина се случва в мозъка – казах. – Ето аз...

– Дъщеря ви е дяволски интелигентна, а това означава допълнителни усилия от ваша страна. Тя е в състояние да обясни всичко, следователно за нея е лесно да намери и извинение за всичко. Вие ме разбирате, господин Сестримски – очите му молеха да не го гледам в буцата, израстъкът му бе покрит с тънки побелели косъмчета, – вие сте писател.

– Да, писател – казах аз.

Доктор Георгиев не издържа на вперения ми поглед, на отъпението ми, показа ми гърба си, надвеси се над масата и захвана да пише рецепта.

– Той е страхотен писател – каза Катарина и ме стресна. Изглеждаше още по-слаба, болезнено фина и затова някак недосегаема, беше се скрила зад чудовищното уголемение на диоптрите си. – Повярвайте ми.

– Вярвам ти, моето момиче... и аз съм чел нещичко от баща ти. И повече течности, колкото е възможно повече плодове и зеленчуци.

– Да, течности и зеленчуци – казах аз.

– От трийсет години съм лекар – измърмори доктор Георгиев – и все още не съм наясно със себе си. Често се питам съществува ли наистина човешката душа? Ако я има, защо тогава се боим от смъртта? Нали с този въпрос започва и завършва последният ви роман?

Човекът искаше да прояви любезност, навярно очакваше някакъв ексцентричен и всепроникващ отговор, но съзнанието ми бе празно като футболно игрище след мач.

– Ние сме в състояние да надникнем в мозъка си, да налучкаме как работи той, да проумеем тленността си – казах глупаво аз, – но не можем дори да осезаем душата си. Със самото си раждане човек започва да умира, целият ни живот е нашето постоянно умиране. Страхуваме се навярно не от тайнството на смъртта, а от съня на живота. Боим се, че в един миг можем да се събудим в смъртта и тогава...

Моравият тумор под лявото ухо на доктора отново бе приковал погледа ми и нямах сили да отместя очи. Бях се вторачил в него като хипнотизиран.

– Ще помисля върху вашите думи – каза неловко той и усетих, че мигом ги забрави.

Сбогувахме се, облекчението ни бе взаимно. Вкиснатото ухание на упойка и на изхвърлено човешко минало остана зад бялата изметната врата. Хванах ръката на Катарина и през навалицата, през напъплящото ни нещастие и проскърцването на санитарните колички я завлякох до болничната аптека. Държах я с дясната ръка. За да бръкна в задния си джоб за пари, я заклещих с лявата. "Сега най-важното е да не я изпускам", помислих си аз. В аптеката се просмукваше уханието на лекарства, на дестилиран хлад; щом излязохме навън и повлякох Катарина към колата, започнах да се потя.

– Боли – каза кротко тя.

– То такова, ще мине... – отвърнах аз.

Набутах я в грохналата лада и потта ме заслепи. Най-после имах ръце да избърша очите си, после форсирах двигателя и потеглих като борче в мерцедес, циганите, които миеха улицата, се захласнаха след мен.

– Погледни – посочих задната седалка, – накупил съм плодове, зеленчуци и пържоли. Ти ги обичаш на жив огън. Татко ще ги опече.

– Къде отиваме? – полита Катарина.

– Лъгал ли съм те някога? Татко лъгал ли те е някога?

– Не – каза Катарина.

– Татко ти обещава, че ще оздравееш.

– Не съм болна.

– Недей, моля те, недей... Татко ти се заклева, че ще оздравееш.

– Къде отиваме? – попита Катарина.

– Но ти трябва да помогнеш на татко – казах аз и едва взех завоя към околовръстното шосе. – Един стар и глупав човек има нужда от твоята помощ, нали мишка-машка?

Така я наричах, когато беше съвсем мъничка, когато не знаехме, че тя е почти сляпа, че за нея околното е само близост или заплаха, че всичко е една ръка разстояние, зад която има само мрак или светлина. Тогава Катарина все още не се беше видяла в огледалото, не бе прозряла своя недоимък и все още не се бе намразила. Аз я гушках, а тя обичаше гласа ми. Първата ѝ дума не беше "мамо", още лазеше под масата, когато сред кипналото и нечленоразделно гукане ние ясно доловихме

– "мишка-машка".

– Ти не! Но аз винаги съм те лъгала – каза вече опасно кротко тя.

– Хахаха – засмях се пресилено, – обаче аз съм хитър. Аз няма да ти позволя да ме изпързаляш, никога няма да те попитам например защо го направи.

– Къде отиваме? – попита Катарина и сълзите ѝ ме задавиха.

– Дори да се пукнеш от мъка, аз няма да те питам как си или какво ти е. От къде накъде? Неее... аз просто съм решил – и толкова. Никакви душевни анализи и психоаналитични главоблъсканици, никакви сложности и подробности в пейзажа. Ще си ядем пържоли, опечени на жарава, разбира се, с повече течности и плодове. Няма да забравим салатката и зеленчуците.

– А ти ще пиеш ли? – попита Катарина.

– Нали точно това те помолих, да ми помогнеш. Аз ще се лекувам, мишка-машка. Гледай сега как ще го издухам този с дебелия врат.

Старата лада се разтресе до сетната си ламаринка – в детството си бях виждал как циганин бие кльощавата си кранта, за да помръдне пренатоварената кола с кюмюр, – от напрежение потта отново ме ослепи, но не успях да задмина новичкия форд пред мен. Въздъхнах, примирих се и се прислоних зад него, изчаках да наближим отклонението на околовръстния път и дадох десен мигач. Когато свих, тъгата на лятото ме засмука, изпитах почти реалното усещане, че ние с Катарина никога няма да излезем от това лято, че така ще пътуваме безкрайно между изпепелената зеленина на ливадите и надвисналия силует на Витоша, по едно шосе със завои, които винаги са начало и не водят никъде, загнездени в издъха на напечен асфалт, надвесени над изпаряващия се следобед и недостижимата вече прохлада на нощта, загубени в своето несвършване, ала следващи неотклонно пътя напред, там, където никога няма да стигнем, но ни очаква щастието, простото и разбираемо човешко щастие. "Защо тогава бързам?" – помислих си аз.

– Вече зная къде отиваме – каза Катарина и сълзите ѝ станаха непоносими, – ще ме заведеш в Симеоново.

– В нашата любима виличка – отвърнах аз, – ще бъдем само двамата, без душевни сложности, без обяснения и всякакви питания.

– Искам при мама и при баба.

– Нее... за какъв жив огън може да става дума на шестнайсетия етаж?

– Ти си жесток! – каза Катарина.

– Така е – отвърнах аз, – направи ли ти обаче впечатление моето безразличие към наставленията на доктор Георгиев? Обелих ли дума кога ще настъпи първата криза, попитах ли го как да измамим мозъка ти и с какво да заменим глада за наркотик? Неее, мишка-машка, говорихме си с човека за безсмъртната душа. Лекар е, а се съмнява в очевидното.

Катарина наистина бе изтощително умна и мигом ме разбра, захапа юмрука си и през болката, която сама си причини, попита:

– Какво искаш от мен?

– Да ми простиш – отвърнах уморено аз, – защото ние дълго ще бъдем заедно. Не зная докога ще бъдем заедно, мишка-машка.

– Ще ти помогна, и аз ти се заклевам... няма да те лъжа за нищо.

Думите ѝ ме зашлевиха. Щях да катастрофирам, колата се люшна към канавката, овладях я и избърсах потта от очите си. Не смеех да я погледна.

– Как да кажеш истината на мен и майка ти, как да не ни ментосваш непрекъснато за всичко, когато ние питахме? И тия фройдистки анализи на Вероника, безумието да търсим символика в най-простото, в очевидното, да ровим и да човъркаме, нашето дебелашко надничане в теб... Още петгодишна ти бе по-умна от нас.

– Точно от това страдах.

– Зная... защото не се харесваше.

– Аз се обичам, татенце – в гласа ѝ долових и нейната умора, – но не харесвам другите.

– Светът е такъв, какъвто е, трябва да го приемем.

– Не харесвам и теб.

– Ето, виждаш ли, че и ти можеш да бъдеш жестока?

Спрях. Ливадата пред нас бе буренясала, сухата вече трева бе стигнала до кръста ми, плетената тел ръждавееше, от цялото място се излъчваше запустение и обгръщаща, девствена чистота. Къщата в дъното на двора ме умиляваше от дете – малка, съхранено бяла, сгушена между боровете и черешите, с трите си арки над терасата и закръглените си прозорчета тя напомняше за цигулките на баща ми. Той обичаше извивките и мекотата, правеше не точно цигулки, беше майстор на "душичките" им, на оная най-деликатна част от тях, в която се спояваха извивките и мекотата, тайнството на звука.

Излязохме, хванати за ръце. Хванати за ръце, пренесохме натъпканите от Вероника куфари, върнахме се за найлоновите торбички с хляба, плодовете, зеленчуците и пържолите, държах ръката ѝ, докато включа изнемощелия хладилник, докато отварях прозорците, за да прогоня просмукващия се мирис на плесен и на сушени дюли, онова запомнено от кръвта ми ухание на отсъствие. Изнесохме чаршафите, шушнещи и колосани от мама, после одеялата и ги преметнахме през парапета на терасата, за да поемат слънце. Постепенно писъкът на щурците се превърна в тишина – жива, прииждаща и отливаща се тишина. Стисках здраво ръката на Катарина. Отначало това сдвояване ни забавляваше, после тя се отегчи.

– Спи ми се – каза тя.

Заведох я в спалнята с капандура на втория етаж, застлах леглото ѝ, положих я като малко момиченце, целунах я по челото и едва тогава извадих коланите на татко. Катарина бе свалила очилата си, взря се в тях отначало някак сляпо, както се вглеждаме във всяко безумие, беше нужно време да ги различи, да проумее смисъла им; после усмивката ѝ погасна, защото изведнъж разбра. Изнурението ми в този миг бе толкова голямо, че залитнах.

– Ти не ми вярваш – каза тя.

– Напротив, вярвам ти – отвърнах аз.

– Чак дотам ли, татенце? – попита тя.

– Охо, то едва сега започва.

Предварително бях пробил дупките у дома с един крив пирон, внимателно, за да не ѝ причиня болка, закопчах за таблите на леглото едната ѝ ръка, после другата, единия ѝ крак, после другия, боях се да не я прежуля, но обирах докрай луфта и пристегнах здраво. Усетих себе си разпнат, но се боях от хитростта на Катарина и затова стегнах още малко.

– Как ще спя така? – Слепотата ѝ ме опари. – И нима можеш да завържеш желанията, сънищата ми?

– Виж какво е приготвила баба ти. – Извадих шишенцето с мазило, което мама сваряваше от билки, за да разтрива гърба на баща ми. След като си счупи крака, той се залежа, гърбът му се покри с декубитус, парещи рани – червеникави и все още сухи, те вече излъчваха гниещия мирис на гной.

– Когато довечера махнем ремъците...

– Приличаш на садист, който се готви да блудства с дъщеря си.

– Само истината – отвърнах аз. – И защо да те лъжа, мишка-машка?

– Добре – каза Катарина, – но тогава ще ми почетеш.

Разтърсих се в паянтовата библиотечка, скована от четири талпи, и намерих любимата книга на Катарина, с която много отдавна заспиваше. С равен глас зачетох първата глава от "Мечо Пух". Постепенно дишането ѝ се изравни, миглите ѝ притрепнаха и прикриха недовиждането ѝ, тя продължи напред в лятото, по пътя, който дори не започваше, загубена в своето несвършване, зад което я очакваше...

Излязох на пръсти, спуснах се бавно по стълбите, а те скърцаха, сякаш искаха да приветстват своето оживяване. Трябваше да свърша толкова много неща. Да приготвя дървата в огнището за скарата, да начукам пържолите, да нарежа салатата, защото можеш ли да нарежеш салата с една ръка, да начукаш и осолиш пържоли с една ръка, да запалиш огън с една ръка? Отвратен от себе си, с другата щях да държа Катарина.

***

Ha следващия ден направихме дълга разходка в планината по успоредната пътека, която срамежливо опасваше Витоша. Хванати за ръце, прилични на зареяни в себе си влюбени, надвесени над София и мазния кафеникав смог, ние извървяхме над двайсет километра, стигнахме до Бистрица, а там бяха любимите ми гъбни места. Беше делничен ден и имаше малко туристи, над нас се виеше сокол и сякаш прокъсваше избелялото небе. Самотата ни бе прекрасна. Намерих само две манатарки, няколко зелени гълъбки и сърнели, но те бяха достатъчни, за да ни нахранят за обяд. Катарина набра букет от мента и мащерка с дъха на изплъзващо се лято; щяхме да ги изсушим и да си правим чай. Планината около нас дишаше, лекият повей от Черни връх рошеше тревата, щурците се пръскаха около нас, сякаш някой непрестанно разплискваше вода пред краката ни.

Отначало унесена и бавна, постепенно Катарина се оживи, страните ѝ се наляха с червенина, но и двамата бяхме убийствено напрегнати. Усещах как тя се вслушва в тялото си, как очаква да се появи онова, което за себе си бях нарекъл "копнеж по абсолютното отсъствие", припомняше си оня измамен, но също и безкраен свят и го сравняваше с този, свободата там и подчинението си тук, неочакваността на виденията си там, изненадата от тях и безличната подреденост тук. Не питах нищо. Упоително и безсърдечно мълчах.

– Татко, гъба – казваше Катарина.

– Ето това е манатарка – отвръщах аз, – да намериш манатарка в тая засуха, страхотна си, мишка-машка.

От собствен опит знаех, че човек пие, защото в това състояние светът около него се свива, смалява се и му изглежда принадлежим, а той самият пораства, става все по-голям и значим, усеща се съизмерим с неговия необят. Именно този психологически механизъм на наместване в пространството и времето, в нашите проблеми и желания, преодоляването на нещо съдбовно, като го отлагаме, превръща пияния в дете или в злодей. Всяко друго обяснение на пиенето е наивен разказ, в който психиатрите се опитват да открият смисъл, за да го определят като причина. "Пия от мъка, от радост, от скука", "защото ми изневеряват", "приятелката ме напусна" или "НДСВ спечели изборите" са оправдание на копнежа ни да се преувеличим, да променим съотношението между себе си и света, а възможно е – между себе си... и смъртта. Убеден съм, че същото, но свирепо усилено от наркотика, изпитват и зависимите от дрогата.

– Искаш ли да ти кажа с какво се боцках? – попита неочаквано и опасно Катарина. Бяхме потънали в една неокосена ливада и аз се мъчех да овладея цялото очарование на проникващия ме пейзаж. Прелетя щъркел, лястовиците завързваха в небето вратовръзки.

– Не – отвърнах рязко.

– А откога го правя?

– Не – повторих аз.

– А с кого и как го вършехме? – Тя се изчерви.

– Да побързаме за обяд – казах аз и загърбих овала на Големия купен.

От собствен опит знаех, че пиенето има и друга, напълно отвратителна страна. Аз лично имам кошмарен махмурлук. На сутринта след някоя "карамазовска нощ", освен самообвиненията и депресиращото чувство за вина, понякога изпитвах усещането, че съм избил цяла детска градина, събуждах се като парцал. Всички клетки до върха на ноктите ме боляха, цялото ми отровено тяло крещеше. Поне за няколко часа не ми помагаше нищо, нито разтворимите витамини, нито физическото натоварване, за което волята ми обикновено не достигаше. Единственият изход от тази съсипваща и непоносима безизходност бе да пийна отново. При постоянното наливане обаче старите дози престават да засищат, те не са достатъчни да излъжат мозъка и да те доведат до познатото състояние на вместване в безкрая, на измамна свобода. Количеството алкохол трябва да се увеличи, което означава, че на следващия ден махмурлукът ще бъде още по-потискащ, самообвиненията и безпричинната, но всемирна вина – още по-непреодолими. Предполагам, че точно в този омагьосан кръг затъват наркоманите. В един от разговорите ни доктор Георгиев ми каза, че Катарина е все още относително зависима; той натърти върху "относително" и поклати моравия си тумор. Ето защо аз не се страхувах от мълчанието помежду ни, от това, че тя сравнява бликналата обикновеност на тази ливада с виденията и безбрежните пасбища на отвъдното. Боях се от химията, от мига, в който клетките на изтощеното ѝ тяло ще пожелаят своето, ще поискат нейната илюзия, за да задоволят собствения си глад.

"Първата и най-разтърсваща криза след абстиненцията – беше ми казал доктор Георгиев – настъпва почти веднага, тя ще премине тук, при нас, в болницата. След това при силно зависимите настъпва оня безпросветен, животински глад за наркотика, който вие нарекохте "крясъка на клетките". При относително зависимите обаче, каквато, за радост, е вашата дъщеря, опасността идва от друго. Те често изпадат в състоянието "ступор", цялата им същност се фокусира в стремежа веднага и обезателно, с цената на всичко да си осигурят необходимата им доза. Да я набавят, това е единствената им стратегия, единствено възможното им бъдеще. Мисълта, че могат да останат без доза, демонизира съзнанието и мобилизира волята им, те са готови на всякаква мерзост, дори да извършат престъпление. Възможно е тази натраплива идея да ги доведе и до страхова невроза. Трябва да бъдете непрекъснато нащрек, господин Сестримски, Катарина е удивително умна, а това означава и опасно изобретателна." Затова бях взел коланите на татко...

Когато, хванати за ръце, се прибрахме във вилата, бяхме изненадани по най-подлия начин, на терасата ни очакваха мама и Вероника. Седнали на пейката, вкупчени неудобно една в друга, до безсилие тревожни, овеществили любовта си единствено в покруса, те неестествено се оживиха, скочиха и запрегръщаха Катарина, сякаш присъстваха на някакво божие чудо, и разрушиха всичко, което бяхме постигнали в този ден.

– Моето детенце – вопиеше мама, – как си, ама много добре изглеждаш, как се чувстваш?

– Набрахме гъби – опитах се да я спра.

– Значи сте били на разходка? Планината... нашата виличка... той дядо ти нали за теб и за Мила... – Смертелно се безпокоях, че мама ще заплаче, и тя заплака.

– Аз пък накъсах горски чай – отвърна неловко Катарина.

Вероника не заплака. По навик ме погледна лошо, с упрек, за да понеса вината за собствената ѝ болка. Очевидно не бе спала, издаваха я тъмните сенки под очите ѝ, гърдите ѝ задушиха Катарина, като че ли в отчаянието си тя искаше да я накърми. Потърсих бримка по черния ѝ чорапогащник и я намерих от вътрешната страна на бедрото ѝ. Устните ѝ неустоимо притрепваха, динята, която бе домъкнала от града, бе изпотила копринената ѝ риза под мишниците, високите ѝ обувки се бяха напрашили. На ярката слънчева светлина синьото в очите ѝ бе изсивяло, но те продължаваха да излъчват вечното си безпричинно удивление от всичко, тази неспирна почуда, която я скриваше, както диоптрите уголемяваха очите на Катарина и така размиваха изражението им, смисъла в тях. Дадох си сметка, че наблюдавам Вероника отстрани, толкова отстрани, сякаш оглеждах непозната жена. Опитах да си припомня сумрака в "Майчин дом", когато тя с разпран корем, поддържайки в едната ръка системата за вливане, а в другата – катетъра, в който се оттичаше раната ѝ, пълзеше по стълбите нагоре, за да достигне кувьоза на Катарина. Можех да го мисля, успях дори да си го представя, но оня жив и носталгичен образ бе изчезнал. Бях загубил сърцевината на чувството, дрипавите остатъци от нашата близост се бяха превърнали просто в спомен. Изглежда, Вероника усети моята обърканост, помъчи се да се усмихне.

– Какво правиш? – попита с пресилена сърдечност тя.

– Не пия – отвърнах аз.

– Имах предвид двама ви?

– Държим се за ръце – казах аз.

– Днес отново говорих с доктор Георгиев – обърна се към мен, но думите ѝ бяха отправени към Катарина, – той ме увери, че два месеца са достатъчни, за да...

– Горкият татко – каза Катарина.

– За да се излекуваш напълно – изпъшка мама и извади от ръкава носната си кърпичка.

– Той е опитен лекар и е абсолютно сигурен – продължи Вероника. – Гарантира... готов е да заложи авторитета си.

– Донесе ли ми дамски превръзки? – попита Катарина.

– Изслушай майка си – намеси се мама. – Ако дядо ти беше жив...

Катарина свали очилата си, духна в тях, внимателно ги избърса във фланелката с надпис I love you, но не ги върна на очите си. Обиколена от лятната жега и слепотата си, тя се вмисли в себе си, събра се и се отдалечи неимоверно от нас. За миг изпитах чувството, че ще я изгубя от поглед.

– Превръзките са в найлоновия плик с продуктите – каза уплашено Вероника.

– Вие ни пречите – прекъсна я Катарина. – Оставете ни сами. Искам да бъда само с татко!

А много по-късно, докато се въртях над допотопния котлон и се опитвах да задуша гъбите с масло, тя се приближи до мен и ме прегърна.

– Защо не се разделите с мама? – попита съучастнически тихо в ухото ми.

– О, нали виждаш, че не пия – отвърнах аз.

– Ако ти не го направиш, тя ще те напусне. Предчувствам го, татенце. – Гласът ѝ не звучеше задушевно, а някак клетвено тържествено.

– Не пия и ми е добре.

– Забрави да ме държиш за ръка.

– Нещо се разсеях... От ходенето човек огладнява – казах аз, хванах здраво ръката ѝ и продължих да забърквам кипналата гозба.

***

В следващата седмица ние се наместихме във вилата, обживяхме я, просмукахме със себе си полумрака на ъглите ѝ, опознахме се с паяците и с лястовиците, които гнездяха под стрехата. Аз окосих настръхналата, жилава трева, Катарина пребърса прахта и преподреди библиотеката. Запустялата къщичка се превърна в наш дом, ала най-вече ние се наместихме във времето.

Ставахме в зори, защото приковано за леглото, тялото на Катарина болезнено изтръпваше. Развързвах коланите, разтривах синкавите ѝ белези с благотворния балсам, останал от баща ми, после пиехме кафе и се залутвахме в планината, в утайката на лятото. Къпехме се в бистришката река, водите ѝ бяха ледени и все още примесваха мириса на сняг и билки, беряхме горски ягоди, къпини и гъби, на връщане пазарувахме от близкото магазинче. Следобед се просвахме на избелелите шезлонги и четяхме, прехвърляхме си омачканите томчета: "Кентавърът" на Ъпдайк, "Златният храм" на Голдман, "Спасителят в ръжта" на Селинджър, любими книги в моята младост, които изненадаха Катарина.

– Имало е литература – каза ми тя, – сега по сергиите на площад "Славейков" се лее такава боза...

– Винаги е имало кадърни писатели – отвърнах аз.

– Наистина съм добре – каза Катарина, – губиш си времето с мен.

– Безработен съм – прокашлях се, – какво да правя с времето си?

– Защо не започнеш новия си роман? Поне опитай...

– Не съм готов, не съм го събрал в себе си.

– Обещахме си, че ще си казваме само истината. – Тя ме наблюдаваше през диоптрите си, сякаш правеше дисекция на жаба. – Какво те измъчва?

– Ожесточението – отвърнах сериозно аз. – Усещам се сломяващо ожесточен, а с това чувство може да се напише само лоша книга.

– Изпълнен си с омраза към света – тя лениво се разсмя, – към всичко, което се случва напоследък?

– По-скоро изпитвам ненавист към себе си, трудно ми е да се намеря в това, което става около мен. Няма ме.

Тя замълча, с привичен жест оправи очилата си и неочаквано попита:

– А с какво чувство се пише хубава книга?

– С тъга – отвърнах суеверно. – В безпричинната болка, в необяснимата тъга е скрито две трети от човешкото въображение.

– Нима не си достатъчно тъжен, татенце?

– Там е работата, че още не съм измислил проклетото заглавие на романа си.

В края на юли ние вече бяхме така всепогълнати от постоянното си очакване, усещахме се толкова напрегнати, че когато улавях ръката ѝ, през пръстите ни удряше ток. Знаехме, че то е неотменно, че то трябва да се случи, и аз се боях, че ще ни изненада в най-неподходящ момент. Една сутрин, докато вървяхме, вмислени, по успоредната пътека, Катарина спря, свали очилата си, за да се скрие зад своето недовиждане, и някак лукаво зашепна:

– Трябва да ти кажа с кого и как се боцках.

– Не – отвърнах твърдо аз.

– Трябва да ти разкажа какво точно стана с мен.

– Не – повторих аз.

В найлоновата торбичка винаги носех коланите на татко, огледах се за дърво. Уплаших се, че тя навярно ще вика.

– Не е криза. Ако се бях разприказвала преди седмица, сигурно щях да те излъжа. Сега го правя не за теб, а за себе си, уча се да казвам истината!

Отбихме се встрани от пътеката, седнахме под един самотен дъб и аз я прегърнах. В себе си бях събрал толкова нежност и търпение, че можехме да останем там до сутринта. Наричали го Пепи Shark, което означава Пепи Акулата, киснел пред тяхното училище и всички знаели, че продава дрога. Катарина също го знаела. Той често я спирал, наричал я "мадам" и неизменно я канел на някакъв скапан таван да ѝ покаже рая. Изглеждал по-скоро стеснителен и изоставен, несправедливо пренебрегнат, отколкото опасен. Никога не бил агресивен. Поразило я това, че дори в мрачните летни горещини той носел кубинки, но от него винаги ухаело на нещо особено. "Не на дезодорант или на евтин парфюм, а наистина на чисто" – повтори Катарина. Бил невероятно красив, с черна коса и зелени очи, хубостта му обаче била някак несъсредоточена. Не изглеждал интелигентен, а просто много чист. Гърдите и гърбът му били обсипани с татуировки, "надраскан с тях, той ми приличаше на ранен" – каза Катарина. Единият му крак бил по-къс, но това не предизвиквало съжаление, а неясния копнеж да го закриляш. "Веднъж ме изпрати до нашия блок и докато вървеше до мен, сякаш ме хипнотизира, усетих, че заспивам" – каза Катарина. Преди тържеството за Двайсет и четвърти май Пепи неочаквано изчезнал и тя изведнъж усетила, че ѝ липсва. "Не бях влюбена в него – каза Катарина, – сигурна съм", но отсъствието му било тягостно и кой знае защо я ужасило. "Не можех да спя и да ям, мислех непрекъснато за него, за куцукането и кубинките му, за татуираната на гърба му акула, а може би – тя нервно преглътна – за това, че отново ще остана сама. Трудно ми е да ти обясня, но с него се усещах защитена. Той ми беше верен."

Когато след празниците го видяла облегнат на оградата на училището, тя сама му предложила да я заведе в рая. Таванчето му било бедно и чисто като женски манастир, на капандурата бил кацнал гълъб, стените били отрупани със странни, изпълнени с крясък картини. "Рисуват ги моите пациенти – казал ѝ Пепи – и после ми ги подаряват." "Понякога не ти ли става страшно – попитала Катарина, – ти убиваш хора?" "Човек винаги умира – отвърнал безразсъдно той, – дрогата му помага да избере момента и го спасява от страха." Изпушили по една цигара с марихуана, но тя не изпитала удоволствие или някакви видения, станало ѝ гадно. Акулата я съблякъл, влязъл в килера и се изкъпал с поцинкованата кофа, върнал се гол, бил невероятно надарен мъж. Едва тогава свалил очилата ѝ и със съжаление казал: "Не мога да спя с теб, Кат, защото ти си различна, Кат". "Не те разбирам" – казала тя. "Ти не си същата като мен, Кат, разликата между нас е в това". Той извадил от чекмеджето на нощното шкафче гумения маркуч, с който стягал вената, изварил спринцовката и иглата пред нея, изсипал скъпоценното прахче в една лъжица и я загрял. Разтопената течност кипнала, замирисало на нещо пропуснато, на загоряло. "Искаш ли да се намерим?" "Изкуцука и това до полуда ме обърка. Гола и без очила, аз навярно изглеждах идиотски нелепо, направо смешна – каза Катарина. – А то е непредставимо, татенце, и не може да се опише с думи, усещаш несравними неща едновременно, и мъка, и някакво потресение, и напълно сломяваща свобода, ала най-важното – виждаш всичко и всички изведнъж, проглеждаш сякаш с очите на Бога, а аз с моите диоптри..."

Пепи я излъгал, той не спал с нея и когато тя се съвзела с усещането, че е недоизстискан парцал, го видяла седнал до нея с мила усмивка, обут във високите кубинки. Тогава Катарина разбрала, че той не се боцка, че никога не го е правил. След няколко дни тя пожелала да го види отново и в тоалетната на близкия сервиз за смяна на гуми Пепи ѝ продал първата доза с бял прах.

– Защо ми разказа всичко това – прекъснах я аз, – за да те заболи докрай?

– Не, татенце, аз наистина не бях влюбена в Акулата, той дори не ми беше интересен. Питам се и искам да ми помогнеш: по дяволите, защо го направих?

– Мисля си, че ти също си била ожесточена – казах безсмислено аз.

– Може би си прав... по това време аз вече не се чувствах просто скръбна – отвърна унесено тя, сложи очилата си и ме целуна. – Но има още нещо...

– Какво? – откликнах с надежда.

– Те не ни искат умни и знаещи, не сме им нужни способни и преуспяващи. На тях им трябваме тъпи, заблатени и надрусани.

– Кои те? – попитах аз.

– На ония върховните с парите, на лайняните ни политици, на дръгливите ни бизнесмени, на недостижимите – тя неопределено посочи към ниското, към лепкавия смог, обвил София, – на всички тях.

Няма да забравя двайсет и девети юли на онова пречистващо ме и безплодно лято, когато въздухът изведнъж притъмня, облаци и мълнии полазиха билото на планината, замириса на озон, на колендро. Бях забранил на мама и на Вероника да идват при нас, купих карта на "Мобиком" с двеста импулса и всяка привечер отивахме до най-близкия телефон. Катарина бе говорила дълго с мама, първите едри капки затупаха в прахта, после ни обля пелена от дъжд и град, затичахме в пороя. Прислонихме се във вилата мокри, задъхани и оглушени, гръмотевиците сякаш падаха в нас. Аз направих чай от мащерка, тя се качи в стаята си да се преоблече, върна се с измъчено лице, някак пребледняла и когато се докоснахме, между нас премина ток.

– Татенце – понечи да се усмихне тя, – мисля, че след малко ще се опитам да те излъжа.

Защурах се из гостната, спънах се в проклетия стол и го съборих, най-после успях да намеря найлоновата торбичка, в която държах коланите на баща ми.

– Надявам се, че ще се овладея. – Катарина приличаше на малко уплашено момиченце.

– Бързо, мишка-машка, трябва да си легнеш. Татко ще ти почете.

Докато я приклещвах към леглото, усетих, че изпадам в паника, пръстите ми бяха като гумени, ухапах ги в усилието да се преборя с обзелата ме непохватност. Най-после свърших, дишах изтощено, навярно отстрани наистина приличах на перверзен мръсник, който се готви да блудства с дъщеря си. Взех от библиотеката "Мечо Пух" и приседнах до ръба на леглото.

– Свали очилата ми – това бяха последните ѝ смислени думи.

Тя се потеше, за няколко минути подгизна, очите ѝ се опразниха и се промениха, не познавах тези нейни странни, напуснати очи. Гърчове на вълни пронизваха цялото ѝ тяло, не трепереше, а сякаш се отливаше. То нямаше лице и форма, но стискаше гърлото ѝ, душеше я, беше я обзело като зъл и отмъстителен демон, бе просмукало всяка нейна клетка и я принуждаваше да крещи. В този миг мълчанието на Катарина ми се струваше непосилно, молех се в себе да изохка. После неочаквано и със сменен, лъстив глас тя помоли:

– Ходи ми се до тоалетната... развържи ме.

– Това е бъбривост, миличка – бършех с кърпа страните ѝ, – нали си обещахме, че ще избягваме всяка сложност?

– Моля те, умолявам те – шепнеше кротко, – ще се напишкам.

– Ставаш обстоятелствена, скъпа, недей да обясняваш нещата.

Гърчовете я отпускаха, сетне я налитаха още по-тревожни и болезнени, тя се мъчеше да се освободи от себе си, да излезе от себе си, да се самоизтръгне.

– Татко е тук, татко е тук – повтарях като развалена плоча.

Опитах се да ѝ дам от успокоителните, предписани от доктор Георгиев, но тя ги изплю в лицето ми. Вярвах, че коланите на баща ми ще издържат, ала се боях, че Катарина ще разкъса китките си в опита да отлети, легнах върху нея и я притиснах, трябваше да спася детето си. Тя ме захапа, тънка, пенлива лига изби по устните ѝ, лицето ѝ се смачка, приличаше на старица.

– Мразя те, мразя те – бореше се тя, – животно, педераст мръсен...

Тази неистовост продължи минути или час, бях загубил представа за времето, но навън бе нощ, дъждът продължаваше да вали, капчукът работливо припяваше, от отворения прозорец нахлуваше влажен хлад, треперехме и двамата с Катарина. Тя наистина се беше изпуснала, усещах тънкия мирис на отделено страдание, просмукан в дюшека.

– Татко е тук, татко е тук – повтарях несвястно аз.

– Тежиш ми... задушаваш ме – каза в един миг Катарина и аз разбрах, че най-страшното е преминало. Зазоряваше. Мъгливата светлина на изгрева ми се видя прекрасна. "Остава ми само едно – помислих си, удивен, аз, – остава ми само оня, Акулата!"

В последвалите месец и половина Катарина получи още четири пристъпа, но те бяха много по-леки, по-повърхностни и човешки, в смисъл че и двамата запазвахме разсъдъка си. Тя ме предупреждаваше, не ме подведе, не ме излъга, а в замяна на това аз я оставях да разказва какво изпитва, да потъва в хлъзгавото утешение на думите, да превръща в слово бликналите спазми в съзнанието и в плътта си. Говорехме много и за всичко, сякаш в мистерията на принудителната самота ние най-сетне се бяхме намерили и бяхме узнали, че тя е моя дъщеря.

Дните се точеха бавни и скучни. Светлината узря пред очите ни и доби златистия оттенък на есента, зеленината съвсем посърна, лястовиците бяха научили малките си да летят. И аз, и Катарина вече знаехме, че тя е здрава. Когато на четиринайсети септември натоварих и последния багаж в ладата, когато заключвах входната врата, за да оставя вилата на паяците и запустението, Катарина се приближи до мен и ме прегърна. В ръцете ѝ висяха коланите на баща ми.

– Татко, обичам те... – каза тя.

Усетих как краката ми омекнаха, притреперих, зави ми се свят.

– Но никога няма да ти простя!

– Защо? – Не посмях да я погледна.

– Защото ме видя. – Тя говореше до потрес сериозно, сякаш за последен път бяхме заедно и трябваше да се разделим.

– Унижението ти пред опиата и забравата?

– Не. Защото ме видя такава, каквато съм.

Така миналата година в Симеоново отчаяно и безвъзвратно аз загубих и втората си дъщеря...

***

Ние се прибрахме в София на четиринайсети септември. На петнайсети, по придобития в Симеоново навик, се събудих рано, опушеното градско слънце надничаше иззад пердето, минаваше шест часът. Чух мама да приготвя закуската на Катарина в кухнята, долових свистенето на душа в банята, но не станах. Преди да тръгне за училище, Катарина надникна в стаята ми. Направих се на заспал. Изчаках Вероника и мама да излязат, измъкнах се от леглото и си направих отровно силно кафе. Стипчивият аромат на "Нова Бразилия" ме разсъни, кофеинът ме блъсна в главата и утеши махмурлука ми. Вчера пред разсеяния поглед на Вероника – всъщност тя не ме виждаше, така се пропуска предмет, с който сме свикнали – ударих една бутилка "Карнобатска гроздова" "за отскок", както ни втълпяваше телевизионната реклама.

Дотътрих се до хола, бръкнах в библиотеката зад томовете на Мопасан и го напипах. Беше малък, безотговорен и хладен. Извадих пистолета, белгийски "Булдог", калибър шест на трийсет и пет, цевта му беше инкрустирана със злато, чирените на дръжката бяха направени от зажълтяла слонова кост. Оня симпатяга, антикварят Борислав, ми го беше подарил. Приличаше на невинна детска играчка, но в дулото му имаше толкова празнина и смърт, колкото не можеше да се побере в очите на десетима готови на всичко мъже. Заредих го, внимателно спуснах предпазителя и го прибрах в джоба си. Взех си цигарите и се затътрих към училището на Катарина.

От магазина на "момчетата" се носеше домашният мирис на боза и топли банички. Навън зрялата светлина предвещаваше есен, неокосената поляна пред блока бе подгизнала от боклуци и разпрани найлонови пликчета; прорасъл с трева, тротоарът бе засран от бездомните кучета, които лежаха наоколо и дишаха тежко, с изплезени езици. От будката на ъгъла безпричинно си купих кибрит и запалих с него цигарата си. Разходих се няколко пъти около оградата на училището, макар че веднага го познах. На гърба му, изпод потника в цвят каки, надничаше татуировката на озъбена акула, кубинките му бяха посивели от прах. Изглеждаше мършав и грозен, не куцаше, очите му не бяха зелени, а по-скоро воднисти, отъпелите очи на завършен наркоман. От него се носеше тежкият дъх на пот и бира, на отдавна некъпан мъж. Катарина ме беше излъгала или просто ми беше казала своята истина. От опит зная, че няма нищо по-хлъзгаво и нееднозначно от човешката истина, че тя се преоблича като дрехите, зад които се крием всеки ден. Приближих се и бръкнах в джоба си.

– Здравей, Акула – казах с възможно най-любезния си глас.

Той примигна, мигом усети, че не съм ченге, навярно си помисли, че в похабеността, която излъчвах, аз съм някой смешно застарял сладур, който прохожда в трудния свят на дрогата. Погледът му опитно пропълзя по избелялата ми фланелка, по протритите дънки и надникна в циферблата на съветския ми часовник "Пальот". Не вдъхвах доверие, видях му се не само съкрушен от живота, но и неплатежоспособен.

– Айде, чичка, че ще метеме. – Той се изплю на асфалта, с фриволно движение ме насочи към будката, от която си бях купил кибрита. – Дерзай, движи се значи...

Бавно извадих ръката си с "Булдог"-а, така че да зърне добре цялата му белгийска изящност, наврях го в отпуснатия му корем, натиснах, докато усетих с дулото червата му, сгънах го, изгърбих го.

– Ама защо, господине, аз такова...

– Марширувай – казах в обицата на ухото му, – иначе направо ще те отнеса.

По гласа ми усети, че не се шегувам, че не си правя тъпа игричка, че това е моята истина. Завлякох го в разбишкания склад на предприятието за фурнири, което миналата година приватизираха, за да го окрадат докрай и да го затворят. Вчера специално огледах запустялото хале, на масата в дъното, покрита с повехнали плакати на голи жени, бях оставил и празната бутилка "Карнобатска гроздова" – за отскок. От разпадащия се покрив слънцето надничаше на петна, полумракът изглеждаше нашарен и стаен, още се усещаше задушливият издъх на лакове. Приклещих го до масата, освободих предпазителя. Изстрелът изпляка, сякаш шумно преглътнах, бутилката се пръсна, няколко стъкла се забиха в потника му с цвят каки.

– Чакай, бе, защо... кой си ти, бе? – Тресеше се от страх, по-жалко разумно същество не бях виждал, Катарина все пак ме беше излъгала.

– Можеш да мислиш за мен като за Марти Тайгъра, Тайгър на английски означава "тигър" и се пише с ,t",i",g", "е" и "г". Разбра ли, Shark?

Изритах го с всички сили в слабините, той се преви, но болката му дойде добре, завря се в нея, скри се в тъмната ѝ дупка.

– Събличай се.

Пепи – сега той много повече приличаше на един обезтестикулен Пепи, отколкото на Акула – мигом се изхлузи от дрехите си. В кубинките му не намерих нищо освен забравения мирис на казарма, каубойските му панталони с години бяха събирали мазнини от постните му закуски и воняха на разведен язовец. "Какъв гълъб може да кацне до капандурата на този мухъл?" – мислех си трескаво аз. Изтръсках потника му, пребърках джобовете – бяха празни. Най-сетне там, където трябваше да мине коланът, но от вътрешната страна на дънките, напипах увитите пакетчета. Бяха шест. Смачках ги на топка и ги набутах в устата му.

– Дъвчи и гълтай...

Послушно, с прилежанието на възпитано дете, той започна да дъвче и да гълта, правеше го, за да ми се хареса, да ме умилостиви, пречеше му единствено треперенето. Устата му се напълни с пяна, бялата слуз потече по брадичката му, но това го бях виждал в Симеоново, бях му се наслаждавал, когато притисках Катарина към неудобната приветливост на леглото.

– Овладей се и слушай внимателно, Shark, защото не обичам да се повтарям – казах кротко аз. – В тази държава няма държава, няма полиция, няма съд за отрепки като теб, ала в този шибан квартал го има Тайгъра. Само дотук и толкова мога, но го мога. Сега сигурно си мислиш, че имаш всесилни покровители, че твоите дебеловрати батковци ще ме смачкат като хлебарка. Така е, прав си, Shark. Обаче искам да проумееш, че животът е красиво и много крехко нещо, той може да отлети ей така, като гълъба, кацнал на твоя таван. Ако само още веднъж те зърна около това училище, драги Shark, първо ще ти откъсна топките – изритах го отново в слабините, за да му дам възможност да избяга в болката си, поне за миг да забрави страха си, – а след това ще те гръмна. Ще пръсна красния ти лоб също като оная, за жалост, празна бутилка.

Надникнах в очите му, беше разбрал и запомнил. Разводнени, сякаш промити от дрогата, те все пак бяха изпълнени с разумност, с пределната яснота, че това е моята истина, че тя навярно е форма на лудост, но не бих отстъпил от нея, не бих я заменил дори с най-прекрасната лъжа. Обърнах се и излязох от склада. Покрай дишащите с езика си помияри и разръфаните от просяците кофи за боклук се добрах до нашия блок. "Блок красавец – помислих си аз, – шестнайсететажна гордост на социалистическото ни строителство." Но иронията не ме ободри, махмурлукът от вчера ме бе затиснал, усетих слабост в краката си, тресеше ме. Болката в тялото ми бе толкова остра и раздираща, че нямаше как да пропусна магазина на "момчетата" във входа. Зад щанда с повехнали колбаси стърчеше по-старият Близнак, беше се родил с един час по-рано от брат си и тази генетична неотстъпчивост определяше характера му и до днес. Свъси се, а аз се престорих, че разглеждам кренвиршите, направени от соя и телешки жили.

– Дай една карнобатска за отскок – опитах се да го изненадам аз.

– Вересия на тоя, вересия на оня... а аз с какви пари ще си напълня магазина?

– Тя довечера Вероника...

– Вероника ни е забранила, съжалявам, Марти, забрави.

– Как да забравя, като главата ми е плондер, виж, ръцете ми треперят, ще се пръсна целият, ти никога ли не си имал махмурлук?

– На български говоря, казах не!

– Утре е шестнайсети, дават пенсиите, ще взема от мама, от пенсията на мама... Бъди човек бе, Близнак!

***

Половин година след като голямата ми дъщеря замина за братска Америка, неочаквано получих от нея личен имейл. "Моля да бъде прочетено само от татко" – беше написала пестеливо Мила. Отворих посланието ѝ късно през нощта, когато тишината на шестнайсетия етаж бе оглушителна, сякаш някой току-що ми беше ударил плесница и целият панелен блок напомняше изоставен термитник. Върху отъпелия екран на компютъра се появиха само две, сякаш несвързани, изречения:

След незабравимите, приказни дни, прекарани в Белград, непрекъснато и с надежда се питам: медитираш ли, татенце? Защото аз те обичам!

Почувствах се неловко. Като пред неотворена бутилка "Пещерска", макар че заради закъснялата заплата на Вероника не бях лизвал алкохол от вчера. Изведнъж си дадох сметка, че по неведоми причини това бе важно за Мила, но че нейният подхвърлен въпрос е заседнал като кост нейде в мозъка ми; че предизвиква неясна, ала постоянна тревога у мен и аз го помня с подсъзнанието си, с най-истинската си забрава. Гърбът ме заболя познато и неустоимо, опипах фотьойла около мен, нямаше змия. Без особено желание измърморих наизустените от лама Шри Свани мантри и с някаква магическа леснина, със стъписващата почуда от тази леснина се събрах в искрящо топче под пъпа си, ударих се в себе си, в стените си, после изпълзях през стържещия канал на гръбначния си стълб, увиснах, невъзможен и сияещ, над главата си. Зърнах за миг опразнения, помъртвял Созопол, сетне морето, поглъщащите дълбини на морето, над които си играеха вълните, съзрях забавлението на вълните да се превръщат в пяна – всъщност измамните остатъци от моя ум. Сетне ме обгърна пустотата или само цветът ѝ – наситеновиолетов, плашещо успокоен и безкраен. Не зная колко продължи това, но когато се върнах, когато можах да се пипна и да оближа пресъхналите си устни, изпитвах незаситено щастие и добрина. Заболя ме от щастие и добрина, слюнката заседна в гърлото ми, задавих се от страх.

Откакто се махнахме от оная пропита с тревожност палатка край Белград – написах в отговор на Мила аз, – дори не съм опитвал да се изпаря и да изчезна. Направих го сега, тази нощ, и съм удивен колко непредизвикано и безпроблемно надникнах в нищото. То дори не е нищо, защото не е дума, не е звук, не е дори само празнота и цвят. Чак зъбите ми тракат. Наистина се страхувам. Обичам те, татко.

***

Кабинетът изглеждаше старомоден и някак тържествено овехтял. Тежките плюшени завеси бяха открехнати и прозорецът надничаше към градинката на църквата "Свети Седмочисленици". Тя беше пълна с деца от близкото училище и тяхната гълчава подчертаваше меланхолията на старците, насядали по пейките. Помежду им гладно сновяха гълъби.

Генерала се разхождаше със скръстени зад гърба си ръце, изглеждаше потиснат и обзет от смущаващо, всепроникващо безразличие, персийският килим попиваше стъпките му. Той не се ръкува с Боян, властно му посочи креслото с лъвските крака и по телефонната централа заповяда на секретаря си:

– Няма ме за никого... ще ме свържеш само ако ме търси министърът. Животът е пълен с чудеса, с невъзможности и всякакви небивалици – продължи мъгляво Генерала, – животът не е толкова прост, колкото си мислим, всъщност той е още по-прост. Следите ли мисълта ми, другарю Тилев?

– Тъй вярно – отвърна притеснено Боян, – внимателно ви слушам.

Когато днес по обяд му съобщиха, че трябва да се яви при генерал Атанасов в шест часа, той усети как стомахът му се сви. Заповедта изглеждаше чудовищно нелогична, нямаше никакви разумни причини един от най-недостъпните и овластени началници в Министерството на вътрешните работи да поиска среща точно с него. Боян работеше в десетостепенния отдел "Агитация и пропаганда" като прост фотограф и имаше нисък чин, на четиресет и една години бе едва капитан. Никога не бе говорил с Генерала, не се познаваха лично, беше го зървал отдалеч на партийните събрания или как слиза от служебната волга, веднъж го беше снимал на Бузлуджа с един от шефовете на КГБ. Ако искаха да го уволнят – напоследък в Министерството усилено се говореше за съкращения, – достатъчно бе да го извика и да го извести за това собственият му, далеч по-незначителен началник. "Може би дъщеря му ще се жени и той ще ми предложи да снимам сватбата ѝ" – помисли си утешително Боян, но си спомни, че Генерала няма деца. Ошашавен, той прескочи до фризьорския салон на площад "Славейков", подстрига се и помоли да го обръснат до синьо. Пълнените чушки, които беше изял в стола на обяд, до шест часа останаха цели в стомаха му.

– Нали не искате кафе? – посрещна го Генерала, изправи се иззад бюрото си, което също имаше лъвски крака, и захвана да се разхожда със скръстени зад гърба си ръце.

– Съвсем не – отвърна чинно Боян.

– Напоследък прекалявам с кафето, имам язва, да не говорим за камъните в бъбреците... – каза нелогично Генерала, после го забрави.

По-изтощително и нервно мълчание Боян не бе преживявал никога. В полумрака косата на Атанасов изглеждаше ослепително бяла, сбръчканото му, неинтелигентно лице не изразяваше нищо освен просмукващото се безразличие, разхвърляните папки по бюрото му създаваха странното усещане, че този кабинет скоро ще бъде напуснат. Напоследък цялото Министерство бе обзето от особено напрежение – величествено и някак двусмислено падна Берлинската стена, носеха се слухове, че днес на пленума на ЦК е бил свален Тодор Живков. Сякаш усетил мислите му, Генерала се вгледа в стената зад бюрото си, в нейната изжълтялост като дупка личеше правоъгълно бяло петно, там бе висял портрет. Генерала извади цигара, пушеше от най-простите "Арда" с филтър, очука я в нокътя на палеца си, от постоянния досег с тютюневия дим пръстите му бяха станали тъмнокафяви.

– Можете да запалите – разсеяно каза той. – Животът, другарю Тилев, е наистина далеч по-прост, отколкото си мислим. Ако вземете мен, какво ли не съм преживял. Бях партизанин, после ме обвиниха, че съм участвал в заговор – той несъзнателно кимна към зеещото петно на стената,

– Работих във Враца, в Бургас и ето тук... четиресет години. Н-даа.

Боян не разбираше нищо, боеше се да не пропусне дума или някой случайно подхвърлен намек. Когато колегите говореха за министъра, за неговите заместници, за началник-отделите, винаги се добавяха техните имена, Атанасов бе просто Генерала. Отдавна властта в Министерството се държеше от приближените на Живков чавдарци, Генерала бе един от малцината оцелели от врачанския партизански отряд. Той винаги оставаше в сянка, не шумеше, за него вестниците не пишеха, но влиянието му бе всепроникващо и смразяващо, контролираше архивите, знаеше много, навярно всичко – Боян беше дочул, че половината от вечерите той преспива в Министерството. Погледна към неудобното канапе, което също завършваше с лъвски крака.

– Всъщност за какво ви повиках? – Този, неотправен към никого, въпрос увисна в застоялия, вмирисан на цигарен дим въздух. – Следите ли мисълта ми?

– Тъй вярно, другарю Генерал.

– Ах, да... утре е събота, ден за почивка – изрече с нескривано отвращение Генерала. – Защо вие и вашата другарка Мария не ни дойдете на гости? В Железница – нали знаете къде се намира Железница? – имам малка виличка. Ще се поразходим на чист въздух, ще побъбрим, моята другарка Наташа прави чуден украински борш.

– Благодаря за вниманието, другарю Генерал, трогнат съм от поканата.

Объркан до полуда, напълно зашеметен, Боян едва се дотътри до съседната сграда, заключи фотолабораторията и без да се обади никому, се изсули от Министерството. "Откъде знае малкото име на жена ми? – мислеше трескаво той. – И защо ще ме кани на гости?" Прибра се у дома отъпял, тресеше го. Не изпитваше страх, а нещо далеч по-сложно и всеобемащо. В простичкия си и уреден живот за първи път се срещаше с неизвестността, с коварството на една недоизказаност, която несъмнено носи последствия. Влезе в банята. Пропит с влага, таванът се ронеше, боядисани с блажна боя, стените се бяха подкожушили, но вътре ухаеше на тялото на Мария, на примесена с магия чистота, на нейната лаборатория в "Арома". Остана под душа половин час, докато усети, че се задушава. Облече любимия си анцуг, включи телевизора и внимателно изслуша новините. На пленума Тодор Живков наистина беше свален. Когато го съзря така, изоставен от всички, заклещен в гръмката си, видна отвсякъде самота, Боян изпита съчувствие към него. Едва по-късно щеше да си даде сметка, че всъщност го бе разстроила собствената му безнадеждност.

Най-после Мария се върна. Преди да нахрани децата, докато пържеше картофите, той ѝ разказа всичко в кухнята. Тя закима гъсто, сякаш заекваше страха си с глава, даде му от капките на Динков за сърце – валериан, глог и мента, и му приготви леглото. Още не бяха включили парното, хладът в чаршафите му пречеше да мисли. Припомняше си всяка дума и жест в мрачината на оня овластен кабинет, пълното безсмислие на разговора, монолога на Генерала, който не обясняваше нищо, натрупаните и разхвърляни по внушителното бюро папки, празнотата в стената, останала от сваления портрет. Генерала просто го беше повикал. Но защо? Изпрати го в пълно неведение, разсеяно го покани на вилата си и го накисна целия в тресавището на неизвестността. Когато Мария се сгуши до него, отчаянието му го бе вдървило.

– Може би искат да те повишат? – заекна мъчително тя.

– Аз съм фотограф – отвърна Боян, – какъв да ме направят?

– Сега е време на промени – прошепна уплашено тя.

– Ако беше така, с мен щеше да говори генерал Ковачев. Ти изобщо имаш ли представа кой е Генерала?

Мария го погали по гърдите, но той беше като вцепенен, нямаше сили да се любят. Не можеха да заспят, не смееха да помръднат, останаха така, дълго вгледани в тавана. След час или два тя каза:

– Утре трябва да купим цветя.

***

Генерала ги посрещна на портичката и направи опит да се усмихне. Беше облечен във винтяга, в пуловер, прояден от молците, и в клин, изгубил цвета си. Боян се втрещи, беше го виждал само в надменната генералска униформа, във всепроникващото отчуждение на властта и в първия миг не го позна. В ръцете си той държеше мотика, току-що разкопаната леха димеше на слънцето и Боян си помисли, че всъщност Генерала го е извикал заедно да засадят арпаджика, с който беше пълна захвърлената до краката му платнена торбичка.

– Влизайте, влизайте... Това ли е вашата другарка Мария? – попита той, но гласът му не излъчваше сърдечност.

Съпругата на Генерала се оказа рускиня. Бяла и топло пухкава, тя ухаеше на духи "Московские вечера". Беше на високи токчета, костюмът ѝ с цвят на пепел от роза очевидно бе шит в модната къща "Валентина", на ръцете си беше сложила гумени ръкавици. Косата ѝ бе грижливо накъдрена и боядисана в златножълто, трудно бе да ѝ се дадат петдесет години, а бе над шейсет, искрено се зарадва на цветята и на набора от кремове "Арома", които Мария ѝ подари. Изглеждаше сърдечна жена.

– Наричайте ме просто Наташа – каза демократично, – аз съм учителка по литература.

Това изглеждаше странно, защото тя говореше завалено и с акцент български език: "Сега мъй погуляем, патом Пьотър ще изпече шишчета". Седнаха на верандата и Генерала отвори – "За загряване", каза той – бутилка грузински коняк. Вилата се оказа стара и доста неугледна селска къща, беше покрита с турски керемиди, но всичко по нея беше лъснато като кавалерийски ботуш. Навярно водата не достигаше, защото под капчуците бяха наслагани варели. Беше построена високо, в най-отдалечената махала на Железница, от нея започваше стръмна ливада, която се катереше към Черни връх. Пейзажът наоколо бе девствен и див, ухаеше на есен и узрели мушмули; прошарена в жълто, кафяво и червено, гората над тях приличаше на заметната лисича опашка. Наташа приветливо обясняваше как "на ето прекрасное местечко" затварят компоти от кайсии и праскови и как киселото зеле "здесъ" остава твърдо до месец май и има съвсем различен вкус. Генерала мълчеше и се усмихваше, но усмивката му беше разсеяна, излъчваше онова ужасяващо безразличие, което вчера го бе сковало в неговия кабинет. Боян веднага усети, че те просто няма какво да си кажат, и отново се запита защо е тук.

Най-сетне двайсетграмовите чашки бяха изпити и четиримата поеха по инатливата пътека. Двамата с Генерала вървяха напред, на десетина крачки ги следваха жените. Внезапно пред тях се изправи табела, на която пишеше: "Внимание мечки". Боян си представи как ги връхлита проскубана и разярена мечка, как той изважда своя "Макаров" и спасява Генерала. Засрами се, изведнъж си даде сметка, че в съзнанието си бе повикал освирепялата мечка, защото всъщност се страхуваше от Генерала.

– Какво мислите за Перестройката, другарю Тилев? – попита рязко и неочаквано той.

Боян се обърка – откъде можеше да знае какво мисли Генерала за Перестройката? Предположи, че иначе инфантилният и суетен демократизъм на Горбачов сигурно го дразни, дори го отвращава, но той беше войник и беше свикнал да се подчинява.

– Когато имаш къща – отвърна предпазливо Боян, – просторна и стабилно построена, добре е да се отворят прозорците, да влязат повечко светлина и въздух в нея.

Генерала не реагира, взе сопа, захвърлена до пътеката, и се подпря на нейната чепатост. Служебната усмивка не оживи лицето му, тя изразяваше единствено отсъствие.

– В някаква книга четох – подхвана той, – че ние непрекъснато сме изправени пред Избор, че във всеки миг от живота си ние избираме една възможност и отхвърляме друга. Ако всички хора упорстват сляпо в своя Избор, ще настъпи анархия. Следователно има съдбовни неща в обществото, по които някой трябва вземе решението вместо нас, да направи избора вместо нас. Това определя необходимостта от властта – каза той. – Следите ли мисълта ми, другарю Тилев?

– Тъй вярно, другарю Генерал.

– В тази книга пише, че цялото ни човешко поведение от раждането до смъртта може да се обясни с копнежа по власт. Ако детето се глези, то всъщност се учи да властва над родителите си; ако някой безличен муньо си вземе куче, това е, за да има поне едно същество, над което да властва. Любовта и състраданието са форма на власт, пише там, омразата също. Верността, но и измяната са власт, дори подчинението понякога е власт... – От цигарите или от някаква вътрешна неистовост той се беше задъхал, лицето му се беше оживило, суровата му неинтелигентност не изглеждаше така дразнеща. – В тази книга се казва още, че независимо дали живеем в тоталитарна държава, или в демокрация, проблемът с властта е неразрешим, защото тези, които управляват, винаги са по-малко от тези, които са управлявани. Следователно недоволните от властта са повече от другите, които са привилегировани от нея. Следите ли мисълта ми?

– Макиавели? – попита гузно Боян.

– Не, написал я е един българин идиот, писателче някакво. В това недотаковано време на промени – той натърти на този умишлен вулгаризъм, – изглежда, всичко ще се смени, може да отиде по дяволите. Но властта, каквато и да е тя, чиято и да е тя, ще остане. Властта е непоклатима, без нея не може. Следите ли мисълта ми? – Той не очакваше отговор, погледна Боян така, че по гърба му полазиха тръпки.

Зад тях прозвуча смехът на жените. Ноемврийският ден бе хладен, но слънцето бе вдигнало мъглата; далече вляво, слели се с небесната синевина, личаха върховете на Рила.

– Власт не се дава – продължи сухо Генерала, – властта се взема. У нас, другарю, Тилев, няма кой да я вземе. Ако приберем шепата дисидентчета, за двайсет и четири часа ще се наакат, ще омекнат като козуначено тесто. Обаче вие сте прав, нужно е да пуснем в къщата си малко светлина и въздух, световните събития го изискват. Следователно ние ще бъдем принудени да сдадем властта.

Той произнесе "ние", сякаш беше казал "аз". За миг на Боян му се стори, че Генерала се подиграва с него, че по иронията на някаква случайност той го изпитва или иска да го въвлече в непонятна кафкианска история. "Защо точно мен? – запита се горестно той. – Господи, къде и в какво сбърках?" Слепият жилав страх отново го затисна, изпита чувството, че Генерала го бе извел в простора на планината, за да го смали, да го накаже със собствената му незначителност. Човекът до него бе способен на всичко, той беше жесток, очевидно жесток дори и към себе си. Беше се вгледал на десетина метра встрани в ливадата, а там нямаше нищо освен една ръждясала консервна кутия.

– Носите ли пищова си, другарю Тилев? – изрече нелогично Генерала.

– Тъй вярно – заекна Боян.

– Дайте ми го, ако обичате.

Боян се вцепени, затършува в пазвата си, най-после успя да отдели от неудобния калъф затопления и вчера смазан "Макаров". Подаде му го. Генерала духна в цевта, зареди го и почти без да се прицели, стреля. Консервната кутия подскочи във въздуха, рикоширалият куршум звънна като оса, после изстрелите сякаш се сляха в един и от разфасованата кутия останаха ръждиви късчета тенеке. Генерала отново духна в цевта и му върна пистолета.

– Когато съм много изнервен – изрече той, – когато съм объркан и ядосан, обичам да бъда точен, мамка му.

– Пьотър, ай, Пьотър, малъчик такой – закани му се отдалеч с пръст Наташа. До нея Мария беше примряла, държеше главата си с ръце, навярно оглушена, бе запушила ушите си.

– Невероятно – каза само Боян. Едва успя да намери кобура и да набута в него олекналия "Макаров". Трепереше. Целият се тресеше, а не бяха срещнали мечка.

– Да се връщаме, другарю Тилев – каза остро, като че ли издаваше заповед, Генерала и захвърли тоягата си в храсталаците. – Долу, във вилата, ще ви позволя да ми зададете само един въпрос. И най-важното: този въпрос трябва да бъде правилен! Следите ли мисълта ми?

– Слушах ви внимателно, другарю Генерал – отвърна притеснено Боян.

Сега жените вървяха на десет крачки пред тях, резливият ветрец довяваше част от думите им. Генерала отново потъна в своето мълчание, в мрачното си и изпълнено с ненавист отсъствие. Боян все още нищо не беше разбрал, но трескаво мислеше, извъртя няколко пъти като на филм целия им разговор – вече знаеше, че този суров до непредвидимост мъж не го е викнал, за да му покаже табелката "Внимание мечки". От усилието се изпоти, докато се смъкнат до вилата, официалният му костюм подгизна.

Отвътре къщата, която развличаше и отморяваше властта, величието на властта, изглеждаше все така разочароващо обикновена. Подът в дневната бе скован от дюшеме и покрит с шарени черги, миндерчетата бяха завити с халища, на стената висеше портретът на Генерала, вече побелял, смешно строг, нарисуван навярно от художник маринист. Бюфетът и шкафчетата бяха накичени с евтини "подарки" от Съветския съюз: разглобена и размножена на полицата матрьошка, космическите кораби "Союз" и "Восток", закрепени за бакелитови поставки, две лакови кутии, едната с лика на Гогол, а другата с райска птица, безвкусни пластики от литовски кехлибар. Селското огнище обаче беше автентично – облицовано с опушено от времето дърво, то очевидно бе гордостта на Генерала. Над него висяха двете му ловни пушки "Иже" и снимка, направена с жена му в Кремъл пред Цар Пушка.

Генерала събу смешните си пионерки и остана по дебели вълнени чорапи. Приклекнал до огнището, за да раздуха огъня, с бозавите си чорапи, в които бе набутал смачкания клин, той изглеждаше толкова незначителен и обикновен, че страхът на Боян прерасна в паника. "Каквото и да измисля, ще сбъркам. Да пукне дано" – рече си той и отпи от грузинския коняк. Този път го бяха насипали по руски, в двестамилилитрови подстаканчики за чай. Към един часа огънят се утеши, остана само примигващата жар. Генерала донесе от кухнята скара и огромна тенджера, пълна със сурови шишчета. Беше мераклия, между парчетата месо бяха нанизани чушки и колелца лук. Замириса апетитно, но Боян не изпита глад, стомахът му се беше свил на топка. Вече вярваше, че Генерала го е забравил, когато той неочаквано попита:

– Е, другарю Тилев?

– Вие ми казахте много – започна опипом Боян, – но и премълчахте много...

– Е? – сряза го Генерала.

Боян отпи четвърт от чашата си, грузинският коняк го задуши.

– Добре – каза той, – не ви питам на кого ще дадете властта, а как, с какво ще я задържите?

Генерала се извърна, погледна го, сякаш го виждаше за първи път, този път се усмихна истински, някак възторжено бащински.

– Браво, другарю Тилев... Още докато четях сводката за вас, си рекох: "Браво". Интелигентен, завършил кинооператорство в Москва.

– Останах си обикновен фотограф, другарю Генерал. – Боян отпи още една неразумна глътка.

– В същото време доказано честен, скромен, най-важното – не бие на очи, а пък вие се оказахте и по-умен, отколкото очаквах. Следите ли мисълта ми?

– Не отговорихте на въпроса ми, другарю Генерал. – Конякът или поощряващият глас на Началника възвърнаха самочувствието на Боян. – Как и с какво ще я задържите?

– Парите... – отвърна с погнуса Генерала. – Оказва се, за жалост, че парите са най-издръждивата форма на власт!

Нещо просветна в съзнанието на Боян, но той не успя да долови целия му съдбовен смисъл. Премълча и не сбърка, просто си повтори: "Най-издръжливата форма на власт". Зад гърба им съпругата на Генерала диктуваше на Мария рецептата за украински борш.

Никога през живота си Боян не бе ял толкова вкусни шишчета, месото предварително беше киснато в оцет, после в някакъв специален сос, лукът и чушките им придаваха особен, ориенталски аромат. Пи много, на няколко пъти срещна предупредителния поглед на Мария, но вече знаеше, че се е справил. Генерала очевидно го харесваше и не криеше своето благоразположение. Беше запален ловджия, разказа им някои от своите подвизи, беше ловувал архари чак в Монголия. След като изядоха крем карамела, той обу износените си пионерки и безпардонно, но свойски, попита:

– Няма да пиете кафе, нали?

– У нево язва – засмя се извинително Наташа, – а бил истински молодец.

Изпратиха ги до вратника на къщата. Прекопаната леха влажно чернееше, до нея продължаваше да лежи захвърлената торба с арпаджик. Генерала го повика встрани, облегна се на черната волга, която отчетливо контрастираше с незабележимата му къща. Прорязано от множество бръчки, лицето му изглеждаше уморено и точно затова от него се излъчваше несломима власт.

– Следващата събота в десет часа ще ви чакам отново тук. Моля ви да бъдете сам, да дойдете без вашата другарка. Ще ви запозная с един човек.

– Тъй вярно, другарю Генерал – отвърна Боян, защото това беше заповед.

Когато се качиха в москвича и той внимателно потегли надолу, Мария запали цигара, смукна жадно от нея и му я подаде:

– Е? – попита уплашено тя.

– На този въпрос вече отговорих – отвърна ѝ Боян, – моля ти се, дай ми време да изтрезнея.

***

Щом се прибраха у дома, Мария заведе децата на кино, а той извади от хладилника бутилката "Столичная", пазеха я за гости. Покрита със скреж, сгъстена от студа, водката се стече като олио в чашата. Не му се пиеше, но изпитваше чувството, че се е измъкнал от нещо неведомо и опасно; че макар и за миг са го оставили на мира и по тази причина трябва да го отпразнува. Наряза си салата от краставици и домати, обу любимия си анцуг, включи телевизора и търпеливо изгледа следобедните новини. Отново показаха кратък, срамежлив репортаж от Германия. Съвсем наистина Берлинската стена беше паднала. За първи път Боян виждаше такова смешение от възторг и разрушение, в бликналата прах тълпи от източноберлинчани трошаха бетонните панели и през зейналите дупки нахлуваха в Западен Берлин. Беше впечатляващо...

Повече от половин година в Министерството се просмукваше усещането за обърканост и несигурност, за някакво потискащо и плъзгаво очакване. Понякога изпитваше чувството, че неговите колеги не знаят какво да правят, че работят по инерция, бяха подвластни не толкова на конкретните си дела, колкото на железния навик, придобит от дългото си служене. Само преди месеци те многословно обсъждаха световните събития, някои дори си позволяваха да разказват политически вицове; сега се бяха спотаили в себе си, разменените думи означаваха единствено мълчание. Чакаха заповед, но заповед за какво? Началниците изглеждаха безпричинно нервни, оперативните бяха вяли, повтаряше се едно и също, змията беше захапала опашката си, за да затвори неясния обръч на страха. Няма нищо по-тревожно и депресиращо от неизвестността, беше осъзнал Боян, човек е безпомощен пред неизвестността, защото, изправен пред нея, той не може да си изработи никаква стратегия. Неизвестността напряга сетивата, предизвиква и ангажира чувствата ни, но тя сковава разума, пречи на ума да определи печелившото поведение. Всички в Министерството се бяха "снишили", докато премине бурята, както беше препоръчал Първият, но тази склерозирала метафора се разрастваше в обществена стихия, заплашваше да излезе от контрол.

Боян също се "сниши", затвори се удобно във фотолабораторията, скри се между скучните снимки, които пълнеха агиттаблата на районните управления. За себе си той беше убеден, че играта на демокрация е нечие умело и преходно забавление и скоро ще свърши; че в рехавата ѝ мрежа ще се уловят дребните рибки, навярно няколко наивни интелектуалци, но че тя все още е нужна някому, за да си разчисти сметките. Този простичък механизъм бе до втръсване познат на Боян, сякаш го бе прочел в учебник. В блясъка на привидната свобода е скрито помрачението на всеки Тиранин. С демокрацията се беше заиграл онзи смешник Хрушчов, за да оповести и да удържи властта си – точно този механизъм на овластяване бе използван и в България по време на "историческия" Априлски пленум.

В кафенето на Министерството един подпийнал съветски колега бе нарекъл Горбачов "балалайка ", но този белязан по челото мъж беше болезнено амбициозен и суетен, на него му бе нужна историческа промяна, за да осъществи традиционната чистка на тези, които му пречат. Боян беше сигурен, че е така. Усещаше обаче и друго: увлечен в играта, белязаният по челото мъж бе отишъл твърде далеч, недалновидно бе подкопал брега, на който бе стъпил. Приспан от своята самовлюбеност, той бе разчистил пътя на онези, които бе решил да премахне, и те навярно скоро щяха да го бутнат в реката. Боян отпи яка глътка, ледената водка го опари. Изведнъж си даде сметка, че повярва в падането на Берлинската стена не защото бе изгледал телевизионния репортаж и бе свидетел на неговата смайваща очевидност, а понеже днес бе изслушал с пределно внимание думите на Генерала. Генерала го засипа с неяснота и недомлъвки, ала му даде да разбере, че " демократичните" промени са позволени, нещо повече – че те са предизвикани или направо заповядани "отгоре", само че това "отгоре" изглеждаше непредставимо високо, неговите очертания се губеха нейде извън България.

– Истина е – рече си гласно Боян, – Берлинската стена рухна... Бранденбургската врата вече не разделя нищо, "Чекпойнт Чарли" е спомен.

Наля си още водка, беше толкова напрегнат, че не можеше да се напие, да се отпусне, да изключи. Механизмът на внезапно взривилата се свобода му беше ясен, но той все още не бе в състояние да проумее какво точно искаше от него Генерала. "Аз съм едно никакво капитанче, прост фотограф... На кого, по дяволите, съм притрябвал? И за какво?" Тази непосилна значимост, с която го натовари Генерала в кабинета си, а и днес, докато му показваше вълнените си чорапи, направо смазваше Боян. Усещаше се оглупял и жалък, сякаш сред бликналия пейзаж в Железница наистина ги беше срещнала мечка и той бе избягал, победен от човешкия си страх. "Още докато четях сводката за вас, си рекох: "Интелигентен, завършил кинооператорство в Москва, доказано честен, скромен, най-важното – не бие на очи... " – беше казал Генерала, но какво точно означаваше това? Изведнъж си спомни десетките разхвърляни папки по бюрото му – изглеждаха направо извадени от архива, протрити, безредно натрупани, тогава те предизвикаха у него усещането за запустялост, чувството, че този властен кабинет скоро ще бъде напуснат. Ами ако техният смисъл е бил различен, ако това са били досиетата на други доказано честни, скромни и най-важното – незабележими наивници като Боян? Страхът отново го склещи. "Обвиниха ме, че съм участвал в заговор", сърдечно бе споделил Генерала, а в каква мистериозна пиеса участваше сега? "Оказва се, за жалост – бе казал с видима, с нескривана погнуса той, – че парите са най-издръжливата форма на власт!" Тези думи също имаха някакво дълбоко и всеобемащо значение, може би в тях се криеше разковничето на неговото внимание към Боян – надвесен над жарта и цвъртящите шишчета, Началника не ги беше изпуснал случайно.

Боян допи чашата си, отиде в кухнята и омете две чинии с постен боб; ядеше не от глад, а от нерви. После се завлече в спалнята с вчерашния "Работническо дело", просна се в леглото и заспа от страх. Събуди го тих гальовен съсък – Мария се събличаше. В тъмнината плещите ѝ меко светеха, малките ѝ гърди бяха настръхнали от студа. Познаваше всяка извивка на това беззащитно тяло, топлината и вкуса му, както се познава хлябът. Изправи се на лакти, огледа се.

– Колко е часът? – попита виновно той.

– Е? – попита кратко Мария, не искаше да го разсейва с нейното заекване.

Думите му потекоха шепотни и объркани, сякаш ги чуваше от друг. Помъчи се да ѝ разкаже ясно случилото се, а не да ѝ предаде своите мъгляви впечатления. В един миг усети, че е стиснал чаршафа, пръстите му изтръпнаха.

– Властта, властта – провлече мъчително Мария, – но какво общо имаш ти с властта?

– И аз това се питам.

– Не ми харесва тази история, недей да ходиш повече в Железница.

– Беше заповед – отвърна той.

– Ще измислиш някакво извинение, Генерала може да ти заповядва само по служба.

– Това беше заповед по служба.

Мълчаха дълго и гледаха в тавана. Мария се сгуши в него и ръката ѝ погали гърдите му, но той не изпита желание: откакто Генерала го бе поканил в кабинета си, той не можеше да бъде мъж.

***

Този път Генерала беше във военната си униформа, червените лампази на панталона и златните пагони го отчуждаваха, между тях се възправи ледената празнота на Властта.

– Няма да пиете кафе, нали? – попита той и го покани да седне между нахвърляните по миндерчето козяци. Огнището не бе запалено, пепелта в него сякаш усилваше студа, къщата излъчваше селския си мирис на спарено и плъстен под, мивката в кухнята капеше и този безпаметен, упорит звук се набиваше в мозъка му.

– Днес е чудесен ден – каза Боян.

– О, оставете това – отвърна нелюбезно Генерала, – ако желаете, може да запушите.

Генерала се отпусна на кухненския стол, приглади искрящата си коса. Пепелникът срещу него бе пълен с фасове. Покритото му с бръчици лице изглеждаше досадено, торбичките под очите му имаха синкав и нездрав цвят, цялото му същество бе обзето от онова убийствено безразличие, което разбиваше Боян. Мълчаха дълго, безсмислено, но някак съсредоточено. Те просто нямаше какво да си кажат и за миг Боян изпита чувството, че е неканен гост, че се е натрапил в доверчивата застоялост на тази къща и трябва да си тръгне. Загледа се през прозореца. Ноемврийското слънце изжълтяваше въздуха, прекопаната леха бе засадена с арпаджика, зад портика започваше инатливата пътека, която водеше до табелката "Внимание мечки". Високо в далечината, над обраслите с лещак поляни, вече белееше Черни връх. Влажният, непроветрен хлад се просмукваше в костите на Боян и той потръпна.

След половин час се чу шумът на приближаваща кола, вишнев мерцедес със западногермански номер спря пред оградата и от него се изсули елегантен мъж на около петдесет години, в ръката си носеше кожено куфарче. Очевидно той бе идвал многократно тук, защото свойски прекоси двора и без да почука, влезе при тях.

– Господин Генерал, каква радост за мен – думата "господин" изненада Боян, непознатият говореше на завален, но поносим български, – забавих се при наши приятели.

– Няма да пиете кафе, нали? – попита сурово Генерала.

– О, вече пих в "Ню Отани". Какво е само щастието ми да ви видя! Приятно ми е, Тони Хури. – Той се ръкува с Боян и дълго разтърсва ръката му.

Тони Хури се оказа ливанец от аристократично християнско семейство. Беше завършил стоматология в България, но зъболекарството не му било по сърце. "По-добре е да бъркаш в джоба на хората, отколкото в устата им" – засмял се той и въпреки неодобрението на баща си – "Всички в наша стара фамилия искаха да има поне един лекар" – започнал да се занимава с търговия.

– Аз продава винаги и всичко – задуши се в смеха си той, – но купува рядко и с голямо внимание. Най-трудно се купува хора – той изпитателно се взря в Боян и пръстите му забарабаниха по скъпото куфарче, – но този бизнес си е най-доходен, драги ми господин Тилев.

Думата "бизнес" също прозвуча чуждо и някак превзето в селския недоимък на тази къща. Тони Хури имаше лъскави, маслинени и изплъзващи се очи на професионален лъжесвидетел. Черната му коса лъщеше, лицето му излъчваше смесица от източна сърдечност и притворство, тънки мустачки обграждаха горната му устна. Беше натрапливо изискан, облото коремче му придаваше особена миловидност, личеше, че е богат арабин, костюмът му бе от английски плат, на двете си ръце имаше пръстени с брилянти, всеки от които струваше повече от москвича на Боян. Разточително и с насмешка той разказа за тримата си братя и четирите си сестри, които живеели в християнската част на Бейрут, за парализирания си по време на войната чичо, който се преселил в Йордания. После сякаш за да докаже самоличността си, разкопча ризата си, бръкна в нея и му показа масивния си златен кръст.

– Голяма фамилия, много обич... – въздъхна вдъхновено той.

– Събрах ви тук – спря го все така отсъстващо Генерала, – за да ви запозная. Вие ще работите заедно, другарю Тилев.

– Тъй вярно – изпъна се Боян и усети как страхът изкриви устните му, – но аз не зная за какво става дума.

– Господин Хури ще ви обясни.

Тони Хури въздъхна все така въодушевено, отвори куфарчето и извади папка с документи. Разстла ги пред себе си и надяна очила с рамки от костенурка. Пръстите му ловко заиграха, забарабаниха по папката и като че ли отнеха звука от капещия в кухнята кран.

– Това е наша фирма – каза някак особено той, – ето какво забавило мен при любими приятели.

Боян пое поднесените му листове: беше съдебно решение на Софийския градски съд за учредяване на фирмата "Юнион Табако" с международно участие. За съпритежатели бяха посочени ливанският гражданин Тони Хури и Боян Тилев от българска страна. Следваше обстойно описание на предмета на дейност, изтракано на развалена машина, и множество квитанции за изплатени по делото сметки. Високо над бледия печат бе отбелязано, че "Юнион Табако" започва съвместната си дейност с внесен начален капитал от десет хиляди щатски долара.

– А това е ваш подпис. – Тони Хури се пресегна и натика изгризания си пръст в края на листа. Брилянтът в пръстена му топло просветна.

– Подписът е мой?! – не успя да скрие изумлението си Боян, тресеше го от студ. – Но аз нищо не съм подписвал, този документ е фалшив, той е незаконен.

– Нали ваши шопи казват – ухили се ливанецът, – че закон е врата в поле...

– Замълчете – сряза го пренебрежително Генерала и Боян осъзна, че по някакви неясни, но могъщи причини той властва и над този очевидно преуспяващ ливанец. – Има закон и той трябва да се спазва, но съществуват и други, по-съдбовни неща – идеалите например. Впрочем – продължи натъртено той, – ако решите, сега е моментът да се откажете.

" Чии идеали? " – помисли си само Боян в угнетителната тишина. Все още нищо не му бяха предложили, той не разбираше смисъла на мъглявото и надменно "Юнион Табако". Стройното му и логично страхопочитание пред Генерала бе на път да се разпадне, всичко в главата му се обърка. Едва по-късно в обятията на Мария той щеше да открие причината за своето раболепие, да си отговори защо се съгласи и прие. Сега не бе в състояние да разсъждава, забеляза само как Началника отново потъна в своето безразличие, а Тони Хури заприлича на внезапно излъган човек.

– Е? Следите ли мисълта ми, другарю Тилев? – прекъсна двоумението му Генерала.

– Ще изпълня дълга си – каза тихо Боян.

– И постъпихте правилно – отвърна свъсено Генерала.

– И ще забогатеете... – ухили се Тони Хури. – По-добре здрав и богат, отколкото болен и беден, нали?

– Просто не зная какво трябва да правя – каза Боян.

– Ами горе-долу нищо. – Ливанецът се скри, направо изчезна зад ситния си смях. – Скоро, ама скоро аз купя два тира с цигари "Марлборо" и ще ги изпратя на наша фирма. Митничари добри момчета, ще обмитят стока ей така – той щракна като фокусник с пръсти, – а вие ще я чакате в "Ню Отани". После ще я продадете, ще ми върнете пари, които аз съм вложил, ама печалба, много голяма печалба остава за вас.

Това изглеждаше не само незаконно, то беше престъпно. Втрещен, Боян погледна към Генерала и той кимна утвърдително.

– Но аз нищо не разбирам от цигари, не познавам никого, на кого ще ги продавам? – Кранът в кухнята капеше в мозъка му и му пречеше да мисли.

– Отначало ще купува мои приятели ливанци – отвърна ласкаво арабинът. – После ще ви запозная с момчета от Магура. На Магура много бандити, нали?

Този път Генерала кимна, преди да го погледне. Умората му бе потискаща, за секунда Боян изпита чувството, че двамата с Тони Хури просто му губят времето.

– Казахте, че печалбата остава за мен, но фирмата е наша, обща? – изрече отчаяно Боян.

– Печалба единствено и само за вас – премлясна сладостно ливанецът, сякаш току-що бе ял баклава.

– А на кого ще предавам парите?

– За това ще говорим по-късно – отвърна, отсъстващ, Генерала и се изправи. Пагоните му студено проблеснаха.

С грабливи, опитни пръсти Тони Хури прибра документите от масата, внимателно ги подреди в папката, пъхна я в коженото куфарче и му го подаде, като че ли му връчваше букет.

– Това вече ваше, драги ми господин Тилев, вътре всички мои телефони тук и в Бейрут, аз имам ваши. Аз пъхнал, ей тъй – той отново ловко изщрака с пръсти – и пет хиляди долара за вас, за госпожа, за харчлък...

Уговориха се да се видят следващата сряда в кафенето на "Ню Отани". Навярно ливанецът бъбриво щеше да разкаже и за своите племенници, но Генерала просто повдигна ръка и го спря. Когато вишневият мерцедес изчезна надолу в завоя, той напълни две от двайсетграмовите чашки с грузински коняк и с нескривано отвращение изрече:

– Правилно постъпихте, господин Тилев, още в понеделник подайте молба за напускане. Ще говоря с генерал Ковачев да я парафира веднага.

Разделиха се студено. Боян му благодари, "но за какво?"

– Запита се, омерзен, той. За първи път изпита тъга по ненавистната си военна униформа – беше същото чувство, както понякога безпричинно и сантиментално си спомняме за детството.

***

Въртеливият ноемврийски вятър вдигаше люспи от семки, търкаляше празни кесии от пуканки и ги разнасяше по алеите. В зоологическата градина бе мръсно и запуснато като навсякъде в София. Денят беше слънчев, но хладен, наоколо бе пълно с възбудени хлапета и отегчени родители, голяма част от животните бяха прибрани на топло, останалите вяло клечаха в бетонните клетки. Обездвижени, недохранвани и изкльощавели, те понасяха несвободата си и се бореха с глада. В залата на слоновете парното все още не бе включено, красивото хале се отопляваше единствено от гниенето на тора, вътре миришеше остро на диви зверове, на затвор. За радост на малката им дъщеря Невена, два от хипопотамите се къпеха в заблатения басейн. Наоколо прелитаха врабчета и гугутки, които кълвяха в остатъците от сено, безстрашен плъх прибяга през копитата на носорозите.

С Мария отдавна бяха обещали на Невена да я заведат на зоологическа градина, но бяха тук най-вече за да поговорят на спокойствие. Коженото куфарче, което му подари оня красавец, ливанецът, струваше поне колкото месечната заплата на Боян и беше сякаш омагьосано. Освен съдебното решение за "общата" фирма "Юнион Табако" вътре бяха подредени четири стека с цигари "Марлборо", портативен диктофон, скъпо електронно тефтерче с калкулатор, фактура за предплатен сейф в "Ню Отани", квитанция за предплатено място на паркинга в същия мастит хотел, съвсем нов международен паспорт на името на Боян Тилев и с неговата снимка, фантастичен набор от писалка и химикалка "Монблан", писалката бе по-дебела от палеца му и имаше златно перо. На дъното небрежно се мъдреше елегантна ръчна чантичка, от която изпадна пачката с пет хиляди долара. Банкнотите бяха зашеметяващо нови. Твърди на допир и шушнещи, сивкавозеленикави на цвят, те все още излъчваха мириса на мастило, на измама и богатство. "А казват, че парите не миришат!" – помисли си, оглупял, Боян.

Бяха отделили следобеда си, за да сложат кацата с киселото зеле. Мария изпусна ножа на масата, седна върху натрупаната купчина зелки и разкопча робата си. В очите ѝ нямаше любопитство, погледът ѝ не изразяваше дори объркване и страх, тя приличаше на човек, който се задушава. Въздухът не ѝ достигаше, хвана се за гърлото, заекването ѝ бе гъсто и мъчително.

– Ти си луд – изохка Мария.

– Това беше заповед – излъга Боян.

– Върни веднага всичко...

– На кого?

– На Генерала, на оня безделник Тони Хури.

– Млъкни, по дяволите – отвърна нервно Боян, за да спечели време, – живеем в панел, тези тънки стени...

– Моля ти се. Ето, аз се обличам, ще дойда с теб.

– Къде? – попита Боян.

– Където и да е. – Тя се изправи, прегърна го, беше толкова слабичка и негова. Измитото стъкло в кухнята освети прегръдката им. – Но защо, защо... защо? – шепнеше в ухото му Мария.

"Защо?" – попита в себе си и той. Всепроникването на този въпрос го връхлетя отново. Във вилата на Генерала всичко бе станало така неочаквано и бързо, изглеждаше толкова нелогично, че той бе реагирал подсъзнателно, някак по инстинкт. По обратния път за София, докато караше бавно, колкото да не спре, Боян имаше време да осмисли и най-вече да намери оправдание за своето решение.

След казармата, благодарение на влиянието и връзките на чичо си, той замина за Москва да следва операторско майсторство. Още на втория семестър обаче усети, че е сбъркал професията си, че да се говори умно и напоително за кино и да се прави кино, са две съвсем различни неща. Засне няколко неразличими, некадърно протяжни филма, които предизвикваха насмешка у състудентите му и изпълнени с неудобство усмивки у преподавателите. Беше душата на всяка компания във ВГИК, научи се да дрънка на китара и дрезгаво имитираше Висоцки, наливаше се с водка и черпеше приятелите, купуваше кожуси от България и ги продаваше в Съюза, нарекоха го Боян Дубльонката. Преживя любовта с две руси Татяни, които си приличаха като матрьошки; в четвърти курс свали една кубинка – тя имаше тяло, изваяно сякаш от абанос, беше ненаситна и хапеше в леглото, а по ирония на съдбата също се наричаше Татяна. Животът в Москва бе шарен и безгрижен, но в тези четири години Боян осъзна своята незначителност, мразеше думата "бездарие", миризмата на филмова лента го угнетяваше, съсъкът на мувьолата, върху която течеше заснетият материал, направо го приспиваше.

Висшето си образование Боян завърши с отличие и напълно омерзен от себе си. Когато се върна в България, той дълго се преструваше, че си търси работа, ала не стъпи в Студията за документални филми. Два месеца преди да се парализира и да умре от инсулт, чичо му се обади на генерал Ковачев, с когото бяха съпартизани, и уреди да го назначат в МВР. Въвличайки го в доброволното и безлично подчинение, съдбата го наказа и поощри едновременно. Той имаше нисък чин, но солидна заплата. Работеше в милицията, ала не беше "ченге". Службата не му предлагаше нищо интересно, но бе попаднал във възможно най-консервативната система, което му гарантираше, че ще се пенсионира като майор или подполковник; беше потъпкал амбицията и илюзиите си, ала се беше уредил. Запозна се с Мария, увлече го нейната заекваща доверчивост, а след като се роди първата им дъщеря, той осъзна, че я обича.

Когато донесе новата си униформа у дома, той се зърна в огледалото, заплю образа си – нали едно отражение не разпознава себе си – и престана да пие. Дните потекоха спокойно и равно, бяха изпълнени със сигурност, обаче Боян изпитваше тягавото чувство, че не участва в битието си, че в прииждащите години никога и нищо няма да се случи, сякаш вече бе преживял своя живот или времето беше спряло. Хората около него просто съществуваха, бяха скътали по нещичко за черни дни, но тези пари бяха застояли, нямаше какво да правят с тях, влагаха спестяванията си в ДСК, събираха лихвоточки, за да си купят в необозримо бъдеще панелен апартамент или кола, бяха сити и облечени и точно затова лишени от съпротива. Разказваха си хапливи политически вицове, ала по-важно беше, ако в ЦУМ пуснат италиански обувки. Почивката им на море беше гарантирана, но беше почти невъзможно да пътуват за Гърция. Строеше се много и мащабно, обаче непродуктивно. Държавата беше богата, ала разпределението – обидно централизирано. Одареният и амбициозният получаваха колкото некадърния и мързеливия. Неподвижно, сякаш заблатено, времето приличаше на вестник "Работническо дело", в който всички събития бяха "исторически", макар че не променяха нищо. На няколко пъти Боян се бе улавял, че изпитва тревожна, почти истерична тъга по киното, и то не защото съжаляваше за своя избор, а понеже в киното нещо се случва.

Той прие Перестройката пресметливо и със смесени чувства. Престоят му в Съветския съюз го беше научил, че когато там официално се твърди нещо, истинският му подтекст е съвсем друг. Усещаше я като заплаха за най-ценното си притежание – за постигнатата сигурност, и в същото време жадно четеше "Огоньок" и "Новий мир", просто желаеше да участва в някакво различие, да рискува. Думата звънна в съзнанието му и той изведнъж осъзна този свой отколешен копнеж, който предопредели решението му във вилата на Генерала. Беше станал на четиресет и кусур години, косата му оредяваше, а никога не бе рискувал. "Риск, предизвикан от случайността – помисли си тогава Боян, – но нали случайността е другото име на Бога!"

Най-после Невена се насити на къпещите се хипопотами и излязоха навън. Хапливият въздух го замая. Дъщеря му се затича към близките катерушки, той взе от павилиончето две кафета, седнаха с Мария на пейката, загърна я с шлифера си и тя се сгуши в него.

– Страх ме е – каза тихо тя.

– Аз не принадлежа на себе си – отвърна той.

– Имаш прекрасни деца, имаш дом, имаш мен... Никога няма да те изоставя.

– Зная.

– И защо избраха точно теб? Защо?

– Случайността е другото име на Бога – отвърна праведно той.

– Нима не разбираш, че ще те въвлекат в нещо ужасно, в нещо престъпно?

– Светът се променя, светът е друг... изглежда, вече никой не знае кое е престъпно и кое – почтено и законно.

– Но кому е нужно това? – Тя погали брадясалите му страни. – Кому е нужно?

– На България! – отвърна той и запали цигара "Марлборо .

***

Входната врата хлопна и ме стресна, бях задрямал. Навън бе тъмно и все така неутешимо горещо, полумракът в хола сгъстяваше въздуха и той бе добил наситения цвят на компот от вишни. Аз чаках Катарина, но тя нямаше ключ, следователно беше Вероника. Токчетата ѝ изтракаха в коридора, това бе походката на много заета, делова жена, която е принудена да изхранва и обгрижва цялото семейство. "Горката Вероника" – помислих си с тъга. Тя надникна в хола и запали полилея, омърлушеното ѝ лице по навик изразяваше единствено почуда.

– Какво правиш? – Усетих, че е раздразнена, цял ден бе събирала досада из коридорите на Свободния университет, бе се борила с тъпотата на частните си ученици, беше се унижавала в издателство "Бард", за да ѝ дадат аванс за незавършения превод. Облечена в жълта блуза и черна пола, тя приличаше на оса.

– Гледам в тавана – отвърнах примирено.

– Поне да беше измил чиниите. – Потен и гол, едва прикрит в излинелите си боксерки, аз бях оная плът, в която можеше да забие жилото си.

– Работих – излъгах и кимнах към включения компютър, – допреди пет минути писах на твоя идиот.

– Забавляваш се с твоя роман? – попита жлъчно тя. Иронията ѝ не ме засегна, но остана като трети човек в хола.

– Сега мисля...

– Господинът мисли, не компютърът, а ти си идиот. Писна ми от твоя незапочнат... – тя все пак не посмя да каже "бездарен" – роман. Вземи се в ръце, търтей такъв.

– И като се взема в ръце, какво да правя? – попитах аз.

Вратата оглушително се тресна, токчетата изтракаха по плочките към кухнята, това бе походката на ужасена от себе си жена, която все още не е свикнала със своята измяна. Вероника беше морален човек, а постоянно бе принудена да ме лъже, изневярата ѝ с нейния многоучен кретен я измъчваше. Навярно той бе женен, представях си как в свободното време между часовете им той я завлича на някой коларски път под Витоша и там, сред пасторалния издъх на напечен камък, в тясното неудобство на колата, винаги забързани и уплашени да ни ги зърне някой овчар, той яростно я разсъблича, с насилие, предизвикано не толкова от мъжкия му плам, колкото от съзнанието, че след час трябва да се върнат във факултета. Представях си как жадно, сякаш за последно, мачка гърдите ѝ, нетърпението му да опипа бедрата ѝ, бързото му и неутоляващо свършване, салфетките от студентския стол, с които тя, олигавена, трябваше да се избърше, недовършеното оправяне на косите и грима ѝ, пръскането с дезодорант, за да изличи от себе си тръпчивия мирис на нещо нередно, на похот.

По обратния път те навярно обсъждаха последната студия на Джудит Бътлър или на Торил Мой, бях сигурен, че се чувстват не като любовници, получили блаженство и наслада, а като хора, преминали през изпитание. Ставаше им скучно, в имитацията на преживяна взаимност зейваше празнина, която трябваше да запълнят с нараняващи думи, налиташе ги съблазънта да унижат някого. Просто го чувах да казва:

– Какво прави оня? – В изблика на неприязън към себе си имаше предвид мен.

– Пие и спи – отвръщаше, обсебена от ирационалността на собствените си чувства, Вероника, – въргаля се в кревата и порка.

– Пакостник, палавник, ненаситник – подхвърляше хапливо той, повлечен от собственото си неудовлетворение. – Въздух под налягане.

– Той не е такъв – отвръщаше панически Вероника, – ти не го познаваш...

– И не ми трябва – не успяваше да прикрие своята нахъсаност оня, – обаче децата... виж, децата...

– Остави децата ми на мира, все пак той ги отгледа... Пък и те са големи. – Замълчаваха, колкото тя да му запали цигара. – Марти не е такъв, той е свише одарен и е страшно умен.

– И по какво личи?

– Не зная – отвръщаше искрено тя.

– Изпълнен е с враждебност към теб, освен другото. Тази наскърбяваща враждебност... Нали те виждам, не си на себе си.

Тя наистина не беше на себе си. Цялата ѝ погнуса от ситуацията, от дъха на неизсъхнала сперма бе примесена с нейното порицание, но и с човешкото ѝ благонравие, които нямаше как да примири.

– Искаш ли да ви срещна? – питаше с упрек, преминаващ в молба, тя. – Ей така, случайно. Ще поговорим тримата, понеже лъжата...

– Тримката? Не става – отвръщаше, впримчен в собствения си егоцентризъм, той.

– Лъжата – повтаряше тя и бе готова да зареве, – тази лъжа аз повече не мога...

– Няма да дойда у вас, няма да се срещна с онова разгонено пиянде в кафене или на концерт... където и да е.

– Защо? – питаше недалновидно тя.

– Защото не става... ти ще се издадеш!

– Вярно е, ще се издам – признаваше тя, – нали разбираш, лъжата... но не мога да го изоставя... Ако сега си отида, той просто ще...

Тяхната фалшива идиличност, обезпокоителното им взаимно несъгласие ги следваше до двора на университета, където той паркираше колата, а тя за последно се взираше в огледалцето за обратно виждане, за да прикрие следите от своето поражение.

С Вероника се запознах в литературния кръжок "Васил Воденичарски" точно преди да завърша следването си. В библиотека "Смяна" вече беше излязло първото ми книжле с разкази. Всички в Студентския дом, където се събирахме в понеделник и четвъртък, ме наричаха "батето", сред останалите студенти излъчвах сиянието на класик. Тя беше в първи курс, с тупирана коса, стегнати гърди, които поради своята натрапваща се обилност създаваха чувство за непринадлежимост, иначе напълно незабележима. Пишеше есета; докато ги четеше пред всички, сричаше от вълнение и неловкост. В заличката с уханието на паркетин, с разбишкани кухненски столове и тривиална катедра тя започна да сяда близо до мен, но никога до мен. Гледаше ме. Примигваше гъсто над сините си, почудени очи. Леко чипият ѝ нос оставяше впечатлението, че иска да ме попита нещо. Възхищаваше ми се, особено когато обсъждах нечий текст, небрежно изпружил крака, с гласа и жестовете на завършен класик. Беше ми приятно. Чувствах се значим, изпълвах със себе си отоплената зала.

Вероника имаше приятелка, закръглено миньонче с шавливи очета, апетитен задник и навика да облизва устните си по особен, обещаващ начин. Подобно на мирис, от нея се носеше повеят на закачлива младост и сигурна измяна.

– Защо не ме запознаеш с твоята Теодора? – подхвърлих веднъж в ресторант "Грозд", където традиционно оставахме до полунощ след редовните сбирки. Вероника беше седнала близо до мен, но не до мен. Гледаше ме.

– Моята Теодора? – Почудата ѝ изглеждаше безгранична, после тя закима сякаш с едрите си гърди. – Ама разбира се, Марти, разбира се...

С Теодора станахме гаджета. Още на третата вечер се любихме в парка, на пейка с изпокъртена седалка, пред погледа на излято от бронз пионерче, в устрема на което блестеше младата луна. Тя се глезеше, непрекъснато ми правеше номера, а Вероника ми даваше съвети как да озаптя пакостливия ѝ характер. Разпитваше ме, превърна се в мой душеприказчик.

– И да не забравиш – хапеше устните си през два стола от мен, – утре в пет имаш среща с Теодора. Закъсней обаче, накажи я, наистина закъсней. Аз ще я задържа, аз ще бъда с нея.

След два месеца на трънлива и нервна обич Теодора ме заряза, намери си някакъв тиквеник, който караше "Фолксваген", а по това време да имаш "костенурка", бе далеч по-пристойно, отколкото да си бъдещ класик. Вероника се смая, не можеше да повярва, изживя раздялата ни по-обезсърчено и от мен. Бе като болна.

– Тая глупачка да те напусне, да напусне теб – разкайваше се в потресението си Вероника. – Но тя е... тя е безумна. А за всичко съм виновна аз.

Самообвинението ѝ бе очевидно и излъчваше скръб. Беше се паникьосала, не можеше да прости. На Теодора и най-вече на себе си. В "Грозд" беше шумно, дъхът на евтино вино бе изтощителен. Вероника ядеше шишчета, а аз – шкембе чорба, пиехме коняк "Златна котва"; поръчах си втори, защото знаех, че тя ще плати.

– Обаче, виж сега – тя засрича, сякаш четеше поредното си есе пред кръжока, – в нашия курс има една красавица Камелия. Сдружихме се отскоро, много, ама много е сериозна... ще видиш.

Доведе я в Студентски дом и аз със самочувствие разнищих кафкианските реминисценции на един млад белетрист. Смачках ги като носна кърпичка, изстисках я, докато от нея не прокапа. Сразен, той напусна залата. Камелия дори не мигна, тя просто присъстваше. Застанала като на висок балкон. Над нещата, над всичко, дори над моето великолепие. Наистина беше красавица, имаше чертите на мулатка, но цялото това подканящо и леко вулгарно изобилие бе опаковано в млечнобяла кожа. Вечеряхме в "Грозд", аз бях в излишък духовит, поръчвах щедро на келнера, плати Вероника. С Камелия станахме гаджета. Дълги вечери подред я водех при онова, захвърлено на вечността, пионерче, луната ни огледа отвсякъде, но събрана в знойната си хубост, Камелия остана непристъпна.

– Тук, на тая пейка, извинявай, Марти... никога. Аз не съм такава.

Споделих затрудненията си с Вероника, многократно ги обсъждахме. Доверявах ѝ се, сякаш тя беше моя по-малка, но по-ловка и оправна сестра. Вероника ми съчувстваше, в часовете им по фонетика и история на европейската литература тя работеше за мен, навиваше Камелия да се смили и да открехне прозореца на своето целомъдрие, за да вляза аз, прекрасен и нетленен като огряло слънце.

– Казах ѝ – шепнеше объркано тя, седнала не до мен, а през един стол, – че всеки мъж иска да бъде победител. А ти си роден победител, нали така?

Най-сетне, в един ноемврийски ден, не аз, а Вероника намери изход от заплетената ситуация. Родителите ѝ бяха заминали на село. Тя ни покани с Камелия у дома си, беше купила бутилка "Златна котва", беше нарязала кашкавал и луканка, пусна ни по магнетофона си "Ролинг Стоунс" и отиде у леля си.

– До дванайсет часа – каза измъчено на входната врата,

– Не мога да остана повече, вуйчо ми си ляга с петлите.

– О, не се тревожи – отвърнах аз, навън беше тъмно, но бе едва пет.

Върнах се при Камелия, тя се беше смръзнала като африканска статуетка, направена нелогично от светло дърво. В "белия" бюлетин на Съюза на писателите бях чел откъс от "Улис" на Джеймс Джойс, но заговорих за романа, все едно че го бях написал аз. Целия. От начало до край. Камелия мълчеше или подхвърляше по някое назидателно "Тъй ли?", сякаш искаше да каже: "Не ме баламосвай... аз не съм такава". Мъчихме се взаимно до десет, после неусетно стана десет и половина, изнервих се, изглежда, се напихме. Натиснах я на дивана. Той взе, че пропадна. Оправих го и се преместихме на съседното канапе. Събличах я трудно и с толкова увещания, че хубостта ѝ взе да ми дотяга, като че ли беше бавен влак, с който бях наказан да пропътувам цяла България. Когато Камелия усети моето разочарование и че съм на път да се откажа, тя се изправи и с вдървени, кукленски движения свали памучните си гащи. Докато я любех, тя мислеше. Това ме смути до неопитност. Просто усещах как, докато се блъскам в красотата ѝ като в стена, тя разсъждава какво ще ми каже, щом избухна. Избухнах бързо. Часовникът на стената сочеше единайсет без десет.

– Какво направихме, какво направихме – завайка се Камелия, – как можа...

С много усилия заплака. Артистично. По-разсъдливи сълзи не бях виждал. Гримът ѝ бе потекъл, приличаше на бита мулатка. Седеше гола, неприлично разкрачена на фотьойла, но притиснала гърдите си във формата на диня. Никой не бе хленчил по-дълго пред мен, мъчех се да я успокоя, ала тя не желаеше да се облича. Наближаваше дванайсет без петнайсет, ужасно се притесних, уплаших се. Все не успявах да надяна проклетия ѝ сутиен, ръцете ѝ ми пречеха. Намекна ми, че между нас се е случило нещо наистина фатално – повтори и потрети "фатално" – и че трябва или веднага да се разделим, или да се оженим. Камелия бе от Хасково, по това време софийското жителство бе по-ценно от панелен апартамент. Часовникът на стената неумолимо сочеше дванайсет без десет, обзе ме чувството за безизходност.

– Нека помисля до утре – опитах да се измъкна аз.

– Сега – изпърха по-ведро Камелия, – сега или никога...

– Добре – казах аз, – обаче по пътя... Трябва да се пръждосваме от тук.

Навън студът и задушливата мъгла ме успокоиха. Взех такси. Закарах я до общежитията в Студентски град и насред похабената морава я целунах.

– Още не съм завършил – казах притеснено аз.

– Нали имаш книга? – опита се да ме вразуми Камелия.– Та ти си  писател.

– По-добре е да се разделим, скъпа – разперих безпомощно ръце, – не съм сигурен в чувствата си към теб.

– Знаех си... и ти си като другите – каза пророчески Камелия. – А Вероника ме убеждаваше... какви само ми ги наговори тая Вероника. – Фръцна се и се стопи във входа на общежитието, направо изчезна от моя живот.

Краха в нашите отношения Вероника го прие като лична драма. Колкото и да я убеждавах, че не изпитвам нищо към Камелия, че направо си се отървах, тя страдаше заради мен и повече от мен. Самообвиняваше се.

– Но как може, как си позволява да посяга на свободата ти, на твоята свещена свобода. Поне да беше надникнала в "Отдалечаване" – това бе заглавието на сборника ми с разкази, – да беше опознала и дума от теб.

Бяхме у тях. Парното бе надуто до спукване, отворихме единия прозорец, "Бийтълс"-ите ни разсейваха. Бяхме сами, родителите ѝ отново бяха отишли на село при дядо ѝ да колят прасето. Вероника беше нарязала на ситно луканка и бабек, майка ѝ работеше в инспектората на "Здрава храна" и хладилникът им бе пълен с подобни изтънчености. Тя ми беше прочела последното си есе, което беше дълго, но за сметка на това скучно. Тогава почти не пиех и трите чаши от парвенюшкия коняк "Преслав" ме бяха зашеметили, усещах се пиян. Стана ми чоглаво и тъпо. Направо ми домъчня за Камелия. Вероника не бе никак глупава и го усети, болката ѝ изпълни хола и сякаш осветли цигарения дим.

– Твоята свобода – повтори някак замаяно тя.

– Наистина съм свободен човек – изрекох наперено аз. Опразних чашата си на екс, светът около мен се раздвижи под краката ми, олюля се и се смали. Аз станах голям, почти колкото болката на Вероника.

– А как им завиждах, как само им завиждах – каза замечтано тя.

– Защо им завиждаше? – попитах, но знаех отговора. Тогава за първи път зърнах бримката на черния ѝ чорапогащник, тя започваше от коляното, похотливо напълзяваше бедрото и потъваше високо под полата ѝ. Изведнъж се ожесточих, като че ли ми беше ударила плесница.

– Я ела тук – казах и потупах мястото до себе си. Подчини се, изглеждаше хипнотизирана. За първи път седна до мен. И двамата мълчахме, дишахме. Целунах я опитно, тя прехапа езика ми, защото трепереше. Съблякох я непохватно, като дете. Обладах я грубо, без задръжки и с надмощието на всеки мъж, който не изпитва нищо освен телесното си удоволствие. Беше се вкопчила за мен, не ѝ достигаше въздух, давеше се. Беше мъчително лепкава между краката. Осъзнах, че е била девствена, едва когато зърнах червеното петно върху дивана, който не бе устоял на мен и Камелия и се беше сринал под тежестта ни. Обзе ме чувството за обреченост, без да го желая, бях извършил светотатство, мигом изтрезнях. Стори ми се, че долавям мириса на сурово месо, усетих се като касапин, а вече бях написал ония прилични разкази "Отдалечаване".

– Защо не каза – заекнах.

– Ами аз... – Вероника излезе от вцепенението и прикри с ръце окървавените си бедра, – ами аз, не ме боля много... – повтаряше извинително, като че ли тя ме беше дефлорирала.

– Сега ще се измия, Марти, ще си взема душ, само не се тревожи.

Сломена, засрамена, че не е оправдала доверието ми, тя заотстъпва назад към коридора. "Бийтълс"-ите пееха за жълтата подводница, от отворения прозорец нахлуваше влажен студ. Виеше ми се свят, бях в шок. Не изпитвах дори угризения, съзнанието ми вълшебно се бе опразнило. Облякох се бързо, взех от масата бутилката и повлечен от малодушието си, напуснах апартамента...

Три месеца писах дипломната си работа и не стъпих в Студентския дом. Пуснах си декадентска брада, мъчех се да забравя нараняващото ме бягство, да намеря някакво, макар и ирационално, обяснение за своята подлост. Насилвах се да не мисля за Вероника, но не успявах. Виждах я, отстъпваща назад, погълната от вината, че ме е излъгала, че ме е подвела, като ми е подарила своята безценна девственост. Не я потърсих, тя също не ми позвъни, самозалъгвах се, че нейното мълчание не ме интересува. В началото на април не издържах и в първия понеделник хукнах към Студентския дом. Толкова бързах, че взех такси. На втория етаж отдалеч ме блъсна познатият мирис на паркетол. Вероника беше там, облегната на катедрата и вгледана във вратата, през която влизаха богоизбраните. Чакаше ме. Усмихна се притеснено. Седна наблизо, но през един стол от мен.

– Здравей, Марти – изрече с цялата си почуда тя. – Отдавна не си идвал.

– Пиша дипломната си работа – казах с непозната стеснителност аз.

– Ще се справиш – зарадва се, че ѝ отговорих, че изобщо ѝ отговорих, – разбира се, че ще се справиш. А иначе как си?

– Криво-ляво. – Вълнението пулсираше в сливиците ми.

– Виж сега – тя се приведе през празния стол, – имам нова приятелка. Страшно е сладка, зеленоока... ти си падаш по зеленооките жени. Нали в "Отдалечаване" Светлана е зеленоока, а моята Лучия е точно като нея.

Ненадейно, срязващо като мълния, в съзнанието ми проблесна, че аз не мога без нея, че сигурно ще се оженя за нея, защото панически разбрах, че никой и никога няма да ме обича толкова вдъхновено, така предано и всеотдайно. Това беше просто невъзможно. Тогава не ѝ го казах, но година по-късно, когато вече ме бяха назначили в невзрачното списание "Сезони" и бях взел първата си заплата, я заведох, както винаги, в "Грозд". Бяхме си взели салати, по една мешана скара, пиехме бял кубински ром. Вероника си беше избрала да пише курсова работа за "Към фара" на Вирджиния Улф и за първи път спомена понятието "феминизъм". Разказваше ми романа, но го правеше лошо и не ме увлече. Гледах я. Оживлението ѝ. Как се почесва по щипнатото носле. Неповторимата ѝ почуда към всичко.

– Кажи нещо. – Тя отпи от чашата си и се задави.

Унесено мълчах.

– Много важен стана изведнъж, другарю редактор.

– Добре, ще кажа – рекох злорадо аз, – предлагам ти да се оженим.

Вероника се слиса, съзерцаваше ме, сякаш се бях стопил и ме нямаше, като че ли бях имитация на себе си. Ужаси се, после се уплаши. За миг ме намрази, защото си помисли, че ѝ се подигравам.

– Да не те хвана ромът? – Разтворената пред нея тетрадка се свлече на скута ѝ и падна под масата.

– Моля те да се оженим – повторих все така враждебно аз.

Вероника отиде до тоалетната. Бави се десет минути, но когато се върна, още не беше свикнала с думите ми. Седна срещу мен, преливаща от неприязън, дори не опита да прикрие агресията си, не на дивана у тях, когато неволно отнех девствеността ѝ, а сега, когато ѝ предлагах себе си, общо бъдеще, тя не бе в състояние да потисне своето обречение.

– Ти си писател, Марти – захвана несмело.

– Писател съм.

– Твоята свобода... Моля ти се, не бързай, помисли.

– Мисля вече цяла година. Утре ще купя един скучен букет и ще дойда у вас да поискам ръката ти.

Едва сега Вероника повярва. Самоотвержено направи опит да ме спре, вдигна тетрадката, но бутна ножа си и той падна. Запали безпомощно от моите цигари, болката ѝ изпълни ресторанта и той утихна, нямаше как да скрие болката от радостта си.

– Мили мой – каза измъчено тя и ѝ трябваше да смукне от цигарата, за да си поеме въздух, – никога няма да те изоставя. Каквото и да се случи в този проклет живот, аз никога...

– Каквото и да се случи? – засмях се аз.

– Дори и ти да си отидеш, дори да ме забравиш, аз пак ще те... Запомни го.

Запомних го. Всъщност в последните години го забравих. А може би този, с когото Вероника навестяваше околовръстното шосе, бе суров и решителен мъж. Докато паркираше в двора на факултета между кофите за боклук, за да не ги зърнат любознателните им колеги, просто го чувах да казва:

– Трябва най-сетне да се решиш!

– Какво да реша? – отвръщаше, разстроена, тя. – Ами децата...

– Остави на мира дъщерите си, те вече са големи. – Той извиваше към нея огледалцето на предното стъкло, за да оправи грима си или за да ѝ даде време да осъзнае тежестта на думите му. – Добре е да се срещнем някъде, където и да е, тримата. Лъжата...

– Лъжата, да, лъжата... обаче не мога, поискай всичко друго, но не и това от мен – отвръщаше малодушно тя.

– Защо, по дяволите?

– Ами аз такова... ще се издам.

– Чудесно, нали там е смисълът на упражнението. – Той оправяше огледалцето за обратно виждане. – Щастлива ли си с мен?

– Да, да, да... – паниката ѝ ставаше нетърпима – но той, Мартин, не е такъв, ако аз сега... той ще... Само искам да знаеш, че каквото и да се случи, дори и ти да си отидеш, дори да ме забравиш, аз никога няма да те изоставя!

Дожаля ми за тях двамата, за мен, за всичко. Какъв юмрук е животът... Халосва те право през зъбите или в слънчевия сплит. Стоварва се ненадейно, ала болезнено в слабостта ти. И дори да отвориш очи, да поемеш въздух, да се освестиш, остава умората. Като белег, като неизлечима жига върху сърцето ти. Умората, която те принуждава отново да мърдаш, да се раздвижиш, единственият ти възможен изход, тази онаследена, вятърничава, донкихотовска последователност. Нали сега твърдят, че вятърните мелници били енергията на бъдещето?

***

За постоянството обаче на тази убийствена и навярно безрадостна връзка трябваше да има виновен, най-лесно бе виновният да съм аз, търтеят. И двамата с Вероника знаехме, че дори да бях завършил "Разруха" преди три години, дори с досадливо врънкане и унижения да бях склонил някое издателство да отпечата романа, за него щях да получа по-малко от сметката за януарското ни парно. Но тя помнеше и друго: че в последните дванайсет години, в изненадата, която ни връхлетя и помете, аз направих всичко възможно, за да съхраня себе си и да опазя семейната чест.

Преди да "избухне демокрацията", се трудех в онова безлично литературно списание "Сезони" към Съюза на писателите. Бях обикновен редактор, имах добра заплата и много свободно време, дребната привилегия да принадлежа на себе си, която ме правеше щастлив. Обичах списанието може би защото бях един от съоснователите му и никога не бях работил другаде. Главен редактор беше Мишо Мурджев, наложен от критиката белетрист, който разораваше "работническата тема", беше написал десетина производствени романа, които никой не четеше, но излизаха в голям тираж. Мурджев беше пълен, валчест мъж с много къси ръчички, вечно уплашен, че могат да го сменят: "Как да пусна тая бъркотевина на Станойчев бе, брат – казваше, изпотен в страха си, той, – когато столът ми се клати. Цепи ме глава, та ще се пръсне". Главата го болеше винаги когато трябваше да вземе решение, по-колеблив човек не бях срещал през живота си, а бе зодия овен. Пиеше по пет седалгина на ден, защото всеки ден го изправяше пред някакъв избор. Прекарваше живота си в Съюза на писателите, за да не изпусне нещо, за да предусети накъде духа вятърът и няма ли да го отвее прииждащата буря. "Днес, брат, бях при Началството – премляскваше той и отриваше доволно малките си ръчички, – не че нещо... или защото... ей така, да го видя, да ме види." Мурджев обядваше в стола, в един часа се заключваше в кабинета си и придремваше. Колкото повече се страхуваше за себе си, толкова по-дълго и упоително спеше. Викахме му Мурджо, понеже напомняше гузен, подмолен и винаги готов да бъде в услуга на господаря си помияр.

Когато "избухна демокрацията" и Съюзът на писателите остана без пари, когато над "Сезони" надвисна угрозата да го спрат, Мурджев бе налегнат от несекващ и удобен главобол.

– Какво да правя, брат, винаги съм бил за свободата, обаче сега, нали разбираш...

– В списанието работим двайсет и четири души – отвърнах му аз, – половината от тях нищо не правят, една четвърт направо пречат, съкрати ги.

– Кой да махна бе, брат, нали всички душа носят. Ако можеше някой да вземе в свои ръце това, дето аз... – Той разпери потните си ръчички, сякаш искаше да отлети.

Наистина взех всичко в свои ръце. Накарах Мурджев да направим фирма към Съюза на писателите, идеята ми бе да издаваме книги – все пак бяхме професионалисти, и така да издържаме списанието. Татко беше още жив, попитах го коя книга от младостта му би желал да препрочете. От постоянното взиране в "душичките" на недокоснатите от него цигулки очите му сълзяха, той въздъхна, взря се в пантофите си и каза:

– Определен сантимент у мен остави "Вечната Амбър", мисля, че хората я помнят.

"Вечната Амбър" наистина се оказа непредсказуемо и щастливо безсмъртна. Нямахме пари, от пазара бе изчезнала дори вестникарската хартия, но братовчедът на мама беше директор на печатница "Димитър Благоев" и с търпеливи молби го убедих да финансира безумния дори за ония времена двестахиляден тираж.

– Ще ме вкараш в затвора, Мартине – каза побелелият ми чичо.

– Ще ти нося цигари – отвърнах утешително аз.

Книгата излезе грозна и срамежливо овехтяла още преди да я пакетират, но я продадохме за по-малко от месец, веднага пуснахме още сто хиляди бройки и те се стопиха като късен сняг.

Спечелихме милион и половина на ония пари, когато доларът вървеше по десетина лева за "гущер". Мурджев засия, не само че не съкрати никого, но потривайки ръце, назначи трети заместник главен редактор и две счетоводителки. С нашите спестявания направиха безсмислен ремонт на съюзното кафене и ресторанта, ние финансирахме съюзните награди, а те, както винаги, бяха несправедливи и щедри; плащахме заплатата на шофьора и секретарката на Началството. Парите изтичаха като скъпо питие в устата на непридирчив алкохолик, колегите не бяха в час, не разбираха за какво става дума, мързеливо пиеха следобедното си кафе, шляеха се по митингите, и то не за да участват в тях, а за да не изпуснат сеира. Излизах от нас сутрин в девет, вечер клечах над сметките със счетоводителите до девет, защото Мишо Мурджев го болеше глава. Прибирах се капнал, обезличен и оглупял от работа и Вероника знаеше това...

В тези смутни години на уплах и възторг финансовите пирамиди и никнещите като гъби банки все още не бяха ограбили хората докрай, неспирната инфлация бе отънила джобовете им, но те отделяха по някой лев за духовна разтуха и малко красота. У дома бях намерил лекедьосана брезентова торба, която приличаше на войнишка мешка, обличах се вехто, за да не бия на очи, и тръгвах по разпространителските фирми. Винаги ни лъжеха, но понякога сумите бяха парещо големи. Тогава банковите преводи бяха непознати, плащаше се по три начина, както саркастично бе казал Данчо, шефът на "Находка" – кеш, в брой или на ръка. Натъпквах торбата с пачки, качвах се на тролея и я стисках подобно на просяк, намерил левче. Никога не бях виждал толкова много и беззащитни пари, а "борчетата" вече бяха сменили уличния пейзаж, бяха навсякъде – огромни, с остригани глави и злато по вратовете си, те воняха на насилие и причинена болка. Ако ме бяха надушили, щяха да извият врата ми на първия ъгъл. Беше си направо опасно.

Слизах на "Попа", оглеждах се като крадец, от напрежение нямах сили да издухам носа си. Подсмърквах, вземах трамвая за една спирка, трябваше някак да опазя заплатите на ония дебили, които лентяйстваха в редакцията, решаваха кръстословици или тайно разглеждаха новоизлюпилите се порнографски списания. Когато влизах в стаята на счетоводителите, треперех, нужни ми бяха пет минути, за да възвърна дъха си.

Всеки здравомислещ човек на мое място би занесъл тези пари у дома си, за мен не представляваше трудност да съчиня някаква правдоподобна история, която не само щеше да ме оневини, но и да ме превърне в герой. Навсякъде се крадеше отявлено и безхаберно, полицията бе корумпирана и вцепенена, правосъдието бе подкупно и се разпадаше като прогнила барака, но аз бях прекалено глупав или още по-лошо – изглежда, имах в излишък от оная непригодност, която висшите измамници са нарекли морал. Вечер се прибирах, вмирисан на порок, на дълго пипани и носещи нещастие банкноти, захвърлях празната мешка на закачалката в коридора и бързах да гледам късните новини.

Тиражите на нашите книги главоломно падаха, а с мекотелното си благодушие Мурджев непрестанно увеличаваше разходите на списанието. Навих го да купим една лада комби, тъпчех я с книги, докато клекне, и се затътрях в най-невероятни маршрути. Тогава наистина опознах родината си, но не я обикнах. В първото градче ще оставя един пакет, във второто – два, в окръжния център – пет-шест, през лятото едва не получих топлинен удар, през зимата премръзвах, недоспивах, защото хотелите вече бяха скъпи, ядях сандвичи със зеленясал салам и пиех кафе, след седмица потеглях с други книги и със смътната надежда, че ще си прибера част от парите.

Няма да забравя една мразовита привечер пред Коледа на 1994 година – бяхме издали романа "Юлиан" от Гор Видал, аз бях извадил две палета на борсата в Комбината, отъпял от студа, клечах до тях, пушех цигара от цигара, за да се стопля, и с погледа на гладно куче оглеждах дребните разпространители. "К'во е туй и кой е тоя?" – питаха важно и навъсено те. "Гор Видал е голям американски писател – отвръщах, разсополивен, – историческо четиво за Древния Рим, нали знаеш... сега историческите четива се харчат като топъл хляб." Към седем часа снегът болно посиня, сякаш светът около мен бе прекопиран с индиго, бях успял да продам два никакви пакета. До мен приближи циганинът, който обслужваше склада с желязната си количка, отпи ракия от преполовената бутилка, обърса с ръкав носа си и каза:

– Виждам, бате, горък си, ама вече че метеме.

Бях на четиресет и пет години и заплаках.

На следващия ден, когато отидох в редакцията, за да отчета дребната сума, Мурджев точно се беше наспал и ме покани в кабинета си. Почерпи ме с цигара и потри с опасна сърдечност белите си ръчички.

– Прав беше, Марти, много сме... Пазарът се сви като шагренова кожа, не поема вече нищо този препикан пазар.

– И какво? – попитах ядно аз, още не можех да си простя вчерашната слабост.

– Петима от нашите са навършили години, ще ги пенсионираме – каза много тъжно той, – обаче с Началството решихме да съкратим и теб.

Втрещих се. За миг изпитах усещането, че ме е зашлевил с малката си чиста ръчичка, обидата, гневът ми бяха толкова раздиращи, че се отляха за миг. Почувствах странно облекчение, сякаш бях намерил безценна и загубена вещ. Смазващата лекота на свободата.

– Знам, че е несправедливо, братко – Мурджев бе вдигнал романа на Гор Видал, за да се предпази, – моля те, не казвай нищо, главата ме боли.

И Вероника помнеше всичко това...

***

Моето непредизвикано с нищо уволнение бе не само учудващо, но и самоубийствено нелепо за списанието. Вероника прие очевадната несправедливост по-тежко от мен, тя беше логичен човек и просто не бе в състояние да намери разумна причина.

– Защо, Марти? – Бяхме седнали в един от първите китайски ресторанти до Женския пазар, вътре беше тясно и неприветливо, висяха червени фенери от оризова хартия, по стените се мъдреха смешно-страшни дракони, но храната бе екзотична и необикновено вкусна.

– Нямам обяснение.

– Тичаше като луд, вършеше цялата работа на тия омързеливени кретени.

– Страхът... – отвърнах вяло аз. – Мурджев се страхува от партийното си минало, другите се страхуват, че ще трябва да работят. Сега всички се страхуват.

– Но ти спаси списанието! – Година по-късно, в лепкавата декемврийска киша, "Сезони" наистина фалира и безславно бе закрито.

– Предполагам, че ме махнаха точно затова.

– Защото се досети как да ги измъкнеш?

– Защото, без да го желая, направих страха им нетърпим – отвърнах притеснено аз.

– Напиши роман – каза отмъстително тя. Вероника все още добродетелно вярваше, че думите са нужни някому, че те предизвикват нечие доверие и интерес, че имат тежест и носят присъда.

– По-разумно е да направя издателство – отвърнах бодро аз. – Натрупах опит, имам няколко впечатляващи заглавия, ти ще преведеш книгите. Но нямаме... – замълчах и доядох супата си от бамбукови връхчета.

– Какво нямаме, Марти?

– Пари... За да се издаде книга в приличен тираж, трябват много пари – завърших аз.

Вечерта се любихме, тогава ние го правехме пресилено често. Подсъзнателно Вероника бе убедена, че нейните обятия ме приютяват, че ласките ѝ ме отвличат и изпълват със сигурност, че само постоянството на навика ще ни предпази от връхлитащата ме омраза. Тя се събличаше безсрамно, чорапогащникът се изхлузваше от бедрата ѝ като друга кожа, синкавата ѝ голота светеше, примамващо докосваше гърдите си, но го правеше не от плам, а сякаш ми даваше аспирин, лекуваше ме с насладата, която трябваше да изтърпи.

Беше късно, панелните стени бяха изтънели от тишина.

– За какво мислиш? – Ръката ѝ обходи гърдите ми.

– Празно ми е... няма ме в мен.

– Попитах те какво мислиш...

– Страхувам се... – отвърнах искрено аз.

– Защо не се обадиш на Боян Тилев – попита неочаквано тя, – все пак бяхте добри приятели, нали?

Изтръпнах, идеята ѝ бе ужасно проста и обнадеждаваща. С Боян Тилев заедно следвахме българска филология и посещавахме литературния кръжок в Студентския дом. Помнеше наизуст едно мое знаково стихотворение – като студент аз започнах със стихове.

Някой чука на вратата.

Враг или приятел?

Ако си тръгна, кой тук ще остане

вратите да отваря?

И ако се върна,

кой тук ще ме посрещне?

Отпечатаха го в списание "Пламък" и беше голяма радост. Ние се напихме в култовата кръчма "Грозд", с хонорара платих сметката, после Боян захвана да се катери по стената на Университета, опасно достигна до втория етаж, а от джоба на якето му стърчеше нашето предвкусено бъдеще – бутилка кубински ром, която бяхме взели от ресторанта. Насъбраха се окъснели, но винаги и за всичко разтревожени граждани.

– Накарайте го да слезе – настояха те. – Другарят се е покачил високо, ще падне, ще се пребие.

– Бояне – провикнах се аз, – връщай се веднага, ще пльоснеш и ще счупиш бутилката. Моята грижа за светлото ни и застрашено бъдеще им дойде в повече. Развикаха се, пристигна милиция и ни арестуваха. В Първо районно писахме до сутринта, тогава в милицията се пишеше обстойно и винаги искрено. Излязохме, смръзнати и изтрезнели, бутилката ром бе обезпокоително изчезнала.

От този миг Боян не драсна нито ред, но научи стихотворението ми наизуст. Успя да се уреди на работа в БТА. Пътуваше много по света, най-вече в Близкия изток, и се заговори, че е ченге. Срещахме се рядко, но по карамазовски възторжено. Обикновено той уговаряше някои от колежките на сестра си, тя беше актриса, и ги водехме на моята вила в Симеоново. С Боян не бяхме се виждали отдавна, но в тези порочни времена – изведнъж и неизвестно как – той беше станал богат човек. Толкова овластен и богат, че бе един от съоснователите на мощната финансова групировка Г-13.

На другия ден облякох черния си летно-зимен костюм, сложих си вратовръзка и намерих офиса му на улица "Московска". Беше купил една от знатните къщи в "царския" квартал зад двореца; боядисана в жълто, тя изглеждаше като позлатена, бе отрупана с винетки и фризове, бузести амурчета надничаха под стрехите. На входа охраната ме спря, казах, че съм близък приятел на господин Тилев, и благопристойно седнах в преддверието, през което префучаваха наперени девойки и мъже с куфарчета. Чаках търпеливо, прилежно, с унижението на гладния. Изчетох цялата преса, притъмня, охраната се смени. Мина ми през ума, че мога да напиша роман за всичко, което изпитвах. Най-сетне към шест часа едрото момче разбута дрямката ми, попита ме дали нося оръжие и ме изпрати на втория етаж. Първата секретарка бе като манекен, втората приличаше на Бриджит Бардо, когато е била ученичка, масивната тапицирана врата се отвори и аз бях поканен в лоното, в светая светих. Навремето бях влизал при министри, но такъв кабинет не бях виждал – кожа и стъкло, бюрото, отрупано със скъпи дреболии, Боян бе седнал в английското канапе на ситни баклави и бе проснал крака на ниската масичка. Той беше откровено пиян.

– Айде бе, Марти... – изломоти несвързано, сякаш той ме беше чакал целия ден. – Ще удариш ли едно?

– Пораснала ти е работата.

– Не ми е пораснала, ама още ми става – ухили се цинично той.

– Изглеждаш добре – казах аз. Уискито, дванайсетгодишно Chivas Regal, струваше колкото месечната ми заплата в "Сезони".

– Разпарцалоса ме това бачкане, при капитализма или нямаш пари, или нямаш време. Е, пари дал господ, по цял ден обаче се занимавам с разни марди. – За да ми покаже, че бърза, запали дебела и бавна пура. Той нямаше време дори да ме унизи. – Какво те води към мен?

– Старото приятелство.

Погледна ме, като че ли бях казал голяма глупост, от алкохола очите му изглеждаха стъклени, лицето му бе покрито с червени и сини жилки. За да напомни, че стрелките на часовника вървят, Бриджит Бардо ми донесе кафе. Двамата се спогледаха, тя придърпа полата си и зърнах, че беше с чорапи и черни жартиери, усмихнаха се обещаващо, сякаш бяха сами. Мъчех се да говоря пределно ясно, за да влезе нещо в съзнанието му. Казах му, че колкото и да звучи измислено, националният капитал и интелигенцията ни имат общи интереси; че скоро в България ще навлязат големите световни фирми – тогава го вярвах; и че в ситуацията на мощна конкуренция родните капиталисти ще имат нужда от подкрепата и авторитета на обосялата ни духовност. Предложих му по френски образец Г-13 да учреди Академия на изкуството, да избере двайсетина от най-видните ни интелектуалци за академици и да им отпусне някакво мизерно възнаграждение. Около този елитен кръг, подчертах аз, може да се завърти бъдещето на българската култура и цялата заслуга за това щеше да бъде негова.

– Ти да не си решил да ставаш академик бе, Марти? – Беше толкова пиян, че иронията му прозвуча някак траурно.

– He, дошъл съм да се продам – отвърнах с омерзение, – аз ще напиша проекта и ще го реализирам, а ти ще ми дадеш пари, колкото да издам една книга. Безработен съм.

Той свали краката си от масичката, отпи едра глътка, смукна от пурата и безизразно издуха дима към мен, сякаш досега бяхме мълчали.

– Помниш ли как водехме актриските в твоето вилче... в Симеоново?

– Безработен съм, Бояне – повторих аз.

– Тази вечер съм запазил маса в една драгалевска кръчма, страхотно е, няколко голи каки играят на пилон. Искаш ли да те черпя една палава блондинка?

– Знаеш, че си падам по брюнетките – отвърнах, – но Вероника ме чака.

– Да не повярваш какъв домошар се извъди. Откога се страхуваш от жена си?

– Откакто съм безработен – потретих упорито аз.

В този миг влезе първата секретарка и го повика. Тя носеше блуза с потекло жабо, дантелите не скриваха, а изразяваха щръкналите ѝ гърди, личеше, че е без сутиен. Двамата се усмихнаха обещаващо и ми показаха, че са сами. Останах сам, толкова сам, че си спомних онова стихотворение на Лангстън Хюз: "...сам като празна бутилка на маса без човек...". Бутилката пред мен обаче беше пълна, налях чашата си догоре, прибавих с щипките лед и я изпих до дъно. Сипах си отново, смрачи се съвсем, станах и запалих лъскавия полилей. Измина половин час. За да не се напия, захванах да се разхождам. На бюрото, заедно с десетките миниатюрни и изящни предмети, се мъдреха няколко снимки в сребърни рамки. Дъщерите на Боян пред дебелогъзата им вила в Бояна, жена му в басейна и сауната, Боян зад бензинова косачка, но всички фотографии бяха направени така, че в тях не личаха усмивките на хората, натрапваше се разчекнатото ухилване на същата тази къща. "Боян Тилев – казах си аз, – наистина трябва да напиша роман за теб!"

Усетих се накърнен. Изведнъж изпаднах в ярост, в съзнанието ми се върна припреният и безрадостен въпрос, който ми беше задала Вероника: защо? Кой и защо по най-безсъвестен начин раздаде лесните пари на такива кретени като моя състудент? Бях сигурен, че ще го видя променен, че той ще бъде много важен, но и съвсем различен, представях си го загрижен, вмислен над своята отговорност да бъде богат, над свободата, която му бе подарило това богатство. Той си бе останал леке. "Аз също съм леке – казах си отмъстително, – но поне съм безработно, почтено леке." Защо, след като им изсипаха тези безбрежни пари, те не ги вложиха в нещо разумно и полезно за всички, не станаха банкери, за да бъдат и синовете им банкери, не купиха скапаните държавни предприятия, за да ги оживят, не се превърнаха в индустриалци, за да бъдат и децата им индустриалци, не създадоха работа за никого освен за крупиетата и курвите? Защо тези типове закопаха големите безметежни пари в апартаменти, къщи и вили, в гранитогреси, венециански мрамори и бакърени покриви, в мерцедеси и костюми "Версаче", в показни удоволствия и блестящи коктейли? Кой и защо предизвика това, кой и защо го позволи?

Изплюх се на махагоновото бюро, после се стреснах, огледах се и изтрих до блясък своя гняв с ръкава на единствения си костюм. Нещо неподвластно на разума – самият въздух в бляскавия кабинет – ме бе лишило от съпротива. "Неудачник – казах си аз, след като се познах в огледалото. Посочих се. – Ти си неудачник." Усетих се объркан, потиснат от човешката си безпомощност. Налях си чашата до отказ и я изпих. Най-сетне Боян се появи.

– О, Марти – провлече той, сякаш попита: "Още ли си тук?", – напиши ми твоята концепция и я донеси. – А сетне, когато ме остави в синтетичната усмивка на Бриджит Бардо: – Нежност, когато и да ме потърси господин Сестримски, за него винаги съм тук.

Изречените думи, изглежда, бяха тяхна тайна парола и означаваха: "Отпиши го тоя мухъл", защото охраната не ми позволи да припаря до преддверието на "светая светих", а секретарката не ме свърза с господин Тилев дори по телефона.

***

Вероника не бе права, аз не пиех и се борех. За да изкарам някой лев, два месеца писах некролози.

– Трябва да бъдат патетични, нали така, нека уважим и възвисим скръбта – каза ми шефът на погребалната агенция "Харон", един златен зъб осияваше трагичната му усмивка. Да се храниш от смъртта, е скучно, недостойно и най-важното – нерентабилно, за прочувствените надслови получавах стотинки. После един благодарен ученик на мама ме взе в рекламната си агенция, но по придобития от "Харон" навик – или защото бях започнал да намразвам себе си – всичките реклами, които измислях, предизвикваха не желание, а скръб, навяваха тъга. Когато в оня оптимистичен априлски ден му занесох "Само с перилния препарат "Тайд" ще почистите живота си... Ние сме втори, но първи няма" и "Работата ни прави свободни. Водка "Селект" – работа за всички", той отначало помисли, че му се подигравам, после едва успя да скрие своето неудобство.

– Господин Сестримски, уважавам ви като писател – каза някак виновно, – но вие не ставате за нас.

Пет месеца подпирах перилата в трудовата борса, най-сетне, измъчена от жегата, кльощавата и непрестанно кашляща чиновничка – подозирах, че е болна от туберкулоза – се смили над мен и ме изпрати във фирма с гръмкото наименование "Конкуренция и просперитет". Събеседваха ме два часа, на другия ден ми направиха интервю, разговаряха с мен на английски и руски, писах пред тях на компютър и най-сетне ме избраха измежду един професор по география и бивша преподавателка математичка. Съобщиха ми, че ще получавам минималната заплата, подчертаха, че няма да ми плащат за пенсионни и здравни осигуровки. Свенливо приех.

Бизнесът на "Конкуренция и просперитет" бе странен: непрестанно да организира конкурси, конкурси за нещо, за всичко, за каквото и да е. За дизайна на свръхлуксозен календар, уж поръчан от ООН, за надсвирване с гайди, за фантомен културен лъжепроект на ФАР за обзавеждането на верига от модни фризьорски салони, за подмяна на плочките в несъществуващия басейн на небоядисвано от памтивека училище, за говорител в кабелна телевизия, за зам-директор на изгорелия преди двайсет години държавен цирк. Конкурсът се обявяваше публично в някой от тиражните всекидневници, отзоваваха се стотици будали. Наивниците идваха в офиса на улица "Иван Шишман", прилежно купуваха от скъпата документация и отделно внасяха от двеста до триста хиляди лева – валутният борд още не ни беше споходил и поради инфлацията парите се брояха само в хиляди – за участието си в този толкова обещаващ проект. След няколко месеца, когато хората ни заливаха със своето упование, с преживяното си безсъние и невероятните си идеи, "Конкуренция и просперитет" отново публично обявяваше, че поради ниския интерес и слабата конкуренция конкурсът се отлага за половин година. При добро желание явилите се на първия тур трябваше отново да си купят от безумно скъпата документация и да внесат нови триста хиляди лева, за да участват и в следващия. Моята длъжност беше на експерт, но изпълнявах ролята на чист мошеник. Заизмъчва ме съвестта, ала още по-страшното беше, че Шефът измиваше ръцете си с мен. "Така е решил нашият уважаван експерт" – казваше той и ги изпращаше заедно с избликналото им негодувание, с разхвърчалите се слюнки и стиснатите им юмруци при мен. Усетих, направо с шестото си чувство проумях, че на следващия тур аз ще бъда линчуван, и разумно напуснах. Мястото ми бе заето от пенсионирана оперна певица с европейска известност.

Все в тая мърлява година по телевизията започнаха да излъчват сериала "Страсти". Неочаквано ми се обади един бивш критик, Бебо Тончев, с когото не се долюбвахме, но бе основал издателство "Бронзовият Икар".

– Марти – закашля се по телефона той, – зная, че си безработен. Ще ти предложа нещо срамно, но ще изкараш добри пари.

– Луд съм да се срамувам – отвърнах аз. – Колко?

– Още не си чул за какво става дума.

– Две хиляди долара – отсякох – и ако трябва, ще се съблека гол на площад "Батенберг".

– Защо пък точно две хиляди долара? – закашля се отново той.

– Толкова ми трябват, за да издам една книга.

– И ти ли, Бруте... пазарът се сви като изтискано баняджийско кесе.

Неговото предложение надмина всичките ми безрадостни очаквания, беше не само отвратително, но направо позорно. Искаше да напиша роман по сериала "Страсти" и да ме скрие под псевдонима Марко Катани, беше измислил цялата творческа биография на този "значим и много четен" италиански писател.

– Защо замълча – пак се закашля, – нали се сещаш, Марко идва от Марко Поло, а Катани е познато име, хората го знаят, беше главен герой във филма "Октопод".

– Мисля... – отвърнах аз. Мама бе оставила разтворената книга в скута си и ме гледаше с надежда.

– И аз, и ти трябва да живеем.

– Две хиляди долара и ме имаш.

– Добре – смънка той, – обаче ще опаткаш "Страсти" в два тома. Сто серии са това, ще се леят цяла година.

Подписахме договор. Бебо докара у нас едно разхлопано видео и петдесетина касети. По-нескопосан и тъп сериал не можех да си представя, до обяд гледах "Страсти", в стоте серии героите повтаряха едно и също и просто нямаше какво да правят. Следобед поливах отвращението си с градински чай, сядах на машинката – тогава още го нямаше оня тапигьоз компютъра – и се унасях във вихъра на любовния сюжет, който трябваше сам да измисля. Пет месеца от живота си пропилях в страсти, с усещането, че съм най-обиграният графоман, когото познавах. Получи се приличен роман, Вероника дори го нарече "психологичен текст с дискурс и към нашите български проблеми", облякох героите в съмнения и изневери, в сполитащите ги отвсякъде интриги, раздели и банкрути, направих и няколко сцени "по-така", както ме съветваха ония приятели, журналистите. Докато Бебо се натутка и издаде книгата, свалиха "Страсти" от телевизионния екран. Романът има вял успех, гръмовното име Марко Катани остана незабелязано, а Тончев ми плати колкото да си покрия разноските по чая "Букет" и изпушените цигари.

Последната работа, до която успях да се докопам, я уреди едно мое бивше гадже, психоложка. Видяхме се случайно на площад "Славейков", тя беше получила заплата и се напихме в барчето на Ивана. Преди двайсет години се бяхме любили до захлас, заведе ме у тях, но не се получи. Тя беше остаряла и недоразведена, аз бях безработен и тъжен. В панелната ѝ мансарда беше студено, за да спести някой лев, тя бе изключила радиаторите си, в скута ми непрекъснато сядаха две котки, които излъчваха любопитството на махленски клюкарки. Целунахме се, по навик започнах да я опипвам, но не ни се събличаше, по-скоро изпитвахме желание още да се облечем.

– Недей, а и защо, скъпи. – Помислих си, че навярно бельото ѝ е излиняло от носене, може би е кърпено и тя се срамуваше да ми го покаже.

На другия ден Мариана ми се обади, каза, че е говорила с Шефката си и тя е склонила да ме назначи на изпитателен срок.

– Ти си писател психолог, ще се справиш. Трябва да бъбриш каквото ти дойде наум... Чалъмът обаче е да се научиш да мълчиш.

Така попаднах в частния "телефон на доверието". Бях единственият мъж и затова несправедливо ме товареха с нощните смени. В десет часа влизах в неотоплената, полуразрушена къща на улица "Алабин", обитавана от духове, двама склерозирали старци и "телефона на доверието", който заемаше целия втори етаж. Имаше четири телефонни линии, но късно вечер оставаше "на прослушване" само една. Моят "кабинет" бе обзаведен с кухненска маса, пепелник във формата на раковина, удобен стол от изкуствена кожа, изтърбушен диван, миналогодишен календар на "Сименс" и постер на полуголата знакова актриса Памела Андерсън. Пищни и сякаш недокоснати, гърдите ѝ се навираха в носа ми. Опознах ги до втръсване, до извратеност, но те ми въздействаха стерилно като купчина заснети, дразнещо много, ала непринадлежими банкноти. Веднъж ги целунах и в устните ми остана вкусът на прашно перде. Забравях ги с дни, но в трудни моменти те ме отвличаха, спасяваха ме, докато слушах хистериите, тревогите и страховете на позвънилите непознати.

Отначало ми беше интересно, чаках с любопитство следващото обаждане. Изведнъж си дадох сметка, че понякога човекът е само глас. Струваше ми се, че хората, посегнали към моята отзивчивост, нямат лица, че те са чистото страдание, съблечено от плът, че болката наистина е слово. Удивляваше ме колко уязвим е всеки от нас, ала най-поразителен ми се струваше постоянният копнеж да споделяме. Те ми вярваха, защото аз не съществувах, нямаше ме, бях с тях и отсъствах. Не се срамуваха, нашата кратка интимност не оставяше следа, аз бях отклик, ала те запазваха достойнство, неопетнената си анонимност.

– Той ме бие – ожалваше се жената, усещах как стиска телефонната слушалка, – но не мога без него.

– Ооо – провлачвах, работата ми беше да слушам, ако се опитах да дам съвет, те се изпълваха с недоверие, прекъсваха разговора. Аз бях присъствие и безучастие, нищо, което съществува, тайната на изповедта, произнесена не пред Бога, а в задния двор на църквата.

– Оня ден ме върза за леглото и с колана... После се любихме.

Запалвах цигара и гледах в тавана до следващото позвъняване.

– Какво да правя, какво да правя, господи, чувствам се жена – мъжкият глас се давеше. – Когато някой състудент ме докосне... изтръпвам.

– Разбирам ви – отвръщах аз.

– Слабичък съм такъв... вчера облякох една рокля на мама.

Човешкото отчаяние бе разнообразно и понякога необяснимо като самия живот, то не се повтаряше, светът около мен бе болен, обаче забелязах и друго. Хората копнееха да споделят, ала бяха забравили думите, бяха неспособни да се изразят. Объркваха се в еднаквостта на изказа си, в своето малословие. "Нали така", "Разбирате ли", повтаряха те или: "Сигурно това ви се вижда чудно". Когато някой успяваше да ме натъжи, аз му помагах.

До два часа през деня спях, после се завличах в барчето на Ивана и чаках да се стъмни. С Вероника и децата почти не се виждахме, това тежеше на всички ни, поне аз, след година слушане на улица "Алабин", усетих желание да позвъня на "телефона на доверието". Вместо да пораждам живот и да изказвам себе си, бях наказан с мълчание, бяха ме превърнали в кофа за боклук. Вампирясвах. Психическото изтощение продължи до зимата на хиляда деветстотин деветдесет и седма година. Нощта беше студена, бях се вторачил в обгледания отвсякъде бюст на Памела Андерсън, когато телефонът иззвъня.

– Ти новичък ли си? – Кой знае защо си помислих, че гласът бе на заможна, разглезена жена. Този глас не изразяваше болка, а желание да унизи.

– Отдавна работя тук, но съм нощна смяна, госпожо – отвърнах аз.

– Аз се обаждах все през деня, жалко, изпуснала съм те...

Безсрамно и с подробности, които принудиха дори Памела Андерсън да се изчерви, тя захвана да ми разказва сексуалните си фантазии. Говореше дрезгаво, беше пияна, после възбудено дишаше в ухото ми.

– Пипаш ли се, лайно такова?

– Не, госпожо, току-що си запалих цигара.

– Жалко, утре вечер ще ти звънна пак.

И тя наистина го направи. Изглежда, целия ден бе мислила с какво да ме изненада, защото този път фантазираше как се люби с петима. Не ми беше забавно, преди нея една треперлива женица ми разказа, че е намерила сина си обесен на тавана. "За всичко съм виновна аз, кажи ми го и ти, синко, кажи ми го..."

– Не виждам с какво мога да ви помогна, госпожо – скастрих я откровено аз, – на вас не ви трябва доверие, а един солдатски полк или психиатър.

На другата вечер Шефката ме причака и без обяснения ми връчи известието за напускане. Мариана пое моето нощно дежурство. Докато прибирах недочетените си книги в найлоновия плик, тя гризеше изпръхналите си устни.

– Как забравих да те предупредя за тази измет, Марти. Тя е луда, но мъжът ѝ май е депутат.

***

През лятото на хиляда деветстотин деветдесет и седма година аз направих последния си опит да извърша нещо смислено и полезно, да продам човешката си чест, блясъка на думите и вродената си тъга, за да нахраня семейството си. В Симеоново имахме съсед актьор, който по същата причина почти бе зарязал театъра и се бе заловил да "гуши" гъски. Това бе отвратително и нехуманно занимание, по цял ден той пълнеше гушите на нещастните пернати със зърна от царевица, угояваше ги, издевателстваше над природата, за да уголеми черния им дроб. Тези гъски не бяха нахранени, а болни. Затворени във влажното мазе, те миришеха на мокра възглавница, бяха способни на две неща: страдаха и акаха. За да разпознае коя от тях е нагушена и да не я убие от преяждане, Светльо бе вързал разноцветни конци на краката им и в една омачкана тетрадка бе описал нюансите на прикрепената прежда.

– Просто е, ето, номер три е отбелязана с едно бяло и две черни кончета, отмятам на листа с чавка и готово. Доходно е – Светльо не можеше да прикрие възторга си, сякаш беше Хамлет и в мен бе припознал Офелия, – ако си добър на сцената и умножиш бройката, ще изкарваш до двеста долара на месец.

С последните семейни спестявания купих от Женския пазар седемдесет пухкави гъсета, няколко чувала с царевица и специалния брой на списание "Български фермер", посветен на гъските и техниката на гушене. Откакто "избухна демокрацията", в рукналата свобода нашата незабележима къщичка бе разбивана четири пъти. Крадците бяха задигнали всичко освен книгите, стария хладилник "Мраз" – той тежеше повече, отколкото струваше – и котлона с открит реотан. Изпитах известно уважение към търпеливия им и недооценен труд, защото бяха омели и почистили мазето.

– Пази се да не завъдиш плъх – ми каза Светльо с гласа на Ричард Трети в мига, когато предлага да смени половината си царство за кон, – поровете аз вече съм ги изтрепал.

Моите гъсета се оказаха палави и злояди като деца на кредитен милионер. Губех време и нерви да ги уловя, стискаха жълтите си човки, хапеха ме, подло повръщаха твърдата царевица, често ме надрискваха. Свиквах. Денят, а понякога и нощта ми бяха погълнати от гушене. Този акт на постоянно насилие започна да ме изпълва с възхита, самопрезрението вече ми носеше радост. Превръщах се в завършен мазохист. Мазохизмът е форма на отчуждение от себе си, за да си доставиш удоволствие, трябва да се нараниш, да се накажеш. Понякога Светльо идваше при мен да изиграем една табла, опитно опипваше трътките на оперените ми вече гъски, вмисляше се, сякаш за да си припомни сценичен текст, и отсичаше:

– Браво, вървиш към развръзката.

Мама също дойде да ме види, с типичната си, решителна походка на гимназиална учителка тя прекрачи прага, лицето ѝ изрази удивление и посърна, от ръкава на блузата си тя извади носна кърпичка и я притисна към носа си.

– Вилата вони на зоологическа градина – каза някак виновно тя, но не се усмихна. – Извинявай, Марти, но и ти миришеш на чакал.

Седмица преди да спре пикапът на оня тип, който плащаше угоените гъски, аз отскочих до селската кооперация, за да купя последните чували с царевица. Склададжията си бе отишъл за обяд и бях принуден да го чакам. Натоварих зърното в многострадалната си лада и се прибрах едва към три часа, а трябваше да съм свършил с второто тъпчене. Когато се довлякох и паркирах, входната врата на вилата зееше, сградата бе обгърната от подозрителна тишина. Втурнах се към мазето, беше празно. Бяха ме обрали. Двете останали гъски се къпеха в тенекиения леген и ме изгледаха с упрек или с насмешка. Не изпитах гняв, нито болка, не си помислих нищо, седнах направо на плъстения, осран с курешки, под и започнах да ги гуша.

Вероника помнеше и това. Върнах се в София с двете заклани, посинели и недооскубани гъски. Щом ме видя, тя затръшна вратата на банята и се заключи отвътре. От тази вечер насетне Вероника взе безпричинно да се смее, а аз безпричинно започнах да пия. Карахме се люто и това беше добре, постоянните ѝ упреци укрепваха нашата взаимност, бяха като акт на любене, "гадняр, подлец си ти", засмиваше се непредизвикано, по особен начин тя и сякаш стигаше до оргазъм. Очите на баща ми сълзяха, стегнатата, изпълнена с увереност походка на мама се разклати, Мила и Катарина престанаха да гледат телевизия, влизаха в своята стая и пускаха олющения си касетофон.

Удивително, в този период от взаимния ни живот ние се дърляхме най-вече на политически теми. Вероника беше моравосиня, аз се правех на червен. Това изглеждаше нелогично, защото баща ѝ беше активен борец против фашизма и капитализма, а татко бе пострадал от Народната власт. От дядо си в Лом той беше унаследил дюкян за производство на лимонада, който през хиляда деветстотин четиресет и седма година ОФ деятелите бяха припознали като фабрика и го бяха национализирали. След този жест на социална справедливост класовите отмъстители не само оставиха Лом без лимонада, но и бяха лепнали на баща ми срамното прозвище "фабрикант". По онова време да бъдеш фабрикант, било по-осъдително и недостойно, отколкото да си убиец или педофил. Татко обичал цигулката си почти колкото мама, ала не му бяха позволили да следва в Консерваторията, опасно било един фабрикант да се занимава дори с Паганини. За да остане в близост до музиката, той се бе научил да прави фините "душички". Рядкото умение, майсторлъкът му бе признат навсякъде, една трета от цигулките, произведени в ГДР звучаха, докоснати с неговите пръсти. Одялкването на тази незабележима, но най-деликатна част от инструмента, от избора на дървото до последния издъх на пилата, изискваше търпение, душевна хармония и благост. "Цигулката помни всичко, което може да се изсвири – казваше замечтано баща ми, – само ако душичката е жива."

Странно, но въпреки миналото си на пострадали и отвергнати люде, след като ни сполетяха анархията и наглото разграбване, мама и татко гласуваха за БСП до мига, в който правителството на Жан Виденов изличи и последната им надежда. Моят избор също бе драматичен и имаше конкретна причина. Ходех на всички митинги, помня възбудата на хората, опиянението дори от това, че са заедно, процедената през сълзи вяра, че бъдещето няма да е "светло", а ще бъде наше, че ще престанем да живеем в лъжа. Това продължи, докато не се завлякох в "Града на истината" и се разходих из живописната разпиляност на опънатите палатки и нахалството. Познавах доста от протестиращите пред Партийния дом "дисиденти", а повечето от тях бяха люде, които отдавна се стремяха към властта, бяха пълзели в потните ѝ нозе, умилкваха се пред нея. Един от тях само преди месец отказваше да подпише декларациите на Клуба за гласност и преустройство, които си бяха опасни; друг се хвалеше, че играе карти с жената на бившия министър-председател; за трети знаех, че е ченге. Изведнъж си дадох сметка, че те не желаят свобода, а своето ново подчинение, че бяха налягали тук, за да се сменят и да натрупат биография пред новия си господар – Демокрацията. Усетих се измамен и изнервящо погнусен.

– Ти ненавиждаш интелигенцията, защото мразиш себе си – каза ми тогава Вероника.

Донякъде тя беше права. Гордата независимост е привилегия, която могат да си позволят само духовно извисените или много богатите. Аз не бях такъв. Собственото ми нежелание или неумението ми да се пригаждам, не струваше пукнат грош. Жадуваната промяна се оказа трудна дреха, тя обличаше всички, но по различен начин. Оглупели, половината от нашите приятели се разведоха по политическа несъвместимост. Тези, които се бяха обичали, имаха деца и общо минало, се разделяха като врагове. И досега се дивя как след романтичните месеци на всеобщо единение политиците успяха да поделят хората, да отприщят омразата им, само и само за да прикрият своята некадърност и несвършващата си лакомия.

След като се сгромолясаха последните ми надежди да си намеря работа, споровете ни с Вероника станаха зли, озвучаваха панелите на шестнайсетия етаж, както "душичките" на баща ми оживяваха никога нечутите от него цигулки. Крещяхме си с оная страст, с която някога се обичахме в леглото, но аз все още бях спокоен, защото също като любовта омразата ни прави несвободни, зависими един от друг. Да, Вероника все още се нуждаеше от мен.

***

Спомените за преживените от мен несполуки ме бяха унесли, когато телефонът иззвъня и ме стресна. Чехлите на Вероника сърдито зашляпаха от кухнята, тя вдигна слушалката.

Отговаряше несвързано, само с "да" и "не", като човек, който изпитва силно неудобство.

– Да, да – каза тя, а после: – Не, не.

Порази ме гласът ѝ – пърхащ, подрезгавял от вълнение, което се мъчеше да спотаи.

– Да, да... – бързаше да приключи разговора тя – но нали знаеш какво е казал Мишел Фуко... историята свършва със смъртта на разказвача.

Запомних тази дълбокомислена фраза. Подобно на шифър от сейф, тя трябваше да скрие нещо срамно или драгоценно. Запомних и смеха ѝ, сякаш някой я беше погъделичкал направо по сърцето.

– Не, не – каза Вероника, – не съм сама. До утре. – И затвори телефона.

В началото на хиляда деветстотин деветдесет и девета година, подобно на мнозинството българи, ние бяхме загубили вяра, че в тунела ще замъжди светлинка, и навярно по-рано от другите бяхме проумели, че ако се появи светлина, тя ще бъде от прииждащия насрещен влак. Не купувахме вестници, гледахме разсеяно новините по ЬТV в които най-примамливо звучаха рекламите за перилния прах "Ариел" – "Ариел" премахва и най-упоритите петна", или за чудодейния "Тефал" – "Тефал", ти мислиш за всичко". Караниците ни бяха всекидневни, но те не изразяваха борба на възгледи. Вероника твърдеше, че Луканов по най-зловещ начин е разсипал и ограбил държавата, а аз ѝ доказвах, че правителството на Иван Костов направи същото. Примитивното ожесточение бе последен опит да не се забравим. Да останем заедно.

От умора – тя работеше на три места – или от безразличието, което предизвиква всеки безсмислен и продължителен конфликт, Вероника изведнъж млъкна, загуби интерес към спора и аз усетих, че тя и физически ще ме изостави. Напоследък ние се любехме непристойно, стремяхме се дори в насладата да си причиним болка, аз шепнех мръсотии в ухото ѝ, а тя нямаше нищо против да ги чуе. Но да ги чуе от мен, за да ме унизи в себе си. Дебнех я като паяк. Насъбрал енергия от постоянното си бездействие, отъпял от ракията в барчето на Ивана, с нетърпение я чаках да се върне и между разменените обиди, на балкона, в банята или в кухнята просташки бърках под полата ѝ, опипвах я там, където бримката на чорапогащника докосваше нейното тайнство. Бързахме да си легнем, забравях се в гърдите ѝ, но това не беше игра на телата ни, а сблъсък на нашето въображение, някаква форма на виртуалност, "всичко се случва в мозъка" – знаех отдавна аз. За да се пожелаем, ни беше нужно насилие. Вероника ми позволяваше тази перверзия, сякаш аз бях чужд, непознат мъж, с когото случайно се е запознала на трамвайната спирка и ще го забрави, щом той покрие с размножение бедрата ѝ. Колкото по-далечен ме усещаше, толкова по-истинско и перфидно бе удоволствието ѝ и аз разбрах, че вече ни свързва само взаимното отчуждение.

Когато разправиите ни се утешиха и Вероника ме загърби дори в скърцащото ни персон и половина легло, наистина се уплаших, почувствах дразнещия вкус на самотата и почнах да сънувам кошмари. По това време баща ми се спъна в килима и си счупи крака, а беше на осемдесет и шест години. Закарах го в Окръжна болница, лекарят приличаше на древногръцкия Аристофан, излъчваше нещо присмехулно и ми каза, че татко не е счупил костта си, защото е паднал, а всъщност е рухнал на пода, понеже отънялата ябълка не е издържала тежестта му и се е раздробила сама.

– Не ви съветвам да правим операция – завърши назидателно той, – ще ви струва скъпо.

– Не мислете за това – отвърнах, а мислех точно за него.

– Сърцето на баща ви е слабо, виждали ли сте как се духва свещ? Той просто няма да издържи оперативната намеса... Освен всичко друго на тази възраст костите зарастват трудно.

– Тогава? – Бях хванал, двете си ръце и ги стисках.

– Ще го гипсираме, ще го задържим тук може би месец, но той завинаги ще остане на легло.

Дългият мозаечен коридор се разля пред очите ми, обзе ме някаква влудяваща вина. Баща ми беше добър до наивност човек, всичките ни семейни напрежения, разочарования и страхове той поемаше у себе си, както козината на котка привлича прахта. Мама беше властна и често заядлива, той беше плах и затова необщителен, не пиеше, не пушеше, нямаше приятели освен нас, извайваше "душички" в мазето на Симеоновската ни вила, сякаш ни изхранваше със своята самота. Единственото удоволствие, което си позволяваше, бе да разтвори някоя парцалива партитура и да се самозабрави. Не я гледаше, не я разчиташе, слушаше я. В детството си не го запомних, макар че той ме водеше до близката градинка. Когато станах мъж, споделях не с него, а с мама, защото той сам натрапваше своята незабележимост. Четеше книгите ми в ръкопис, навярно се гордееше с мен, но никога не каза нищо. В портмонето си бе скътал една моя снимка, изрязана от вестник. Той ни поощряваше със свобода, лекуваше всички ни със свобода и щеше да свърши в затвора на своята неподвижност. Идваше ми да зашлевя лекаря по античната му физиономия. Осъзнаваше ли той какво ми отнема в този миг и най-важното – с какво ме натоварва? Никога не съм се усещал така безпомощен, а крайното безсилие, което сме способни да понесем, винаги се превръща във вина. Усещах се до истерия виновен.

– Ще помисля – казах му аз.

Вероника не ми съчувстваше, нещастието не ни върна един към друг, но тя искрено се възхищаваше от вродената срамежливост на татко и го обичаше по свой, също незабележим начин.

– Знаеш ли – каза веднъж тя, обърнала ми гръб в леглото, – когато затворя очи и се опитам да видя лицето на баща ти, никак не успявам да го сглобя, да си го представя. Изглежда, добротата – истинската, смълчана доброта – няма човешки черти.

– Така е – отвърнах, лишен от упование, аз. – Можеш ли да си представиш лицето на Бог?

Докато татко бе в болница, всеки ден ходех при него, носех му натурални сокове и омачканите като бакалски тефтер партитури, четях му вестници, шегувах се с него, защото, гипсиран и защипан с масивния, провиснал от крака му топуз, той приличаше на препарирано насекомо. Избягвах очите му, фаталната влага в очите му – не с думи, а чрез нея той се прощаваше с всичко.

– Не си губи с мен времето, Марти. – Никога не каза: "Аз умирам".

Когато го прибрахме у дома и го положихме в тясната безбрежност на леглото, когато на червени петна по кожата на гърба му изби смрадливият декубитус, когато целият замириса на лавандулов спирт и гной и мама се научи да вари оная омайна отвара от билки, той не ме упрекна. Прощаваше се с набъбнали от срам очи, самопогълна се в мълчанието си като в последна дреха, не ми позволи нито веднъж да му сложа подлога, усещаше се мръсен и осквернен. Съзнаваше, че е в тежест на всички нас, мразеше рехабилитатора, защото му плащах, лекарствата, понеже ги купувах и струваха пари. Достойнството на тази несъпротива усилваше вината ми. Вече знаех: безсилието е творящата утроба на вината.

– Не си губи с мен времето – казваше той, докато му подлагах възглавници, за да седне.

Отнесе го едва втората бронхопневмония. Три денонощия преди да си тръгне, той вече беше в несвяст и тогава разбрах, че смъртта не е красива. Поне за живите тя е мъчителна и грозна. Будистите твърдят, че кармичният път се определя не толкова от праведния ни живот, колкото от последната ни мисъл: тя трябва да бъде изпълнена с опрощение и светлина. Седнал до леглото на татко – сърцето му се оказа най-силно и го изостави последно, – заслушан в агонията на съблеченото му вече тяло, аз не посмях да му кажа това. Някакъв вроден страх, загнездилата се у мен вина или егоизмът на живота ме възпряха да го сторя.

– Аз съм щастлив, имам две обични деца – шепнех, – Вероника е прекрасен и верен човек, мама е с мен – повтарях, – скоро ще си намеря и работа, обещаха ми...

В един скъпоценен за него миг татко ми отвърна с тишина.

Докато баща ми беше в болницата, трябваха пари, а ние ги нямахме. После за всекидневната и безсмислена рехабилитация, за лекарствата и скенерите бяха нужни много пари. На няколко пъти вземах заеми от последния ми останал приятел Живко, той беше преуспяващ бизнесмен, бе построил всички магазини "Метро" в България, но гордостта, сетните остатъци от моята чест повеляваха да му ги върна. Вината ми ставаше съкрушителна и вгледан в празнината, която откриваше бездната от шестнайсетия етаж, свиквах с принудата да полетя.

В един мрачен мартенски ден, докато разлиствах рекламните страници на вестник "Куриер" с надеждата, че все някой предлага работа, аз попаднах на краткото съобщение: "Купувам картини, ордени, монети, бижута, часовници, порцеланови фигури, интериорни антикварни предмети". Имаше приложен домашен телефон и джиесем. Просветна ми, сякаш слънцето бе пробило сивите облаци и бе изгряло само за мен. Аз притежавах прилична колекция от часовници и картини, някои ми бяха подарявани, повечето си бях купил сам. Обичах ги, помнех думите на Лика Янко: "Всяка картина е като цвете – за да лъчи енергия, тя трябва да се полива с поглед", бяха се превърнали в част от моя дом, от мен самия. Нямах от безценните платна на Майстора или Златю Бояджиев, но много от моите връстници художници вече бяха живи класици. Веднага, без да се замисля, набрах номера на телефона, посочен в "Куриер". Отговори ми приветлив мъжки глас. Така се запознах с Борислав. Той имаше невинно, недооформено бебешко лице и пръстите на илюзионист...

***

Цял месец след като се уволни от Министерството на вътрешните работи, Боян правеше само едно – свикваше. Приучваше се да чака и да бъде свободен, а това бяха две опустошителни, но взаимноизключващи се състояния, които в своето единение пораждаха постоянния му главобол. Усещаше се напрегнат, сякаш приклекнал на старта, участваше в състезание, ала никой не възпроизвеждаше заветния изстрел. Денят му стана голям и тягостен, часовете пъплеха мудно, самата зима се точеше кишава и мрачна.

По навик сутрин ставаше в шест часа, вземаше си душ, обръсваше се, закусваше обилно, защото до вечерта го очакваше глад. Към девет се дотътряше до "Ню Отани", паркираше разкапания си москвич далече от входа – колата му загрозяваше паркинга на хотела с наредените лъскави лимузини, – прескачаше до близката будка и си купуваше вестници. Към девет и половина влизаше във фоайето, оглеждаше се във вманиаченото огледало и потиснат, сядаше на бара.

– Някакви новини за мен? – питаше неизменно той.

– Никой не ви е търсил, господин Тилев – отвръщаше иронично барманът, приглаждаше коцкарските си мустачки и го удостояваше с цялото си възможно пренебрежение. Боян носеше елегантен костюм, прилична вратовръзка, проседяваше по осем часа на високото столче и не поръчваше нищо впечатляващо. С професионалния си инстинкт на узаконен крадец Жан – истинското име на бармана беше Иван, усещаше живописната неувереност на "господин Тилев" и го бе възприел като дребно "ченге", от което освен досадата няма да изкара нищо. Търпеше го с превъзходството на знатния.

– Едно кафе, моля – казваше Боян.

По това време кафето в "Ню Отани" струваше два лева, беше фантастично скъпо и горчиво на вкус, ала той все пак трябваше да пие нещо. Боян съзнаваше, че е богат, ливанецът му бе оставил оная втрисаща пачка от пет хиляди долара, но тези пари бяха ничии, възпитанието в сигурна и удобна бедност, службата в Министерството или провинциалното социалистическо мислене му пречеха да ги възприеме като свои. Той ги пестеше и обгрижваше. С Мария ги бяха затворили в празен буркан от компот, местиха ги из целия апартамент и накрая ги бяха скрили под прогнилите щайги на балкона. За двата костюма, ушити в модна къща "Лада", новите вратовръзки, ризите и обувките Боян бе взел касови бележки и прилежно ги бе подредил в луксозното куфарче. Все някога и пред някого трябваше да се отчете.

Той разгръщаше вестниците един след друг и привидно потъваше в тях, особено скандален бе новият "24 часа". В България кипеше, разреденото и неподвижно време се бе сгъстило до неузнаваемост, светът чудно се сменяше, събитията го зашеметяваха със своята значимост, но той не можеше да ги възприеме и запомни. Пропускаше ги като бърз влак малката гара, главата му оставаше празна и го болеше. Боян бе просто неизказано свободен и чакаше. Следобед пиеше още едно силно кафе. Замаян от глада и кофеина, от презрението на Жан и непривичния за него разкош на хотела, той плащаше с точни банкноти, любезно си вземаше довиждане и отиваше на рецепцията.

– Някакво известие за мен? – питаше, задръстен от бездействието си, той.

– Нямате писмо, господин Тилев – отвръщаше красивото момиче.

– Бих искал да надникна в сейфа си – казваше Боян.

Трезорът на хотел "Ню Отани" бе малка и дискретна стаичка, в която се влизаше направо от фоайето. Придружаваше го специален служител в черна ливрея, той поставяше своя ключ в номер трийсет и три, завърташе го, като че ли извършваше свещенодействие, и деликатно излизаше. Боян изваждаше своя "уникален" – му беше казал Тони Хури – ключ и оставаше десетина минути пред празнияраззинат сейф, който дотолкова му приличаше на тенекиена кутия, че понякога долавяше мириса на недоядена рибна консерва. Поглеждаше часовника си, ненужно го навиваше и отъпял, поемаше към паркирания си в някоя близка пресечка москвич. Прибираше се у дома към шест часа, съсипан от бездействието, някак остарял и с надеждата, че ще го посрещне приветливото заекване на Мария. Усещаше се прегладнял, болеше го глава, но повече му се говореше с някого.

***

В една неприветна февруарска утрин Боян прегази през лапавицата, остави мокрото си палто на гардероба и бе посрещнат от многозначителното оживление на Жан. Още докато пресичаше фоайето, той зърна нетърпеливите му помахвания, жестът му изразяваше нещо припряно и накъсано, сякаш бе чул заекването на жена си.

– Господин Тилев – посрещна го угоднически и със сиропена усмивка барманът, – тирът е в подземния паркинг, чака ви... Всички ви чакат, казах им, че обичайно – той утихна на " обичайно ", като че ли бе произнесъл магическа будистка мантра – вие идвате към десет часа.

– Кой тир? – попита стреснато Боян.

– Как кой... вашият, с "Марлборо"-то. – Жан ласкаво му се закани с пръст. – Хитрец сте вие, господин Тилев.

Боян усети как краката му се подкосиха, влажните вестници омекнаха в дланта му. Толкова търпеливо и отчаяно бе чакал този миг, че се оказа неподготвен за него.

– Кафенцето... – Барманът подбутна към него димящата чашка. – Ама голям хитрец излязохте!

Боян изпи горчивата течност на пестеливи глътки, мислите му се събираха като внезапно разбягали се деца. "Значи е истина – каза си той. – Колкото и да е чудно, всичко ще излезе истина." Вгледа се дълго в съветския си часовник и ненужно го нави.

– Как се стига до подземния паркинг, Жан?

– Ще вземете асансьора до нулевия етаж – отвърна барманът, окрилен от неговата интимност – и после все наляво.

В сутерена го лъхна на подземие, на миналогодишен хлад, дъхтеше на мухъл и на чисти чаршафи, на скъп перилен препарат. Облегнати в количката за бельо, две снажни камериерки се кикотеха. Полите им бяха пресилено къси, задниците – предизвикателно щръкнали. "И какво от това? " – рече си, объркан, Боян. Изведнъж си даде сметка, че забелязва всички подробности, но е неспособен да мисли. Спря се, изпуши половин цигара и се почувства още по-зле. Зави наляво по дългия коридор, една от луминесцентните лампи примигваше и издаваше идиотски, дращещ звук. "Трябва да се обадя на Мария " – каза си той, после си спомни, че тя е на работа, а и как можеше да му помогне? Преди да влезе в паркинга, оправи връзката и костюма си, трябваше да изглежда солидно, да се направи на бизнесмен.

Огромното хале бе полутъмно, мразовито като хладилник и дори тишината кънтеше. Безредно бяха паркирани няколко обслужващи камиона, два баровски мерцедеса, до самия вход се възвисяваше тир, покрит със сивкаво, непромокаемо платнище. Около него клечаха десетина юначаги и нервно пушеха; отдалеч позна, че са араби. Боян приближи до кабината и отново оправи вратовръзката си. Плешивият шофьор бе облечен в дебела, омазнена шуба, ушита сякаш от платнището на самия камион. Ухили се мрачно, на скандал, и показа пиринчения си зъб.

– Ти ли си Тилев? – попита прегракнало той.

– Аз съм господин Тилев – отвърна неочаквано и за себе си Боян, но гласът му издайнически изтъня.

– Айде да подпишете, разтоварвайте и да се пръждосвам, че от снощи съм в тоя ледник. Жената чака да я клецна.

– Какво да подписвам? – Боян се уплаши, че видната му неувереност ще премине в паника.

– Нали вие сте "Юнион Табако"? – Шофьорът се измъкна от високата кабина, свали от седалката ученическата си чанта и извади куп документи. – Требва да оформиме митническата декларация.

Боян пое свитъка и се зачете в него, буквите се сливаха пред очите му, нищо не разбираше, доплака му се.

– Но тук пише "дамски превръзки" – рече с пресъхнало гърло той.

– А що да пише бе, човек? – Шофьорът го погледна с възхищението на Жан, сякаш искаше да каже: "Голям хитрец си, но не ме прави на будала – ония ми ти превръзки са меки на пипане като "Боро"-то и са със същото тегло. Нема да пише кюнци и пирони, я.

Той приплюнчваше бумагите със средния си пръст, а с показалеца му посочваше къде да подпише. После несръчно сгъна документите, набута ги в един, оплескан с машинно масло плик и му го връчи.

– Айде, Табако, разтоварвай стоката, дай сто долара за мен и да се махкам, че жената чака да я клецна.

Боян почувства, че му се завива свят, всяка сутрин той вземаше от дома си по пет лева, един за вестници и четири за горчивите кафета на Жан. Предусетил объркването му, един от арабите се приближи, извади омачкана стодоларова банкнота и я пъхна в джоба на плешивия шофьор.

– Това от нас, господин Тилев, няма тревога. Вчера говорил с господин Хури в Бейрут, не се безпокой, всичко мине най-отлично.

Арабите се разпъргавиха, бяха здрави и весели момчета, двама се качиха в тира, подаваха "дамските превръзки", другите ги поемаха с особен източен издъх и ги подреждаха в стройна купчина. Тя застрашително нарастваше, разлюляваше се след всеки кашон и Боян отстъпи няколко крачки назад. Изпита усещането, че пред него се извършва тайнство, някакъв опасен и многозначителен ритуал, който обезателно ще го доведе до инфаркт. Преди да го скове студът – вече бе пробил тънките му подметки, – той успя да си спомни смътните наставления на Тони Хури, че пълен тир е равен на четиресетфутов контейнер с цигари, че в един мастербокс са опаковани десет стека от дългото "Марлборо", но бе забравил колко е точната бройка на тези идиотски мастербоксове. Някъде в митническата декларация го пишеше, ала той нямаше сили да я извади от омазнения плик, освен това се боеше, че между пакетажа на "дамските превръзки" и цигарите има неуловима за него разлика. Трябваше да се довери на ливанците и той го направи не защото беше разумно, а понеже беше най-лесно. Шофьорът подаде лъснатата си като медна плоча глава от кабината, извика игриво: " Чао! ", изостави го на съдбата и забърза към жена си, за да изпълни дълга си.

Тогава настъпи най-мъчителното и страшно изпитание, което някога бе преживявал. Всеки ливанец отделяше своите опаковани в оранжево кашони, приближаваше се до него, облъхваше го с мириса си на екзотични подправки, навираше пред очите му сметачна машинка и с бързината на подгонена мишка натракваше числата, вадеше пачките със стодоларови банкноти и ги подреждаше на цимента пред него. Боян нямаше в какво да ги прибере, един от арабите безобидно се изплю и му подари брезентовата торба, в която държеше инструментите си за пикапа; прокъсана и безформена, тя приличаше на войнишка мешка. Повече от шест часа Боян брои парите, те никога не му излизаха, бяха в повече или по-малко, той започваше отначало, момчетата търпеливо и с неудобство от несръчността му го изчакваха, в това време влизаха и излизаха автомобили, щъкаха хора, всички му се виждаха съмнителни типове, мисълта, че сам, следван единствено от своята беззащитност, ще трябва да прекоси подземието, го втрисаше, пръстите му се вдървяваха от студа. Носът му протече, кърпичката му подгизна, още по обяд беше болен.

Банкнотите бяха различни от тези, които му бе оставил Тони Хури. Опипвани и мачкани, отработени от човешката надежда и алчност, те също излъчваха неопределимия мирис на пестене и измама. Боян нямаше никакъв опит, за миг си помисли, че част от тях, дори всичките, може да са фалшиви, ужасът го замайваше и сгорещяваше, сякаш беше изпил на екс двеста милилитра водка. Хиляда пъти се прокле, че беше приел предложението на Генерала, с умиление си спомняше уюта на фотолабораторията, спокойната си заплата и лакираните нокти на касиерката в Министерството. "Защо – зададе си проклетия въпрос, – та аз не съм такъв, аз само се правя на такъв?!" Налегна го настинката, челото му гореше. Отговорността, която поемаше, го ошашави и сякаш подсилваше вината му пред Мария. "Господи, аз съм луд, какво направих", изтерзаваше се той. Недоверчиви, жилави и безразлични от докосване, банкнотите лепнеха, а изпуснатите му въздишки арабите приемаха като досада. Най-сетне изтезанието свърши и той набута последната пачка в омаслената мешка.

– Вие бавно работи – каза без упрек ливанецът, той бе дал тлъстата стодоларова банкнота на тираджията и бе останал последен. Навън, изглежда, мръкваше, в подземния паркинг бе самотно и направо тъмно. Боян разклати брезентовата торба и попита по-скоро себе си:

– Ами ако са фалшиви?

Ливанецът го погледна особено, в хитрите му очички проблесна тъга.

– Тони Хури мой бос и приятел – отвърна той. – Фатих – посочи гърдите си – ловък като дявол, но не краде. Ваши българи краде... на Магура.

– Страх ме е – каза, изпълнен с угризения, Боян.

– Всичко минало отлично.

– Много ме е страх, имам две деца... – Усещаше арабина като последна опора, просто нямаше сили да се раздели с него.

– Фатих знае – отвърна му оня и затръшна вратата на пикапа си.

Боян прегърна мешката с две ръце. Всички кости го боляха. Вдървено се затътри в тъмата на гаража. Подземният коридор му се видя непознат, не свършваше, уплаши се и се затича, стъпките му откънтяха, успокои се едва когато зърна мигащата, гъгнеща луминесцентна лампа. Ослуша се и повика асансьора. Стори му се, че го чака цяла вечност, не беше хапнал нищо през деня, а му се повдигаше. Най-после, все така прегърнал мешката, прекрачи в луксозното фоайе и този сменен свят го накара да се почувства като просяк. "Но аз нося триста и петдесет хиляди долара " – помисли си невярващо той, отпусна ръце и оправи вратовръзката си. На рецепцията възрастни англичани попълваха хотелските си бланки. Безцветните им очи на птици гнусливо се взряха в торбата му.

– Ще надникна в сейфа си – каза Боян на красивото момиче.

Мъжът с черната ливрея се появи безшумно и изведнъж, сякаш изникна от небитието. Почтително го въведе в стаичката, постави своя ключ и го превъртя, после дискретно излезе. Боян се опита да натъпче цялата торба, но не успя, неудържимо му се повръщаше. Както и да подреждаше пачките, за четири от тях не оставаше място. Изнурен до безсилие, той ги напъха във вътрешните джобове на костюма си. Когато най-после свърши, англичаните бяха изчезнали и той по-спокойно повлече мешката към бара на Жан. Оня се ухили, като че ли се беше върнал в загубената си родина. Боян му подаде приготвената стодоларова банкнота и каза:

– Това е за теб. Сипи едно двойно уиски и изхвърли тая мърлява торба.

– Ах, какъв хитрец се извъдихте вие, господин Тилев! – рече признателно Жан. – "Chivas Regal" ли ще заповядате да ви налея?

– Нека бъде "Chivas Regal" – отвърна Боян.

***

Пролетта бе мека и слънчева, дърветата наедряха, напъпилите им клони се протегнаха, покриха се с оная непокорна зеленина, която означава начало. Тони Хури пристигна в България през април, когато храстите около "Ню Отани " прецъфтяваха в жълто.

Срещата им се състоя в сладкарницата на хотела, Боян вече имаше своя маса и арабинът я беше предпочел, макар че фоайето бе полупразно. Той ухаеше на горчив, подчертано мъжки парфюм, усмихваше се и потриваше доволно ръце, погледът му на професионален лъжесвидетел изглеждаше неуловим, очичките му шареха наоколо и не се спираха в нищо. Не беше сам. До него седеше млада жена, очите ѝ бяха сини и безразлични, косата ѝ бе изрусена с прорасли тъмни корени, имаше задушевен глас, напращели гърди и здрави бедра, беше с цяла педя по-висока от ливанеца.

– Писна ми – довърши мисълта си тя, докато Боян се настаняваше до тях, – щом се върне от работа оня, мъжът ми, веднага ме хваща за топлото.

Тони Хури се заля от смях. Той навярно също често я държеше за "топлото", защото момичето не криеше тяхната взаимност. Беше красиво, но нещо в него евтинееше, хубостта му бе сладникава и прекалено едра, опаковано в грим, лицето му бе като пластмасово.

– Вие прекрасно се справил, господин Тилев. – Ливанецът потри ръце. – Пари при вас?

– В сейфа са. – Боян с неудобство погледна към жената.

– Забравил да ви запознае. – Тони отново се захласна в смеха си. – Аз от мила Фанча няма тайни... нещо по-далеч, Фанча наша нова секретарка. Една солидна фирма като "Юнион Табако" трябва секретарка и счетоводител.

– Радвам се – каза Боян и безпричинно се изчерви.

– Щастлива съм – отвърна смущаващо тя, – Тони толкова ми е говорил за вас.

"Кога ли е успял?" – помисли си Боян и отпусна лепкавата длан на жената.

– Почивка хубаво нещо, но длъжни работим. – Ливанецът поглади кръглото си коремче и гъвкаво се изправи.

Взеха асансьора, Фанча придърпа късата си пола, под която надничаше комбинезонът ѝ, а Тони натисна копчето на десетия етаж, като че ли искаше да му покаже къде и как двамата са прекарали нощта. В сумрачния коридор той извади хотелски ключ с номер 113 и му го подаде.

– Фатално, ама няма страшно... – намигна поощряващо той. – Тони Хури обича фатални неща.

Стаята беше малка, обзаведена със сдържана елегантност, ухаеше тънко на богатство, на непроветрено и на колосани чаршафи. Единичното легло бе изрядно оправено, леката гънка върху лъщящата завивка бе образувана от три книжлета. На бюрото се мъдреше съвсем нов компютър с принтер. Ваза с бели рози и хотелският пепелник бяха поставени до него. От прозореца се откриваше панорамна гледка към Витоша, планината неуверено зеленееше. Фанча се просна на креслото, грацилно и нервно се засмя, сякаш бяха влезли в публичен дом.

– Ваш офис – ухили се и ливанецът, – спокойствие, телефон, баня, всичко...

Той взе книгите и ги подаде на Боян – бяха Търговският закон, Наказателният кодекс и Данъчно ръководство.

– Трябва четете, изпитва вас – закани му се с пръст арабинът. – Ние правим здрав бизнес само кога имаме хладен ум, горещо сърце и чисти ръце.

Той извади от гардероба същото скъпо, тумбесто куфарче, което му беше подарил във вилата на Генерала, надигна се на пръсти, за да целуне Фанча, и свойски я потупа по изхвръкналия задник. Закани се и на нея с пръст, брилянтът му проблесна като монета в ръката на джебчия.

– Слушкаме, гадже, нали?

Излязоха от хотела, качиха се на вишневия мерцедес, в мълчание завиха покрай НДК и арабинът спря на булевард "Витоша".

– Магура... – каза той и посочи настръхналия булевард, живописно нацвъкан с новоизникнали кафенета и чейндж бюра. Срещуположният тротоар бе задръстен от луксозни коли, безделници се бяха скупчили на групи и чакаха будали, за да ги излъжат, докато обменят валутата им в "по-изгоден курс", между тях стърчаха момчета с яки вратове, бяха подстригани като канадска ливада.

– Магура – повтори педантично Тони Хури. – Опасно, ама трябва работи.

Влязоха във входа, който наскоро бе облицован с излети от месинг колони и италиански мрамор. Външността обаче лъжеше – вътре бе полутъмно, стълбищата бяха стръмни и запуснати, миришеше на урина. На партера спряха пред бронирана врата и Тони натисна звънеца. Посрещнаха ги двама сто и двайсет килограмови юнаци, опипаха ги за оръжие, надникнаха в куфарчето на ливанеца и най-после ги пропуснаха в ширналия се хол. Майстори довършваха помпозна камина, други редяха на пода плочки от черен гранитогрес, в единия ъгъл, между торбите от гипс, бе опъната походна масичка, четирима здравеняци по тиранти бяха разхвърляли патлаците си и играеха карти. Въведоха ги в кабинет с избити отвсякъде стени и още по-голям от хола. Мъж на около четиресет години с чуплива, оредяваща коса бе седнал върху бюрото и разглеждаше зъбите си в огледалце.

– Айде бе, не моа да повярвам, самият Тони – възкликна лъчезарно той, – обичам те.

– Желая те – ухили се ливанецът. – Това е босът на Магура – подхвърли назидателно към Боян, а после: – Дойдох в бърлога да те запозная с мой съдружник в "Юнион Табако", господин Тилев.

Така Боян срещна Краси Дионов, стисна подадената му ръка и веднага усети познатия главобол. Впечатлението му бе стряскащо, за първи път виждаше човек с две напълно различни очи. Лявото око на "боса" бе кафяво, топло, замъглено от романтична замечтаност; дясното му бе воднистосиньо, ледено, излъчваше замислена жестокост, а това във всеки миг променяше израза на лицето му, то просто не можеше да се сглоби, изглеждаше неуловимо, разпадаше се, сякаш нямаше конкретни черти. Боян се притесни, не знаеше в кое от очите му да гледа. Навярно Краси Дионов усети раздвоението му, тегли му една майна наум и обърна към Боян сърдечния си профил.

– Другия понеделник пристига следващият тир с "Марлборо" – каза свойски арабинът.

– Сто милиметра, в мека опаковка, по кинта и трийсет за кутия? – попита Краси и дори човешкото му око алчно притъмня.

– Сто милиметра, в мека опаковка, по кинта и седемдесет – отвърна ласкаво Тони.

– Не ме дери, две деца имам... По кинта и четиресет.

– На загуба съм – въздъхна ливанецът, от бързото пресмятане челото му се сбърчи, – само за теб по кинта и петдесет.

– Обезглави ме.

– Изяде ме.

Двамата се прегърнаха, от страната на Боян остана зловещият профил на Краси Дионов със синьото, сякаш изкуствено око.

– Това ли е бизнесът? – попита по-късно в колата Боян и от неудобство запали цигара. Арабинът бе спрял, изчакваше да се изтекат стотината въодушевени младежи, развели сини знамена, привечер щеше да има голям митинг пред Народното събрание. Ливанецът замълча, най-сетне въздъхна и включи на скорост.

– Това е бизнесът в България – отвърна примирено той.

– Едно око на този Краси божие, друго дяволско. Опасен човек, с негови хора трябва внимава... Фанча знае. Вие трябва слуша Фанча за всичко.

Оставиха мерцедеса на паркинга пред Централна гара, няколкото кошчета в него бяха преобърнати, тротоарът пред остъкленото здание тънеше в боклуци. Качиха се в ресторанта на втория етаж, там беше още по-мръсно и запуснато, мраморният под сякаш беше залят със запръжка. Бялата покривка бе изпъстрена с лекета и имаше дупка. Тони Хури поръча пет порции шишчета и помоли сервитьора да му нарежат цяла чиния с магданоз. Ядеше лакомо, с нервна ненаситност. Между другото му спомена, че цигарите, които ще продължат да внасят, са откровено фалшиви, че не са произведени от "Филип Морис", а в Кипър, и че той е отработил, "смазал със зехтин" този пазар. Подхвърли му, че има възможност да завъртят бизнес и с вносни питиета. Сега не било рентабилно, защото обмитявали всяка маркова бутилка уиски с три долара и печалбата ставала нищожна.

– Ако обаче тази скъпа бъбривост, уиски, остане в България, но по документи и съвсем наужким ние я изнесем в Румъния или в Македония, мита отпаднат, господин Тилев. Това бъде ваша грижа, трябва да чете закони и да действа.

Подхвърли му още, че във всички смутни времена на демокрация профсъюзите се разрояват и добиват особена тежест; че ако те двамата искат "Юнион Табако" да се разрасне в солидна фирма със сериозен капитал, ще е нужно да осигурят "сладка, делова, ама и физическа любов" – Тони му намигна – с ръководствата на всички синдикати и най-вероятно Генерала ще помогне. За тази цел било необходимо търпение и по-специални връзки. Той щракна с пръсти като фокусник, после дояде третата порция с шишчета и щастливо потри ръце.

– Това мой стратегически замисъл, иначе "Юнион Табако" ще си остане въшка закачливка. Аз осигурява пари, а вие и Генерал – влияние. Вие сте умен човек, трябва чете закони и да действа.

Боян почти не хапна, беше се съсредоточил в дъвченето на ливанеца и попиваше думите му. Запомняше. Вече беше осъзнал, че голямото клечане пред бара на Жан е най-романтичната част от неговото съучастие; че с безобидното и отегчително чакане е свършено. Усещането за нещо предстоящо и подсъдно мръсно го обърка. Отново го заболя глава. "Ако наистина това е бизнесът, горкият аз и жална ни България " – помисли си той, но за първи път изпита и гъделичкащото чувство на значимост, с което тепърва щеше да свиква. Удоволствието да пораждаш, не просто да изтърпяваш събитията, а да ги предизвикваш, да рушиш и да изграждаш едновременно, оная ненадейна съизмеримост с Бога, която е позволена само на тираните и на светците.

– Защо дойдохме тук? – попита с непознато самочувствие той.

– Ще ви запозная с един човек. Важно е.

Мъжът беше необикновено едър, косата му бе рижа, физиономията му на шоп изразяваше единствено апатия, шмекерлък и неприкрита корист. Страните му бяха загорели, от него се просмукваше нещо примитивно, дори селско, но той беше облечен в марков костюм, на ръката му просветна "Ролекс", часовникът приличаше на златен топуз.

– О, бай Георги – зарадва се интимно ливанецът, – нека първо запознае теб с драгия господин Тилев.

Бай Георги хвърли пренебрежителен поглед към Боян, сякаш той беше кошче за смет, оправи чорапа на левия си крак, носеше обувки "Бали".

– Твоя тир закъсня с пет часа, пет часа клечах на студа, в митницата имаме само една електрическа печка. Това да не се повтаря, Тони.

– Ще се повтаря, бай Георги – отвърна тихо арабинът.

– Ще се повтаря...

Той отвори коженото си куфарче, взря се замислено в него, изчака може би минута и най-сетне извади малък пакет, който беше опакован в "Работническо дело". Постави го на масата и го покри с дланта си.

Мъжът видимо се смути, подпухналото му от алкохола лице винено почервеня.

– Друго се бяхме разбрали, Тони.

– Господин Тилев не е свидетел, той е мой верен съдружник в "Юнион Табако". Вие работите заедно, нали?

Бай Георги отново изгледа Боян, като че ли бе зърнал недосъбран боклук, но не посегна към пакета.

– Мой съдружник е човек на Генерала – изрече някак опасно Тони. – Негов доверен човек.

Бай Георги отново си оправи чорапа, протегна лапа и прибра пакета във вътрешния си джоб.

– Приятно ми е, Симеон Илиев – изрече малко по-приветливо мъжът и подозрително се огледа, ресторантът беше все така унил и празен, – на шега приятелите ми викат бай Георги. Щото съм мъдър. Щом ти си тоя...

– Той е! – заповедно изрече ливанецът. – Нашият господин Тилев.

С типичната си щедрост Тони Хури плати на келнера и той ги изпрати с поклони до изхода. В неотоплената чакалня на гарата бе шумно, дрипави скитници дремеха по пейките, няколко пъргави циганета щъкаха между заминаващите и просеха – всъщност учеха се да крадат, – омърлушен полицай се бе облегнал на Информацията и си почистваше с пръст ухото, в смрачения въздух витаеше някаква нервна, но свободна бедност. България наистина се сменяше и това най-ясно личеше в престижната и излъскана някога гара.

– Бай Георги не просто митничар – каза му арабинът в колата, – той с голяма перспектива. С него вие никога не прави срещи на Капитан Андреево или в далечно Хасково, виждате се тук, в тарапана, и плащате кеш... Ммм, шишчета хубави.

Спуснаха се към центъра, в празнината зад ЦУМ и "Шератон" се усещаше присъствието на много хора, митингът още не беше започнал, но се беше събрал, в ледения въздух витаеше мирисът на озон и закана, на сблъсък. Завиха покрай Съдебната палата и ливанецът паркира мерцедеса си в самия край на улица "Позитано". Влязоха в новооткрит арабски ресторант. Вътре беше полутъмно и ухаеше на източни подправки. На една странична маса пред чаша узо ги чакаше Фатих, същият арабин, който в подземния паркинг на "Ню Отани" му бе помогнал да разчисти първия тир с цигари.

– Вие познава? – попита Тони Хури и без да изчака отговора, поръча пет порции шашлик и две чинии с нарязан магданоз, сякаш от два дни не беше хапвал. Келнерът се умили, тонколоната над тях изпращя и заведението се озвучи със закачлив кючек.

– Познава... – обади се Фатих и хладно кимна към Боян. – Точни пари в банка?

– Не ги нося в джоба си – усмихна му се благодарно Боян.

Двамата заговориха на арабски. Дъвчеха, без да бързат, шашлика, изпиха по три чашки узо и замезваха с нарязания магданоз. Казваха си. Смешни неща и ги огласяваха с гърленото си хихикане, после захванаха да спорят, скараха се. Тони Хури удари по масата, Фатих не се съгласяваше. Върху гърба на сметката, която келнерът бе защипал между подправките, той написа няколко бързи цифри и ги посочи с изгризания си нокът.,

– Няма лъже – каза неочаквано на български Тони Хури, – ти взел от Белгия.

– Не лъже, в Белгия цена друга, ама колко граници... Тук България.

– Пет хиляди долара и последна точка – каза Тони.

Сделката бе сключена и двамата изглеждаха недоволни, утихнаха, потънаха в мислите си и забравиха Боян. Преял, с киселини в стомаха от мазните шишчета, той едва си боцна от шашлика. Месото беше крехко, чудесно изпечено, и с необичаен вкус. После тримата излязоха навън, захванаха да се въртят около паркираното на тротоара БМВ. Колата не беше нова, но бе запазена и уморително луксозна, седалките ѝ бяха тапицирани с естествена кожа, радиокасетофонът ѝ бе включен, по радиото предаваха репортаж от вихрещия се митинг. Тони се ухили и потри, ръце, взе документите от Фатих и без да ги погледне, ги връчи на Боян.

– Не може важен бизнесмен като вас, мой съдружник в "Юнион Табако", да ходи с москве. Това несериозно, вие праща москве на гробище.

Боян приклекна. В арабския ресторант той си беше повтарял всичко, което ливанецът му каза на гарата. Беше запомнил най-малката подробност и най-важното – този път го беше разбрал.

– Но как така? – смая се той. Трътлестият ключ в ръцете му трепереше.

– Не е хубаво да се тревожите, кола крадена – отвърна успокояващо ливанецът, – Фатих води канал, Фатих голям майстор. – Той щедро потупа приятеля си по гърба и отново се засмя. – Трябва тръгва, нас чакат пари в сейф и ммм... Фанча.

БМВ-то беше с централно заключване. Останал сам на притъмняващата улица, все още невярващ, Боян няколко пъти опита алармата, причудливият ѝ вой го стряскаше, бутоните на вратите мазно щракаха, играеше си, забавляваше се като дете с възмечтана, но чужда играчка. Вътре дълбоко ухаеше на ароматизатор, на разрязана ябълка. Превключи няколко пъти скоростите, за да свикне, и бавно потегли. На митинга пред Народното събрание Петър Младенов се опитваше да каже нещо, заканителният вой на множеството му пречеше, удавяше думите му в несъгласие. Помисли си, че площадът прилича на врящ котел, който всеки миг може да изригне, да експлодира. Запита се дали неговите бивши колеги от Министерството са там и какво ли правят сега. "Не ме интересува" – каза си Боян и загаси радиото. Отново го обземаше смесеното чувство на ужас и възхита, гъделичкащото усещане, че той не просто присъства и участва, а поражда нещата, че по някакъв невъзможен начин се съизмерва с Бог. Този път главата не го заболя. Този път Боян не се подвоуми и спря на паркинга пред главния вход на "Ню Отани".

Тони Хури и Фанча го чакаха при Жан. Младата жена се беше преоблякла, копринената ѝ пола беше още по-къса и му се стори, че зърна помътнелия триъгълник на бельото ѝ. Мълчаливо и тържествено той и Тони влязоха в сейфа. Служителят важно пренесе ливреята си, превъртя своя ключ и деликатно, на пръсти, излезе. Тони потри ръце, с ловкостта на измамник извади петнайсет пачки по десет хиляди долара и ги прибра в тумбестото си куфарче. Опипваше ги любовно, с наслада, сякаш ги беше броил и ги познаваше. Това не бяха просто много пари, тези вкупчени пари бяха негови.

– Взима сто и петдесет хиляди, колкото дал за тир с "Марлборо", останали за вас – въздъхна тъжно той.

– Не ви разбирам...

– Печалба от пет първи тира изцяло ваша – каза Тони Хури, – после вече ние делим в "Юнион Табако".

Изглежда, нещо в изражението на Боян го развесели, защото той кратко се засмя, отново посърна и допълни скръбно:

– Аз продал много българско оръжие в арабски свят, аз силно задължен на ваш Генерал.

Когато излязоха от приглушената светлина на сейфа, във внезапно бликналото многоезичие на фоайето, Тони го хвана за ръкава на сакото.

– Може имате пълно доверие на Фанча, ама ключ от сейф винаги у вас! Жена в гащи хубаво, но жена в сейф лошо. – Сетне с гласа на човек, който цял ден е гладувал, продължи: – Днес добре поработили, трябва хапнем нещо. Ще дойдете ли с мен и Фанча в ресторант?

Боян отказа. Бързаше и знаеше за какво.

През целия път до "Люлин" той свикваше с колата, свикваше не толкова с нейната надменност и удобство, колкото с мисълта, че това разкошно БМВ е негово. Автомобилът сияеше като живо същество в ръцете му, подчиняваше му се и му помагаше да бърза. Всеки светофар го спираше и дразнеше. В един миг обаче Боян осъзна, че не само знае за какво бърза, но по някакъв несвойствен начин му се искаше да се забави, да отложи своето пристигане.

Отключи входната врата на апартамента и преди да срещне трепетното заекване на Мария, преди да сподели напиращото преживяно през деня, влезе в хола и изрови домашния телефон на Генерала.

– Алооо – долетя до него познатият, нетърпящ възражения, глас.

– Другарю Генерал – не посмя да изрече "господин Генерал ", – днес оправихме сметките си с Тони Хури. Останаха двеста хиляди долара... та бързах да ви попитам къде и на кого да ги предам...

– Имате грешка, грешите номера – отвърна студено Генерала и тресна телефонната слушалка.

***

Времето изведнъж потече припряно и не му достигаше, Боян не само прочете законите, но и ги запомни с безстрастието на компютъра, който украсяваше скромния им офис. Тировете с мекото стомилиметрово "Марлборо" пристигаха през седмица-две, ала сега той не беше сам и не изглеждаше безпомощен. Фанча сядаше върху един сандък, прекрачваше дългите си крака, събираше очите на магураджиите, пръстите ѝ бяха чевръсти и опитни. Докато броеше зелените стотачки, тя се преизпълваше с отсъствие, лицето ѝ восъчно изстиваше, сякаш участваше в спиритичен сеанс. Боян отделяше платените кашони, тъпчеше пачките в тумбестото куфарче, сетне ги подреждаше в тържествения полумрак на сейфа. В неговото съзнание тези пари все още бяха ничии, но вече бяха и негови, той свикваше с тях – така се свиква с порока, с похотливата отчужденост на публичния дом. Тревогата, детинската срамежливост, която изпитваше пред купчината банкноти, постепенно се изместваше от увереност, от самата им влудяваща надменност. Отначало му доставяше удоволствие да ги докосва, физически да ги унижава, както се опипва платена курва; по-късно удовлетворението идваше от възможността да мисли за тях, да си представя тяхната над материалност, както възжелаваме изплъзващата се и невъзможна любов. Даде си сметка, че многото пари наистина са власт, защото ни обгръщат с недосегаемост и свобода. В непроветреното хале на паркинга Фанча просто броеше, а Боян се учеше да бъде свободен.

Учеше се да дава големи бакшиши на пиколата в "Ню Отани", на Жан и на мъжа с черната ливрея, да купува скъпи тоалети на Мария и най-важното – да купува хора, тяхното съгласие и подчинението им.

В една гореща утрин в края на август Генерала го извика на вилата си в Железница. Вече го бяха пенсионирали от Министерството и в късите кожени панталони с извезан еделвайс на гърдите, с тънките си, невидели слънце крака той приличаше на дядо планинар, който обича самотата и тиролските песни. Лицето му изглеждаше остаряло и измъчено, очите му бяха оцъклени и излъчваха неистова слепота, сякаш той бе неспособен да вижда нищо друго освен собственото си поражение. Това беше човек, уморен от своята вяра. Напомняше отшелник, който бе посветил живота си на Бога и изведнъж се бе усъмнил в Неговото съществуване. За първи път Боян си позволи неуважението, наглостта да изпита съжаление към него. Поеха по пътеката, вятърът си играеше в сухата трева. Мълчаха.

– Нищо не разбирам от бизнес – каза най-сетне Генерала с типичната си нескривана отврата, – но чувам, че вие се справяте добре. Все пак ще ви дам няколко съвета и надявам се, ще ги запомните. Следите ли мисълта ми?

– Да, господин Генерал. – Боян произнесе думата "господин" с особена наслада, сякаш тя го изравняваше с Генерала и трябваше да сломи оня мъртъв страх, в който бе скрито надмощието на стареца над него. Двамата бяха просто съдружници, по-скоро съучастници в някакво тайнство, в заробващ заговор, който Боян все още не разбираше, но предполагаше единствено взаимното им равенство. Генерала, изглежда, усети това, защото се спря и презрително го изгледа.

– Трябва да забравите приятелите си – рече някак заплашително той, – те ще имат нужда от вас, но вие нямате никаква полза от тях. Никога не чакайте успеха, когато можете да го предизвикате. Отначало опитайте да печелите лесно и да губите трудно, после се научете да печелите трудно и да губите лесно. Бъдете понякога щедър, когато употребявате хората, и винаги безскрупулен, когато се освобождавате от тях. Доверявайте се единствено на себе си. – Усмивката му бе натраплива и болна, ръцете му бяха отрупани с немощни вени, изглеждаха по старчески хилави и с нездравия цвят на засъхнал лимон. – Разрешавам ви да ми зададете само един въпрос и той трябва да е правилният – завърши мрачно Генерала.

Точно от това се боеше Боян, по целия път си беше повтарял като поелия към Голгота Исус: "Господи, ако е възможно, нека ме отмине тази Чаша ".

– Къде и на кого ще трябва да предавам парите? – попита с нескривана горчивина той и притихна в себе си.

– Тези пари са ваши, засега са ваши... но е добре да свикнете с усещането, че парите имат смисъл само ако носят власт. На нас ни е нужна власт, другарю Тилев!

Спускаха се по пътеката с табелката "Внимание мечки" в пълно мълчание. В невзрачната виличка ги очакваше бъбривостта на жените им и апетитният мирис на украински борш. Неочаквано Генерала спря и някак обречено попита:

– Случвало ли ви се е да мразите себе си?

– Да – каза Боян.

– Имах предвид... – изрече маниакално Генерала – да мразите до самозабрава, до погнуса себе си?

– Да – повтори Боян.

– А пък аз такова, не мога да свикна... Следите ли мисълта ми, другарю Тилев?

– Сега на всички е трудно, господин Генерал.

Надмогването и свободата, които бе постигнал, ги дължеше на този труден човек, на странната му приумица да избере него вместо някого другиго. Но Боян съзнаваше, че Генерала го беше отличил между хилядите в Министерството, за да го употреби, думата беше негова и не се съмняваше, че ще постъпи безпардонно, ще прояви крайна жестокост, ако той не оправдаеше очакванията му и се наложеше да го отстрани. Идеалите на Генерала му бяха чужди и носеха същия мирис на мухъл, който бе превзел и вилата му. Те изглеждаха нелепи и призрачни върху фона на пълзящата разруха. След всичко, което ставаше в България и най-вече по света, Боян можеше да ги възприеме единствено с ирония. Съчувстваше му, но умерено. Себеотрицанието на Генерала не го интересуваше, по същата насмешка на съдбата двамата вече бяха безвъзвратно разделени, бяха просто партньори. Замълча. Изглежда, той прочете мислите му, защото спазматично въздъхна. Закашля се. Не му достигаше въздух. Лицето му посивя в усилието да изхрачи дробовете си, той залитна и приседна на близкия камък.

– Да не сте болен, господин Генерал? – Боян не успя да скрие безразличието си.

– Вие наистина се справяте отлично, господин Тилев.

Отговори му само вятърът в жлътналата се, суха трева.

***

В тези първи години на промени по телевизията денонощно проповядваха пазарната икономика, но реален пазар имаше само в далаверата. С всеки ден конкуренцията в беззаконието се усилваше, ставаше безпощадна, десетки тарикати захванаха да внасят фалшиво "Марлборо", напипаха каналите, бай Георги и неговите работливи колеги не дремеха. Цените на луксозните западни цигари рязко паднаха, а печалбите станаха символични. Тони Хури нехаеше, пристигаше на три месеца веднъж, отдаваше се на Фанча, на нейното могъщо "топло", за седмица превръщаше офиса им в бардак, прибираше от сейфа своя пай и ласкаво потриваше ръчички.

– Вие трябва измисли нещо, господин Тилев, тези пари ваши.

"Засега " – помисли си някак отмъстително Боян.

– Пари трябва текат... Закисне ли се вода в гьол, и ето ти блато, а в блато риба не стои. В блато пари умират.

– Прекупвачите ме натискат, Краси Дионов направо ме мачка... – Към този двуок, разполовен в същността си хитрец Боян беше насъбрал много.

– Доста маймуни на клона и клон се чупи – отвърна през ситния си смях ливанецът.

След последния му престой от обяда те сядаха направо да вечерят в някой от скъпарските ресторанти. Боян почувства, че с чудесата, които Тони извършваше пред очите му с находчивостта на алхимик, е свършено. Арабинът бе изплатил дълга си към Генерала или още по-лошо – направил своите бързи удари, той бе загубил интерес към "Юнион Табако". Инфлацията галопираше с над сто процента, навсякъде гърмяха финансови пирамиди и банки, на фона на това масово ограбване и обедняване "засега" Боян беше приказно богат и знаеше наизуст законите. "Какво от това? – помисли си с неизпитвана тъга той, докато наблюдаваше как ливанецът опустошава третата чиния с нарязан магданоз. – За какво, по дяволите, беше всичко това? "

Два дни след като Тони Хури си замина, той не стъпи в офиса. Отиваше в зоологическата градина, разхождаше се с часове между клетките на животните, хранеше ги с гризини и пуканки, размишляваше върху простата метафора "многото маймуни на клона го чупят". На третия ден си уреди среща с кмета на квартал "Орландовци", остави му плик с десет хиляди долара, намекна му, че ще получи още толкова. Празният поглед на чиновника се оживи, изпълни се с нежна признателност, а месец по-късно Боян спечели търга за три огромни халета в "Илиянци". Взе ги на безценица, защото на търга наддаваше сам срещу себе си. По това време "Илиянци" бе най-големият битпазар в София, със стотици сергии, на които можеше да се купи всякаква фалшива стока – от телевизор "Панасоник" до френско сирене "Камамбер ". Бързо и ефектно Боян сряза клона и маймуните изпопадаха. Сега не само че продаваше своите цигари без посредник, но поне десетина юнаци усетиха изгодата и разтоварваха тировете си направо в неговите, вмирисани на гранясало олио складове. От прашния полумрак на халетата мастербоксовете се раздаваха направо на дребните търговци, печалбите се върнаха, Тони Хури се оживи, взе да се обажда през ден по телефона, Фанча се сдоби с кожено палто от норки, но "маймуните" се възмутиха.

Боян помнеше оная вече лятна утрин, когато в офиса му връхлетя Краси Дионов с двама от своите пазванти. Гледаха лошо, от лъскавите им, шити сякаш по калъп, сака срамежливо стърчаха тенекиените им патлаци.

– Махай се, курво. – Краси насочи злото си воднистосинкаво око към Фанча, която очевидно бе подмокрила своето "топло" и нямаше сили да изтръска цигарата си.

– Само ако разкараш и твоите юнаци – изрече спасително Боян.

Краси отпъди мъжагите с бръснатите глави, Боян кимна на Фанча. Останаха сами. Едва сега усети вледеняващия, сковаващ страх, но това не бе оня абстрактен, отлагащ всичко във времето страх, който изпитваше пред Генерала. Просто се видя смлян на пода, с изпочупени ръце и ребра, затънал в кръв, изплюти зъби и болка, закопнял да изпадне в безсъзнание, да изчезне, да допълзи до отвъдното, за да се спаси. Краси посегна към бюрото, вдигна вазата с белите карамфили и я тресна на пода. Този предварително премислен театър даде възможност на Боян да се съвземе, просто звукът от пръсналия се кристал строши и вцепенението му.

– Как ти дойде наум, копеленце гадно, да ми посегнеш, мен да посечеш?! – Синкавото око на Краси присветна, сякаш наистина бе направено от стъкло.

– От зоологическата градина, от клетката с маймуни– отвърна без ирония и сговорчиво Боян.

– Направо ми отряза главата, а без глава не мога да мисля.

– Непрекъснато ме натискаш... ти прекали. – Боян изведнъж усети, че се е наврял в ъгъла на стаята, че се е самозатворил и няма накъде да отстъпи, с усилие направи крачка напред. Повдигна дясната си ръка и я сложи на сърцето си в познатия масонски знак. – Ти пожела да ми резнеш главата, с тия складове в "Илиянци" се отървах от твоето нахалство, левенте.

– Левент съм, обаче от нищо не си се отървал, задник такъв, ей сега моичките ще те гръмнат. – Ала безпогрешно беше разпознал знака. Нали членуваха в една и съща ложа на Свободните зидари, нали заедно бяха споделили ритуала и тайнството, поне на думи те бяха духовни братя. Това все пак го обърка.

– Сега аз ще ти предложа сделка – каза напосоки Боян, всъщност нямаше какво да му предложи. Краси беше царят на Магурата, публична тайна бе, че той е един от кръстниците, нещо като дон Корлеоне в подземния свят. Половината полиция работеше за него, черпеше се в "Шератон" със съдии и с прокурори, в Народното събрание гласуваха закона за хазарта под негова диктовка. Боян трябваше да мисли бързо, от страх устната му се спука, облиза с език собствения си солен вкус.

– Уиски – изрече най-после той.

– Аз съм българин, пия само ракия. – Краси взе пепелника и го тресна на пода.

– Ще внасяме уиски, далаверата е сериозна.

– Кой ще го доставя бе, келеш?

– Тони Хури. – Боян се насили и направи още една решителна крачка.

– Оная ливанска майна е мошеник.

– Така е, но е мой съдружник в "Юнион Табако", глупаво е да краде от себе си, нали? Тони предлага бутилката по три долара, тук със завързани очи ще я продаваме по седем.

В офиса гъсто замириса на измама, на пари и Краси мигом ги подуши, пое дълбоко въздух през носа си, задържа го, наслади се и го изпусна през устата.

– Не е толкова просто, дребен, за тая работа само бай Георги не стига, митничарите ще ни одерат кожата.

– Профсъюзите направиха фондации, синдикатите са мои – излъга безсрамно Боян и се просна в креслото.

Сега Краси Дионов трябваше да мисли бързо, взе да се разхожда из стаята, подритна парче от строшения кристал, спря се пред прозореца. В далечината Витоша помирително зеленееше.

– Не е лошо да изкараме заедно някой лев за парното – преобразен, той обърна към него кафявото си око, а то излъчваше топлота и сърдечност, – ама прави ли се така бе, контузен? Ела при мен, моичките ще ни завъртят гювеч, ще наситнят пастърма, ще хапнем, ще пийнем долу, в ресторантчето, ако трябва, ще попеем. Кажи ми го простичко: Краси, ще купувам склад. Можехме да делнем и "Илиянци" бе, човек.

Уговориха се да се видят след два дни в заведението на Краси, оставаха му четиресет и осем часа, за да превземе някой профсъюз, и също толкова време, за да излъже някак своя страх.

Когато Фанча се върна в стаята, лицето ѝ доверително сияеше, в погледа ѝ грееше предаността на преяло куче, затъжено за ласките на своя господар. Боян я бе респектирал, беше се извисил в очите ѝ, бе проявил неочаквана за нея ловкост, наблюдаваше го, сякаш бе парче свинско, излязло цяло от месомелачката в кухнята ѝ. До този миг тя дори не се мъчеше да прикрие неуважението си към него, той беше просто придатък на вечно прегладнелия Тони, трябваше да го търпи. "Дали и Тони е масон? " – мина ненадейно през ума му, но Фанча едва ли знаеше отговора на този въпрос, пък и това нямаше значение.

– Сега ще изчистя този боклук, шефе – за първи път го нарече така и кимна към разпиления кристал на пода, – ама нека да си пръсна едно душле, че нещо много се изпотих.– Засмя се спотаено, с обещание. – Лошичко си беше, а?

Свали полата и блузката си пред него, наведе се, лилавите бикини очертаха мощния ѝ задник, после, все още на токчета, влезе в банята. В огледалото на коридора зърна гърдите ѝ, напомпани и щръкнали, поставени на широка основа, облия ѝ корем, черния ѝ къдрав триъгълник, който му заприлича на подстригана перука. Без свян Фанча прокара сапуна между бедрата си, предлагаше му своето "топло". След преживения ужас Боян не изпита възбуда, досегна го обаче друго, много по-остро и парещо чувство – съзнанието за власт. "Тя наистина е кучка, но аз съм господарят!" – каза си удивено той. Подвоуми се за миг, после си представи Мария в бяла престилка, надвесена над колбите и епруветките в своята лаборатория, трудното ѝ заекване, топлината на тялото ѝ, изправи се и затвори вратата на банята.

ВТОРА ЧАCT

Който познава другите, е мъдър.

Който познава себе си, е просветлен.

Който побеждава другите, е силен.

Който побеждава себе си, е могъщ.

Който има мяра, е богат.

Който упорства, е духовно свободен.

Който не губи началото, е безкраен.

Който оцелява след смъртта, е безсмъртен.

В напътствията за водене на бой се казва:

"Вместо да се впускам в нападение,

предпочитам да посрещна нападението;

вместо да настъпя пръст напред,

предпочитам да отстъпя стъпка назад".

Това се нарича

напредване без движение,

отблъсване без удар,

отпор без оръжие,

сразяване без съпротива...

Тъй, когато в равен бой две армии се срещнат,

победата е за онази, която побеждава със скръб.

"Дао-Дъ дзин"

("Книга за Пътя и Постигането"),

Лao Дзъ[2]

В един неделен ден антикварят Борислав и съпругата му дойдоха у дома и заедно с горещината внесоха настроението на лятна безгрижност. Той се оказа висок, представителен мъж на около четиресет години, имаше невинно, умиротворено бебешко лице и пръстите на илюзионист, а тя бе простовата жена и непредсказуемо бъбрива. Наричаше се Валя. Те огледаха картините и колекцията ми от джобни часовници, безпардонно ни избутваха, обиколиха всички стаи, надникнаха свойски в кухненския бюфет, в гардеробите на мама и Вероника, опипваха предметите навсякъде.

– Що нямаш майсен? И икони нямаш. Ти какво работиш бе, момче?

– Писател съм – отвърнах скромно.

Валя се замисли, облиза начервените си, прилични на рана, устни и съчувствено произнесе:

– То вярно... сега срамни професии няма.

За половин час двамата разгледаха всичко, влязоха при баща ми – "Глей го душичката, той правел душички", – надникнаха и в банята.

– Много демоде са тия плочки, трябва ти ремонт – изрече с обидното си простодушие тя, – ние си правим апартамент в "Лозенец", всичко е италианско, ваната е с масажен душ и ще бъде с джакузи.

Докато пиехме кафе в хола, за броени минути Валя успя да разкаже, че е туркиня; че майка ѝ зарязала баща ѝ и се оженила за богат мъж в Одрин; че братята ѝ живеят нейде в Анадола, но тя не знае точно къде; че преди Десети ноември била сервитьорка и изкарвала луди пари.

– Много помнех, знаех поръчките на всяка маса, биех клиентите в сметката, а понякога и с таблата по главата. – Тя топло се засмя. – Наливах обикновено вино в луксозни бутилки, ония балъци ме черпеха с коняк "Плиска", а барманът ми сипваше разгазирана кола. Не съм се прибирала с по-малко от петдесет лева на вечер, ама това на скъпите пари, а моичкият – кимна пренебрежително към Борислав – само ги харчеше. Ти ни дай Мърквичка, Майстора или Златю – тя си играеше с драгоценните пръстени и сочеше картините по стените с малкия си пръст, – какви са тия Георги Баевци и Тома Трифоновсковци, за тях Теди няма да даде и сто долара. Що нямаш Златю бе, Марти?

– Стига бе, Валя – прекъсваше я Борислав, той показваше, че е наясно с простотията ѝ, но е принуден да я търпи. Оглеждаше часовниците с опитността на часовникар, имаше тик – когато се замислеше, хващаше меката част на ухото си. От него струеше природна интелигентност и особена, мързелива деликатност. Червенокоса, със здрава селска хубост, тя приличаше на невръстно дете, което цял ден е мълчало и най-сетне е намерило слушател, за да се освободи от насъбраните думи.

– С антиквариат се занимаваме от десет години – каза тя, – отначало имахме маса пред "Кристал". Що студ сме брали с моичкия, ама тогава беше пълно с балъци, едните балъци продаваха хубава стока за стотинки, а другите балъци ръсеха добри пари, бяха плащачи. Купувахме социалистически медалчета по два-три лева на парче, чужденците даваха по десет долара за тях, златничкият "Георги Димитров" струваше двеста и петдесет долара. Ти имаш ли орден "Георги Димитров"? Нямаш, не са ти дали. Защо бе, момче? Един твой колега ни продаде три, а е само с двайсет години по-голям от теб. Що студ сме брали пред "Кристал"...

– Стига бе, Валя – казваше Борислав и замислено подръпваше ухото си.

Следобедът красиво гаснеше, залезът се бе надвесил над Витоша, в един миг Вероника излезе в коридора и ме повика.

– Не издържам повече – каза тя, – моля те, спести ми поне това унижение.

Обу сандалите си и затръшна входната врата. Когато се върнах в хола, Борислав бе извадил лупа, ловко отваряше капаците на сребърните часовници и се взираше в механизмите им като алхимик. Заприлича ми на вещ, много знаещ човек, просто не можех да си обясня какво е свързало тези хора освен случайността. Усетих едновременно неудобство и досада, съзнавах, че само си губя времето, но какво можех да правя с това пусто мое време?

– Ще пийнете ли по чашка ракия? – предложих щедро аз, защото предчувствах, че скоро отегчението ще превъзмогне любезността и възпитанието ми и аз просто ще ги изгоня.

– Алкохол? Ти луд ли си бе, момче, ти знаеш ли какво пиянище беше Борислав? Знаеш ли колко нощи съм обикаляла из кръчмите, тогава нали в София бяха малко, като тръгна от "Дунавска среща", та чак до "Чепишев". Когато се оженихме, беше прилежно влюбен в мен и не пиеше, дойде в ресторанта, аз му сервирам мешана скара и кола, кротко си седи на масата, аз ги отръсквам ония балъци, той слуша оркестъра. Обаче майка му го научи, майка му какво пиянище беше, ау, напие се и се напикае или ще повърне на масата. Сготвила съм супа, тя ще се издрайфа до тенджерата и аз...

– Престани, Валя. – Мъжът се беше изчервил, тънките му дълги пръсти на цигулар галеха часовниците. В припадащия мрак той неочаквано заприлича на баща ми, нямаше къде да се скрие в човешкото си неудобство.

– "Престани, Валя"... ама не беше ли така? Ходя по улиците като гламава, намеря го в "Чепишев" – тя почти се беше разплакала, – легнал направо на тротоара, ако го вдигна, ще ме удари, на мен ще посегне. Седна до него, плача, плача, що студ съм събрала. Ракия... ти луд ли си бе, момче?

– Извинете, не исках да ви наскърбя – смънках аз.

– Извинете, ама само аз си знам. – Тя посочи сърцето ми с малкия си пръст. – Поне да имаше Цанко Лавренов или Бараков. За тия твои картини Теди и по сто долара няма да даде.

Мъжът внимателно сгъна лупата, запали десетата си цигара, вмисли се и отново подръпна мекото на ухото си. После небрежно извади от джоба на ризата си пачка стодоларови банкноти, бяха сгънати и прихванати с метална щипка. Духна в тях, сякаш се готвеше да прави магия.

– Колекцията ви от часовници не е лоша – гласът му прозвуча ясно и уверено, – преди три години щяхте да вземете пет хиляди долара за тях, но сега пазарът е различен. Няма ги лесните пари, баровците ги похарчиха. Предлагам ви две хиляди...

– Ау, две хиляди – изохка жена му, – това момче не си знае интереса. Все за другите, за другите, а ние ...

Настъпи неловка тишина и в нея, кой знае защо, се почувствах виновен. Когато бях дете, живеехме на улица "Любен Каравелов" в едностаен, неудобен апартамент. На пресечката с "Граф Игнатиев" имаше часовникарско ателие, а зад стъклото се виждаше часовник с балерина, която се поклащаше в танца на несвършващото време. Прекарвах с часове пред неумитата витрина, предпочитах я пред тайните и миризмите на мазетата, пред играта на фунийки и стражари и апаши. Облизвах вафлата със сладолед, поразен от факта, че времето може да се опредмети, че то съдържа, освен енергията на протичащото, и плът, в която се разполага всичко видимо и мислимо. Навярно съм усещал тъгата на времето, неговата надменност да ни поглъща, като ни отминава и изоставя. Един ден, впечатлен от моето постоянство, часовникарят ми даде да подържа красив джобен часовник. В дланта си стиснах живо същество с болен механизъм, беше сгушено като врабче. След това сънувах времето и се събудих с ясното съзнание, че истински съвършено е само онова, което не ни принадлежи.

Двайсет и пет години по-късно циганинът Митко, който обикаляше писателите и им продаваше човешко минало, звънна у дома и от торбата си извади шест "турски" часовника със сребърни капаци. Навиваха се с ключе, порцелановите им циферблати се бяха напукали от забравата, от човешката неблагодарност. Бяха спрели, притихнали и така стрелките им сочеха вечността. Купих ги на неразумна цена, а те не бяха нищо особено, просто бяха прекрасни на пипане и съдържаха съхранено време. Страстта ме сполетя като бедствие. Научих много за часовниците и на стената у нас постепенно увиснаха няколко достолепни "Приор"-а и "Патек Филип"-а, часовници със седмично навиване, такива, които показваха едновременно часовете, дните от седмицата, месеците в годината и фазите на луната, отрупани с неотразими ловни сцени, застинали ангели, спрели за миг коне и работливи локомотиви, някои пееха, от други се подаваха празнични човешки фигури и смъртта.

Приятно ми бе вечерно време да навия всичките си часовници, за да се възвиси в общия им хор тишината на времето. Всеки от тях имаше неповторим ритъм, отмерваше своя пулс, който нямаше нищо общо с точността, бяха като разбити човешки сърца. Общото им цъкане се сливаше в едно, пращящият звук напомняше за раци, извадени на суша, или още по-точно – на някакъв загадъчен вселенски шум, който идваше от дълбокия Космос и отмерваше изгубеното и появяващото се, цялото възможно познание за битието. Тогава разбрах, че навярно времето не съществува, че то е илюзия на нашия несъвършен разум, с която ние измерваме най-несигурното – часовете, дните и годините на своя живот. Събирах тези часовници, бях привързан към тях и ги обичах, както обичаме своите спомени, най-ценното и най-доброто от себе си. Болеше ме за тях, боях се, че истински ще обеднея, но нямах изход. На моя приятел Живко дължах цяла камара пари, ежедневно татко се нуждаеше от лекарства и рехабилитатор, мама се усамотяваше в кухнята.

– Какво толкова мислиш бе, момче? – извади ме от унеса Валя и посочи едрата пачка с малкия си пръст.

Продължавах да мълча, натискаше ме вчерашният махмурлук, нуждаех се от глътка ракия, за да се реша, да се самоизтръгна. Изглежда, антикварят разтълкува двоумението ми като несъгласие с цената, защото отново подръпна мекото на ухото си и каза:

– Вижте какво, господин Сестримски, ще се опитам да продам вашите часовници за две хиляди и петстотин долара, но тогава ще трябва да ми ги дадете ей така... на консигнация.

– Ау, две хиляди и петстотин! – подскочи жена му. – Ти сериозно ли, момче, чуваш ли се какво говориш?

– Взимам ги на консигнация бе, Валя... няма да ги платя, няма как да загубиш.

Смайващата директност в техните отношения, взаимната им снизходителност, това, че те не криеха нищо от мен, тя – първосигналната си лакомия, а той – благоразположението си на току-що нахранено бебе, ми помогнаха да се реша. Съгласих се. Валя нахвърли часовниците ми в една найлонова торбичка, както се прибират картофи, с Борислав си стиснахме ръцете. Чувствах се отъпял, направо съсипан от своята безпомощност. Побързах да ги изпратя. Надникнах в стаята на баща ми – той спеше. Върнах се в хола и се напих.

Не ги чух, нито видях цели две седмици и когато вече бях сигурен, че съм жертва на поредната измама, те се появиха на вратата. Звъннаха като на пожар. Мама бе полегнала в кухнята, поканих ги в хола. И двамата сияеха, излъчваха някакво безпричинно оживление, радостта на заиграли се деца. Отново разместиха и опипаха всички предмети по библиотеката, обходиха стаите, Валя заговори майка ми, сякаш бяха приятелки от години.

– Готвиш ли? – попита свойски тя. – Всичко поскъпва, госпожа, особено свинското. Аз бях на фризьор в НДК-то, взе ми десет лева, господ да го убие, ама така ми отива, нали? За едното мазане десет лева, какво ще кажеш? – Косата ѝ бе добила цвета на изстиваща жарава.

Направих кафе, кафеварката трепереше в ръцете ми. Борислав се разположи на фотьойла пред мен, беше някак тържествено променен, сега изглеждаше в излишък важен, приличаше на човек, който знае и се готви да сподели с мен държавна тайна. Педантично, с подробностите на скучно четиво, ми разказа как отишъл при най-големия антиквар Теди...

– Първо бяхме при Чоката – прекъсна го Валя.

Как Теди отбрал десетина от най-хубавите часовници – "Приор"-ите и "Патек Филип"-а – и му предложил за тях хиляда долара, но той отказал. После намерили Хасковеца в магазина му на улица "Шишман" и той се съгласил да купи същите часовници за хиляда и шестстотин долара. Борислав се поколебал, но взел парите и веднага се върнали при Чоката, наредил пред него останалите четиресет "сребърника".

– Прибавих към тях и моя, крещящо ценна стока. – Той наблегна на "крещящо". Успял да изкрънка останалите деветстотин "гущерчета". – Доста поработих и нищо не спечелих за себе си – каза все така важно той.

– Абсолютно нищо – прибави Валя. – Той, моичкият, все за другите.

Възторгът им направо ме умили, вярвах им, защото просто с махмурлука си усещах, че казват истината. Вече съвсем небрежно Борислав извади от джоба на ризата си пачката, махна металната щипка, наброи ми банкнотите и ми ги подаде. Направо с главоболието си усещах, че те са истински, че не са фалшиви. Бях приказно богат.

– Позабавих се, но свърших работа. – В този миг той се чувстваше толкова значим, че забравих да му благодаря. – Уплаши се, а?

– Защо? – направих се на наивен аз.

– Можех да отмъкна цялата стока – каза простосърдечно той, – ти дори не знаеш къде живея. Не го прави друг път, нямай доверие никому в тия проскубани и разбойнически времена.

Изведнъж си дадох сметка, че ми говори на "ти" и че изпитва удоволствие от факта, че ми е помогнал, че ми е направил услуга. Изправи се, все така достолепно се разходи из хола, вгледа се в тъжно провисналите ми картини с опитността на реставратор.

– Честно да ти кажа, нищо не разбирам от изкуство. Познавам почти всички български художници, изучил съм почерка и най-вече подписа им, но кое е изкуство... Ето сега, този пейзаж...

– Прекрасен е – откликнах искрено аз.

– Прекрасен е, но не е от Майстора или от Златю – каза Валя и го посочи с малкия си пръст.

– От Генко е – прекъсна я Борислав. – Не съм чувал Генко да е рисувал море.

– И аз – прибави Валя. – Генко да ти нарисува море... никога.

– Това е може би единствената му картина с море – отвърнах аз, – точно затова е ценна.

– Мога да я опитам за триста долара, Генко по толкова върви сега. – Той безцеремонно откачи платното и го опря на масичката. Свали още две картини от стената и гнусливо отупа ръцете си. Ръцете му изглеждаха грацилни и чисти, очите му бяха изпълнени с добронамереност и едва доловимо превъзходство.

– Кажи му бе, Бориславе – намеси се Валя и облиза потеклите си, прилични на рана устни,

– Ние, Марти – изпъчи се той, – ходим по адреси. Пускаме обяви в "Куриер", в "24 часа" и "Труд", хората са закъсали...

– Фрапантно закъсали – поклати огнената си прическа Валя.

– Гледат да продадат нещо. Добре е за тях, остава и за нас. Ти си човек с име, познаваш разните му там интелектуалци, ще ни уреждаш адреси, а ние ще ти даваме процент. Ако се засилиш, може да изкарваш по двеста и повече долара на месец.

Прималя ми. "Той наистина е божи дар" – помислих си, объркан, аз, идваше ми да стана и да го целуна.

– Ама ни трябват хубави адреси, с много стока – каза Валя, – ще търсиш ония балъци, дето нямат и за хляб.

Вечерта прескочих до чейнджа на Окръжна болница, смених сто долара, накупих цяла торба с колбаси и бутилка ракия "Цар Симеон". Мама направи палачинки, Вероника не смееше да се зарадва. От вълнение не успях да се напия. Белите правоъгълници по стената, от която Борислав бе свалил картините, тревожно светлееха, приличаха на петна по износен костюм.

***

В един мъглив септемврийски ден татко почина. Умря, отвратен от вкопчилата го неподвижност и най-вече от своята непотребност, от съзнанието, че е в тежест на всички ни. Вероника бе на работа, Мила и Катарина бяха излезли, аз лежах в хола, гледах опушения таван и слушах Вивалди.

Мама ме извика в стаята и не заплака. Беше наметнала с калъфка от възглавница опразненото огледало, бе отворила прозореца и умила напуснатото тяло. Непрекъснато намираше работа на ръцете си, сякаш тя и ръцете ѝ бяха различни същества. Прегърнах я, сгуших се в нея, но не за да я утеша, а за да се скрия в нея. Легенът на пода изпускаше топла пара. Лицето на баща ми бе восъчно, непознато. С полуотворена уста и очи, които ме гледаха, виждаха ме и навярно ме упрекваха, то не изразяваше покой или освобождение, беше съсредоточено в унижението и болката. За първи път го виждах непримирен и някак гротескно гневен. Страхувах се от него.

Бях писал за смъртта, бях я определял като върховна форма на духовна свобода, но сега си дадох сметка, че тя е грозна, че след себе си оставя опустошение, че човешкият ни живот, независимо колко успешен е бил и как другите ще го оценят след нас, винаги завършва с поражение. Гол и беззащитен в леглото, с посребрени слабини и прорасли косъмчета в носа, татко не ни обичаше и най-страшното – не се нуждаеше от нас. Неговото отсъствие бе заканително и отчуждено, превръщаше празнотата му в спомен. Изглеждаше толкова затворен в себе си и сам, че уплахата ми премина в паника.

В този момент на вратата се звънна и непоносимото чувство за безпомощност и вина ме накара да изляза. На прага стърчаха Борислав и Валя. Тя бе облечена в пуловер и в типичния си ластичен клин – колко са ни нужни понякога подробностите! – той носеше две от моите картини. Върху яката на шлиферното му яке имаше леке.

– Продадохме оня Генко – изрече възбудено тя, – ама каква мъка беше. Чоката вика: "Да си го напъхате това море в...", сто долара не даде.

– Татко почина – прекъснах я аз.

– Ау, как го изпуснахте бе, момче? – По лицето ѝ се изписа съчувствие и любопитство. Любопитството надделя, тя ме избута от рамката на вратата. – Миналия път си беше добре, гледай ти... кротък човек и така изведнъж.

С Борислав влязохме в хола, седнахме на креслата един срещу друг, почерпи ме с цигара. Валя веднага се вмъкна в стаята при мама.

– Каза ли нещо, госпожа? – дочух през панелната стена гласа ѝ. – Преди да си идат те, покойниците, де, винаги казват нещо.

Мама ѝ отвърна с мълчание.

– Той имаше ли спестявания? Щом е правил цигулки, все нещо трябва да е сложил настрана? Що не го завиеш, госпожа, захладня. Да беше заделил някой "Страдивариус"...

Борислав се изправи с неудобство и закачи картините на стената. Допуших цигарата си. Изведнъж престанах да мисля, защото спасително и сладостно ме заболя глава.

– Продадох твоя Генко за четиристотин долара – изрече, напрегнат от злощастието ми, той, – бях решил да ти дадем триста, нали и аз трябва да спечеля нещо, но сега...

Извади пачката изпод пуловера си, откопча металната щипка, ловките му пръсти отброиха четири стодоларови банкноти, остави ги на масичката. Въздъхна, беше преизпълнен със състрадание, съучастието му обаче беше овладяно и ненатрапливо. Нямаше повече какво да правим заедно, но не ми се искаше да остана сам. Трябваше да се върна при мама.

– Не ти върви с мен – казах аз, а после неочаквано и за себе си попитах: – Ще дойдеш ли?

– Страх ме е от мъртъвци. – Той гнусливо потръпна и сведе поглед някак извинително.

– Не ме разбра. Все пак трябва да уредя погребението, хубаво е да съм с някого.

– Имахме още един адрес, но ако Валя ме пусне...

Жена му се нацупи, взря се в парите на масичката, дори не скри раздразнението си от неговата щедрост, после се съгласи.

– Няма да се отделяш от него – каза ядно тя, – моичкият веднага ще налети на бутилката. Купила съм кайма, ще ви изпържа кюфтета, трябва довечера да ядете, нали?

Излязохме. Навън ръмеше. Светът около мен бе неприветлив и подгизнал. Утешително ме болеше глава. Борислав взе такси и отидохме в поликлиниката. По стръмните стълби се тътреха пенсионери, дежурната лекарка беше нервна и досадена, имаше херпес на устната си.

– Какво да гледам баща ви, щом е бил на осемдесет и шест години – прекъсна ме грубо тя. – Ще ви издам смъртния акт ей така... на доверие.

– Татко наистина почина – казах аз.

– Ами ако сте го отровили бе, господине? – попита свадливо тя. – Виждате ли опашката навън? Ще ме разкъсат тия пенсионери... ей така, на юнашко доверие.

Тя въздъхна и с чувството, че ми прави невероятна услуга, подписа документа. Усмихвах ѝ се мекушаво, бях пресилено любезен, съзнавах, че ѝ губя времето. Навярно съм изглеждал странно, защото, когато излязохме в дъжда, една млада майка ме показа на детето си и му прошепна нещо. Тръгнах да пресичам на червено, налетя ме кола, спирачките ѝ изтръпнаха, Борислав ме дръпна и ме преведе през улицата.

– Тъпо е да ходим в общината, ония тутльовци само ще ти скъсат нервите – каза той, – ще наемем някоя погребална агенция.

– Скъпо е – прекъснах го аз.

– Нищо – отвърна той.

Спря такси, набута ме в него, до НДК намери чейндж бюро, в което разменният курс на долара бе най-изгоден. Хлътна в него, за миг си помислих, че ще ме изостави, шофьорът на таксито слушаше фолк. После поехме към Малашевските гробища.

– Най-обичам Сашка Васева – каза шофьорът и спря в една локва, намокрих се до глезените.

След кратко колебание Борислав ме поведе към офиса на погребалната агенция "Лира 7". "Защо седем?" – запитах се аз. Помещението беше голо, с току-що боядисани стени и проста кухненска маса по средата, върху която бяха подредени длъгнести, прилични на фалоси погребални атрибути. Изпитах чувството, че сме влезли в секс магазин на ужасите. Момичето ни посрещна с траурна усмивка, сутиенът се подаваше в деколтето на кадифената му рокля, пиеше кафе. Всичко наоколо беше черно, пластмасовата чашка също беше черна. Борислав разсеяно прелисти каталога и избра един от най-скъпите ковчези, с полировката на цигулка. Поръчваше на едро, дантелена драперия, венец, уплаших се, че парите няма да стигнат, и сметката наистина надхвърли онова, което бе взел в чейнджа за моите четиристотин долара. Той подръпна мекото на ухото си и плати.

Дъждът навън се бе усилил, спасително ме болеше глава. Отново взехме такси, в припадащия мрак София изглеждаше неприветна и запусната.

– Останаха триста лева – излъга Борислав, бръкна в задния си джоб, преброи шест банкноти и ми ги подаде на задната седалка. – Твои са.

– Недей – казах аз, – на теб наистина не ти върви с мен.

– Глупости – отвърна той и хвана мекото на ухото си.

Отдавна знаех, че подаянието е скрита проява на цинизъм; че пускаме монета в паничката на просяка, за да се разграничим от неговото нещастие и да възвеличим своето благополучие; че проявената щедрост е фалшива и ние всъщност даваме милостинята на себе си. Нещо в самата притихналост на Борислав обаче ме накара да взема парите, той не възнамеряваше да ме унизи, да се облагодетелства от моето нещастие, дори не ми правеше подарък, просто желаеше да участва в скръбта ми, а не знаеше как. Правеше всичко вместо мен и така ми оставяше възможността да се съсредоточа в подробностите, в ония обикалящи ме незначителности, които бяха ценни за мен точно защото не ме интересуваха.

– Искаш ли да те заведа на бинго?

– Не – отвърнах аз.

– Много е увлекателно... ти само ще гледаш.

– Не – повторих изнурено аз.

Пред кофите на нашия блок се беше надвесил мъж, беше възрастен и старомодно облечен, не беше просяк и ровеше в боклука. Стори ми се, че го познах, приличаше на баща ми. Прилоша ми. В една късна вечер преди много години там, където блоковете на квартал "Изток" преливаха в Парка на свободата, бях съзрял сърна; обезобразена от досега си с хората, нечувствителна и проскубана, тя бе навряла глава в боклукчийската кофа и се хранеше с остатъците в нея. С приведена муцуна, лишен от гордост и мъжественост, се приближи елен, но не успя да промуши главата си в съседната кофа, рогата му пречеха. Видяното ме потресе, описах го в свой роман, защото по най-простичък и метафоричен начин показваше лицемерието на оня "развит" социализъм, пошлостта в тогавашния ни живот. Сега обаче, ако в Борисовата градина имаше сърни, повилнелите от глад цигани щяха мигом да ги избият и изядат. Сега от боклукчийските кофи се хранеха хора; Сутрин ги обикаляха мургавите бродяги, вечер, в прикритието на тъмнината, потайно и съсипани от неудобство, излизаха интелигентните, често безработни висшисти и пенсионери. Човекът ни зърна, стресна се, сякаш го бяхме замерили с камък, удивително приличаше на баща ми и беше жив.

– Дай му два лева – помолих аз.

Борислав приближи до мъжа и дълго го уговаря, в приспивното постоянство на дъжда ги наобиколиха бездомни кучета.

– Пробутах му двайсетачка... всъщност го уплаших – изрече той, когато ме застигна във входа. Усмихваше се широко и щедро, беше ми чужд, изглеждаше някак умилително важен и аз го прегърнах.

– Без теб нямаше да се справя. Никога няма да забравя това, което направи днес. – Лицето ми беше мокро, сякаш валеше вътре в мен, стисках свещичките, които бяхме взели от "Лира 7", и се молех. Молех се мама да заплаче...

***

Взаимното ни доверие постепенно укрепна, виждахме се три-четири пъти седмично, Борислав и Валя бяха чести гости у дома. Това поне за мен стана неусетно, както се свиква със самотата или със скръбта. По цял ден двамата бяха в движение, обикаляха своите "адреси", но за неудоволствие на Вероника намираха време да се отбият и у нас. Валя заливаше майка ми със своята бъбривост, а Борислав мен със загриженост и деликатност. Многословно и упоително тя разказваше какво са купили и на кого са го продали, колко са спечелили и кой от техните колеги е "гризнал дръвцето". "Представяш ли си, Марти – казваше възбудено, – Хасковеца е броил пет хиляди долара за една картина на Майстора, а оная селянка със сърпа се оказала фалшива. Егати сърпът." Тя не можеше, пък и не желаеше да скрие удоволствието си, че някой "балък се е минал", радваше се на чуждите несполуки като дете, което се е отървало от майчината плесница, защото вече са набили братчето му.

Двамата бяха бездетни и едва се понасяха, извън празника на преживяните "адреси" животът им бе ненаселен и монотонен, бяха свикнали с взаимната скука, а той и с глупостта ѝ. Нямаха приятели, взаимните им грижи бяха малко, тя переше съсипващо на ръка, упорито отказваше да си вземе перална машина, "защото всичко в новия ни апартамент трябва да е непобарнато". Караха се често. За ужас на Вероника, правеха го и пред нас. Безпричинно Валя се ожесточаваше, самонавиваше се, дуднеше, че Борислав е щял да пропадне без нея, че тя го е спасила от пиенето. "Що студ съм брала, докато съм клечала над трупа му – обясняваше тя, – а налюля ли се, трупът му тежи, как да го вдигнеш и пренесеш. Нощем няма трамваи, знаеш, такситата ни подминават, ауу..." След няколко минути гневът ѝ преминаваше в самосъжаление и тя заплакваше, ревеше пред нас без задръжки, с упованието и насладата на завинаги излъган човек. Сълзите ѝ капеха в кафето, подсмърчаше, секнеше се в бродираната си кърпичка.

– Той ще ми разправя, че изкарвал парите, ама ако не съм аз да ги стискам, всичко щеше да попилее, щеше да остане и без гащи. Не е важно само да надиплиш пари, а да ги спестяваш, да си ги скъташ.

– Стига бе, Валя – казваше с неудобство Борислав и подръпваше мекото на ухото си.

– То пък и какво толкова си изкарал... Теди и Чоката по два антиквариата направиха, на пъпа на София ги вдигнаха, а ние един апартамент... – Изпитвах чувството, че ще изстиска подмокрената си кърпичка. – Що ремонт ни чака, джакузито и климатикът не сме платили. Ти си умен човек, Марти. Ти си като мен, стискаш парите, нали?

Валя нямаше представа от моята прекършена карамазовска щедрост, ако се бяхме запознали преди десет години, щях отдавна да съм се сринал в очите ѝ:

– Стискам ги – отвръщах утешително аз и показвах празната си шепа.

Въпреки старанието си не успях да им осигуря "адреси". Те отдавна бяха наобиколили по-закъсалите писатели, а от двете приятелки на мама в блока пренебрежително взеха по някоя сребърна лъжичка, руски солнички и чаши с подстаканчики. Понякога обаче ме канеха със себе си и аз трябваше да играя ролята на професионален експерт, който познава не само съня, изяществото и величието на антикварните предмети, но и тяхната стойност. Хората ни посрещаха с недоверие, с нескривана враждебност, после бъбривостта на Валя ги отпускаше, продаваха от нужда някоя скъпоценна в паметта им вещ, за да платят парното или учебниците на децата си, за да си купят хляб. Беше интересно, но някак безрадостно, а често и противно. Валя се пазареше, Борислав оглеждаше предметите, галеше ги с поглед и с деликатните си пръсти. Той наистина бе роден антиквар, знаеше много за среброто и печатите по вековните съдини, за порцелановите фигурки, за старинните часовници, полилеи и свещници, за римските и византийските монети, за тракийските статуетки, излети от бронз, за художниците, предпочиташе старите майстори. Изпитваше наслада от хубавата вещ, вълнуваше го не толкова красотата или излъчването ѝ на докосвано минало, колкото нейната рядкост и цена. Обикновено плащаше максималното. "Трябва да остане и за клиента" – казваше той. Валя се сърдеше: "Ако не съм аз да стискам, моичкият ще тръгне без гащи – кахъреше се след покупката тя. – Кажи му го бе, Марти, ти си умен човек".

Още в самото начало бях поразен, че и двамата по особен, неопределим начин нямат отношение към парите. За Борислав важна беше играта, неочакваността да открие рядката вещ, трудността и очарованието на пазарлъка, сетне усилието да намери точния купувач, на когото можеше да я продаде най-изгодно, театърът, разиграван пред него. Възторгваше го самият механизъм на себереализация, освобождаването на страстта да се докаже пред себе си и другите. Беше в състояние да чака с години за някоя картина, знаеше къде се намира, но не бързаше, търпеше гъделичкащото желание да я вземе, после обаче, насилен от врънкането на Валя, панически се мъчеше да я продаде.

При нея беше друго, тя се пазареше с часове, ядосваше се на чуждата неотстъпчивост, бореше се за всеки долар, "стискаше" до цицилък парите, но ѝ беше трудно да направи психологическата разлика между петстотин и пет хиляди долара. Тя възприемаше единствено събирането, кътането, трупането на пари като реалност, другото – стойността им, беше абстракция за нея, която бе неспособна да опредмети и овладее. За да определи смисъла на дадена сума например, трябваше да ѝ се каже, че толкова ще струва паркетът в новия им апартамент, климатикъг или едно от шкафчетата на възмечтаната ѝ италианска кухня. Така Валя беше алчна за пари, които не можеше да си представи, а Борислав – за удоволствия и за признание. Само забранените от Валя удоволствия и признанието на околните можеха да освежат иначе скучния му, направо осакатен живот.

Двамата се появяваха и изчезваха винаги заедно, тя се страхуваше да го остави за секунда сам и аз, предполагам и колегите им, започнах да ги възприемам като един човек, слепен в своето различие и непредвидимост. Приличаха на Куко и Пипе, на Том и Джери, на недонаписана детска приказка. Когато се сприятелихме и доверието ѝ към мен нарасна до почти роднинско чувство – "Ти си ни като брат", казваше сериозно Валя, – Борислав започна да ме навива да излезем сами. Тази идея не ми допадна и бях предпазлив. Интуитивно се боях, че ще се случи нещо лошо, но от друга страна, бях донякъде зависим от него, отдавна ме бяха махнали от списанието, а всички останали службици, до които успявах да се докопам, се оказваха от ден до пладне. С него изкарвах по някой лев, той наистина беше щедър. Въпреки отчаяната съпротива на Вероника правеше дребни подаръци на децата и на мен, усещах се задължен пред безкористната му добронамереност.

– Скрил съм мощен и сигурен адрес – казваше той с погледа на прогонено куче, – ще изкараме за Валя двеста долара, а с теб ще си разделим по сто. Ще ти напълня резервоара с бензин и ще те заведа на бинго. Нали и аз съм човек?

В една прогизнала и безпарична утрин аз най-сетне склоних. Взех го с колата от блока му в "Дианабад", казах на Валя, че ще продадем на моя приятел Живко две техни изостанали картини от Борис Иванов – тя направо се ужасяваше от залежалата стока – и ще се върнем в ранния следобед.

– Кой е тоя Живко? – попита подозрително тя. – Плащач ли е?

– Голям бизнесмен – отвърнах аз.

– А защо да не дойда и аз с вас бе, Марти?

– Бодигардовете му пускат при него само двама – каза Борислав.

Лъжата му бе безобразно наивна, направо смешна, но тя не се усети, погледна притеснено към мен, после тъжно към натрупаните и напрашени картини, алчността надделя над благоразумието ѝ.

– Няма да го изпускаш от очи, веднага ще се опита да ти избяга. А като се насвятка, ауу...

– Ще го държа за ръка – избълвах бодро аз.

На улица "Пиротска" влязохме в препикания вход на една кооперация и се качихме на петия етаж. Посрещна ни полупарализиран старец по пижама, масата в хола бе отрупана с неумити чинии, от него дъхтеше на чорап.

– От две години съм сам, бабичката се спомина – каза неловко той, сякаш усетил мисълта ми, – а внуците, ах, внуците... Без особени усилия и на добра цена Борислав спазари мъжки пръстен с брилянт и две обици със сапфири. Намерихме Чоката в магазина му, той се захласна в пръстена, подхвърли, че го иска за себе си, но предложи малко. Потърсихме Теди в аристократичния му антиквариат на "Царя", нямаше го. Обиколихме сергиите около "Александър Невски" и там наистина го срещнахме – беше нисък арменец на средна възраст със самочувствието на английски лорд. Отделиха се настрани, зашепнаха си нещо, Борислав бързаше за бингото и аз усетих, че лесно се съгласи. Върна се при мен, доволен и сияещ, беше преизпълнен с познатото ми превъзходство.

– Това е за Валя – той отдели двеста долара и ги напъха в задния си джоб, – това е за теб – подаде ми нова стодоларова банкнота, – сто и петдесет останаха за фонда "и аз съм човек", В първия чейндж той смени парите и спря такси за четирите преки, които ни деляха от бингото в подлеза пред Университета. Никога не бях влизал в бинго, пристъпих с умерено любопитство. В хамбарестата зала въздухът беше тежък и одимен, покрай масите бяха насядали стотина души с видиотени от взиране очи, самата атмосфера на хазарт и нещастие ме замая. На подиума имаше нещо като катедра, изрусена жена с равен, металически глас изричаше номерата на топките, изплюти от плексигласовото прозрачно кълбо, което стърчеше в ъгъла. Приличаше на уред за мъчение. Навсякъде по стените бяха окачени монитори, върху тях се изтърколяваха същите тези топки със съмнителния цвят на слонова кост. Настанихме се зад един компютър, защото Борислав щеше да играе на едро. В този миг, докато чакахме момичето да ни донесе фишовете със серии, той изглеждаше непредвидим и напрегнат като старта на "Формула 1". Трудно му беше да се овладее, ръцете му притреперваха, когато вкарваше числата от талоните в компютъра. Извади пред себе си купчината левове и ги раздели надве. Момичетата в къси до неприличие полички го познаваха и интимно го наричаха Щедрост. Поръча на сервитьорката да ни донесе кола и кафе и ѝ даде фантастичен бакшиш. Абсурден бакшиш оставяше и на девойките, когато удареше бинго и те с балетна походка и захаросана усмивка му донасяха печалбата в плетената кошничка. Той беше роден играч, участваше заради самата игра, заради оная изплъзваща се неизвестност, която копнееше да укроти и да превземе.

Много скоро се почувствах обезсърчен. Постоянното надничане в компютъра ми омръзна, стана ми скучно, защото в бингото дори случайността не зависи от играча. Той не съучаства, не прави избор, в хода на играта не променя нищо, следователно и нищо не зависи от ловкостта на ума му, от неговата интелигентност или хъс. Той просто плаща фишовете, а сетне присъства, бездейно заслушан в гласа, загледан в появилата се топка с поредното число.

– Защо купуваш серии за двайсет лева, след като бингото е само двайсет и пет лева? – попитах го аз. – Вероятността да загубиш, е голяма, а печалбата ще бъде никаква.

– Прав си, неразумно е – каза той, а после с неочаквано избликнала ехидност: – За да спечеля!

Разсеях се. След два часа седене гърбът и краката ми изтръпнаха, почувствах се изтощен, сякаш бях написал разказ. С прилежание оглеждах момичетата, скокливите им, непритеснявани от тънките блузки гърди, закачливите им и нарочно показани дупета, но те нямаха време дори да пофлиртуват, подтичваха през залата, размахваха над главите си фишовете и грачещо оповестяваха:

– Последно раздаване, кой желае талони, играта започва, последно раздаване... Вземи и тая серия бе, Щедрост – присламчваше се някое от тях, – ще ти донесе късмет.

И Борислав я плащаше.

– Хайде да тръгваме, обещахме на Валя – мрънках, раздразнен, аз.

– На кяр сме бе, Марти, в три часа е голямата игра за петстотин лева – отвръщаше неизменно той.

Постепенно почувствах, че за него няма значение дали печели, или губи, че страстта го е обзела и победила като сън. Беше толкова неистово вкопчен в страстта си, че наистина се уплаших. В този човек имаше нещо опасно. Ненаситно. Неконтролируемо. Седеше кротко, мълчаливо подръпваше мекото на ухото си и в същото време сякаш бе готов на изстъпление. Печелеше лесно и от всичко. "Парите сами идват при него, защото не ги търси, не ги иска на всяка дена" – помислих си и потръпнах. Не успя да вземе голямата игра, специално за нея бяха надошли хора, залата и обточващите я балкони пращяха по шевовете, бяха се сгърчили като притиснато с обувка същество. Най-после излязохме навън, поех дълбоко въздух, отърсих се от неподвижността. Борислав честно раздели печалбата, опитах да откажа, но той набута банкнотите в джоба на якето ми.

– Бяхме заедно – каза простичко той.

Над "Царя" изгря слънце, кубетата на "Александър Невски" златно заблестяха, животът ми се видя прекрасен и смислен.

– Наблизо има един салон с покеравтомати...

– Не – отсякох твърдо аз, – Валя ни чака.

– Я, китайски ресторант – той кимна към отсрещния тротоар, – защо не хапнем по една супа от скариди и паниран октопод? Заслужихме си го. Умирам по фрути ди маре...

И аз умирах за морски деликатеси, бях гладен и най-важното – невиждано богат. Освен всичко човешката наивност е любовница на глупостта.

***

Ресторантът беше празен. По стената беше нарисуван дракон с усмивката на медицински изрод, висяха червени фенери. Със сладострастието и любопитството на дете Борислав поръча по три азиатски манджи, които можеха да нахранят цяло отделение войници. Замисли се, вгледа се навън в ситния дъжд, който плачеше за една хубава следобедна дрямка.

– Ти нищо не знаеш за мен – каза неочаквано той, – аз съм несметно богат.

– Това е твой проблем – отвърнах притеснено.

– Валя също нищо не знае... Тя е доста глупава, нали?

Навярно очакваше да отрека, но аз замълчах. Бях гладен и ми се спеше. Той поръча две кутии от скъпите Davidojf. Разпечата своята и запали цигара. Разказа ми, че още навремето, докато държали сергия в градинката пред "Кристал", без знанието на Валя той заделил няколко "фантастични" предмета с "невероятна" стойност.

– Бяха блажени години, хората още имаха хубава стока. Вземах я на безценица, а я продавах скъпо, кредитните милионери бяха фрашкани с лесни пари и купуваха като луди. Чужденците също. Можех да продам и скъсан колан, ако кажех, че е на някое бивше тоталитарно величие. Правили сме с Валя по триста и повече долара на ден, представяш ли си? – Беше ми трудно да си го представя, а и той приличаше на човек, който говори на себе си, трябва да убеди себе си. – Още нямаше антикварни магазини, ние по масите обирахме всичко.

Тогава се появил Григорий, а баща му, генерал белоемигрант от Русия, бил адютант на последния руски цар Николай II. Старецът Григорий имал сълзящи очи и труден живот, бил завършен пияница, нямал наследници, но притежавал несломима доблест и чест, пазел от баща си безценни вещи на царската фамилия. Все в тази благодатна есен във вестниците наизлезли материали за трагичната кончина на Николай II и неговите близки – най-сетне Григорий получил доказателства, че царското семейство е избито, и разбрал, че неговият подвиг да оцелява в постоянна мизерия и в същото време да съхранява скъпоценности, които вече няма на кого да предаде, е безсмислен. И той решил нашироко и по руски да изживее последните си старини. От него Борислав купил златна табакера с царските инициали и диамант, огромен като нокътя на палец – той замислено ми показа нокътя на своя палец, – после златен медальон с двайсет и три брилянта, били между два и десет карата всеки, две картини на Рафаел и една на Ботичели, които до седемнайсета година висели в царския кабинет на злощастния Николай. Борислав наел сейф в "Булбанк" и там скрил – "Дори от въздуха", каза той – цялото това непосилие. За миг изритах чувството, че съм попаднал във великолепието на Шехеразада, но вече се бях разсънил.

– Как успя, нали вие двамата винаги сте заедно? – попитах аз и също запалих цигара.

– Валя е глупава – той ме погледна някак извинително, – лесно е да я избудалкаш. Аз имам двойствен живот, Марти.

– Не разбирам защо ми казваш всичко това.

– Втръсна ми да бъда кокошкар. – Той прищрака няколко пъти запалката си. – Аз се блъскам по адресите, намирам и мъкна стоката, после ония тарикати ме натискат за цената. Продават я десет пъти по-скъпо в антикварните си магазини. Всички колеги го знаят, магазините на Теди, на Хасковеца и на Чоката им ги снесох аз.

– Все още не разбирам.

– Чувствам те близък, доверих ти се. Ти с твоя ум, Марти, и аз с умението си да надушвам парите... заедно ще направим чудеса. Ако се обединим и вземем антиквариат, представяш ли си само?

– Не – отвърнах, – аз просто нищо не мога да предложа.

– Ти вече направи това, което зависеше от теб – той отново прищрака със запалката си, – днес ме изведе, а то никак не е малко, повярвай.

– Съмнявам се, че днес се е случило нещо съдбовно.

– Случй се, ти единствен знаеш всичко за мен – той натърти върху "единствен", – не е ли достатъчно? Преди два дни срещнах онова пиянище Григорий... сигурно вече е профукад мангизите, А в него остана една дяволия, ако ти кажа, свят ще ти се завие.

Бебешкото му, невинно лице се огря от доволна усмивка. Изглеждаше подкупващо, непреодолимо искрен, ала в същото време сам бе признал, че от години мами жена си. "Двойнствен живот... – казах си аз. – Тъй като лесно и винаги може да излъже Валя, навярно той е свикнал да лъже всички и за всичко."

– Не е това, което си мислиш, Марти – не скри обидата си той, – просто ми е нужна помощ, сам не съм в състояние да се справя.

Супата от перки на акула бе горчиволютива и невероятно вкусна. Сервитьорката отрупа масата с китайската си любезност, блюдата със скариди и калмари изглеждаха апетитно и излъхваха аромата на загадъчния изток. Изключих и потънах в низкото удоволствие да се наям.

– Защо не пийнем по едно уиски? – попита неочаквано Борислав. – Денят беше успешен, нека го полеем.

На мен също ми се искаше малко забрава. Усещах се щастлив със стоте долара в джоба, бяхме заедно, можех да контролирам себе си и него, обядът беше прекалено сит, за да ни хване алкохолът. "Петдесет грама топлина няма да ни навреди, най-многото да ни разнежи" – помислих си наивно.

– Само по едно – казах аз, когато китайката ни донесе искрящата течност.

– Кълна се в паметта на майка си – прекръсти се Борислав и преполови чашата на един дъх.

Погледна ме признателно, наистина ме чувстваше приятел. Бях обещал да се грижа за него и щях да го сторя. Отидох до тоалетната, забавих се няколко минути. Когато се върнах в неотопления салон, той се беше преместил на масата в дъното. Беше извадил защипаната си пачка и щедро раздаваше долари на младия мъж и русокосата му приятелка. От устата на Борислав се точеше лига, пред него се мъдреше двестаграмова чаша, пълна до половината с уиски.

– Ей, какво става? – попитах аз.

– Господинът черпи – отвърна гладко избръснатият мъж и се изчерви, после се ядоса. – А вие кой сте?

Борислав се ухили язвително, издаде нечленоразделен звук, оригна се и успя да произнесе:

– Тоя е никой... маанете го тоя гадняр.

Прилоша ми, скаридите се свиха в лагуната на стомаха ми. Трябваше да направя нещо, а не знаех какво.

– Аз съм бодигардът на господин Николов – отвърнах. Още не бях успял да се измъкна от изненадата си, но съобразително прибрах разхвърляните по масата банкноти, внимателно ги прищипах с металната щипка и ги набутах във вътрешния джоб на якето му.

– Не те познавам. Изчезвай – развика се Борислав и неуправляемо размаха ръце. – Оставам при тях, те са мои приятели, истинските ми приятели. – Свлече се от стола и прегърна коленете на ужасената жена. Ръката му се свря под полата ѝ, тя изпищя и подскочи.

– Господин Николов се напива рядко, но от сърце – казах извинително аз. Насилих се да го повдигна, тежеше, беше се отрязал като пън и едва сега разбрах дълбокия смисъл в думите на Валя. Сборихме се, дотътрих го до нашата маса и го тръшнах на стола. Той се пресегна и събори пълната с мариновани октоподи чиния на пода, успя да докопа и пепелника, бутна и него. Притича китайката, любезното ѝ лице се бе изкривило и беше добило жълтевината на изсъхнал тебешир.

– Какво му дадохте да пие? – спрях вайкането ѝ аз.

Тя се наведе и измъкна изпод масата бутилка с "Балантайнс", шишето бе преполовено. Просто не можех да си представя как за тези никакви минути бе успял да излочи всичко това и как не бе умрял. Погледнах го с уважение. Той се беше изпързалял на пода, беше кръстосал дългите си крака като Буда, приличаше на човек, изпаднал в дълбока медитация.

– Аз съм велик – изфъфли Борислав, – а ти си нищожество.

– Кой плаща ядене и строшено? – От кухнята бяха наизлезли трима-четирима китайци, ставаше напечено. Русокосата жена в ъгъла придърпваше полата към коленете си и още не смееше да седне. Видях се в чудо, китайците стесняваха кръга като сюрия ловни палаши, наобиколили дивеч, от устата на Борислав се точеше лига. Извадих стодоларовата банкнота – приказната печалба за днешния ден, погледнах я гладно и я подадох на сервитьорката. Тя бързо пресметна нещо наум, върна ми шейсет лева и шепа стотинки, китайците възвърнаха хлъзгавите си усмивки, кланяха се със същата прилежност, с която щяха да ме пребият. С усилията на багер награбих Борислав и го изведох навън. Отдъхнах си. Дъждът се бе усилил, студените капки на ручейчета пълзяха до пъпа ми, нямах ръце да се загърна.

– Ще те направя богат, Марти, ще видиш – каза неочаквано разумно той, – в "Слатина" знам едно заведение, ще пийнем малко... има и жени.

– Не си го и помисляй – срязах го аз.

– Помощ, помощ – развика се Борислав, – тоя ме ограби.

Жената пред нас нагази направо през локвите и ускори крачка, отнякъде изскочиха двама полицаи.

– Какво става? – попита по-младият.

– Пиян е – отвърнах аз.

– Ограби ме, взе ми паричките – вопиеше Борислав. – Тоя се казва Марти и е крадец.

– Дайте си документите. – По-възрастният ме посочи и опипа белезниците, които висяха на кръста му.

Отпуснах за миг Борислав, той се олюля и слава богу, повърна, тлъстият му бълвоч рукна, а бяхме в близост до сградата на Телевизията, несмлените скариди и калмари плиснаха в краката ни, полицаите гнусливо отскочиха.

– Изчезвайте, момчета, защото ще ви приберем.

Едва го мъкнех, тежеше като чувал с картофи, беше се обесил на врата ми и мънкаше.

– Ще ти избягам – изрече го с особен глас, сякаш беше казал: "Ще те измъча до смърт, Марти". Беше не само неуправляем и противно лигав, от него се излъчваше нещо разбудено изначално, което все още не можех да определя. Тежеше и ми дишаше във врата. Най-сетне се довлякохме през две пресечки и го набутах в ладата. Запали цигара и утихна. Безсловесието му също бе изплъзващо се, криеше заплаха.

– Може ли да си такава свиня – опитах се да му говоря кротко като на дете, – Валя ни чака, как да те заведа у вас в такова състояние? Аз обещах...

– Майната ти и на теб, и на Валя. Да не си обещавал.

– Нали ти ме помоли бе, кретен такъв?

В колата остро замириса на горяла тъкан и пластмаса. С огънчето на цигарата си той бе прогорил седалката, затова бе мълчал. "Безотговорен, егоист и разрушителен" – мина през ума ми, но усетих, че все още опипвам и не успявам да го определя. Ударих го през ръката.

– Обра ме – изпелтечи нечленоразделно той, – сега ме и биеш.

Паркирах колата възможно най-близо до нашия блок, успях да го кача в асансьора. Отвори ни мама, в ръцете си държеше плетиво, опита да се усмихне.

– О, Бориславе... как си, къде е Валя? – попита тя.

– Ще направя Марти богат – отвърна той, – скоро ще го разберете. Аз съм велик.

Заклати се в коридора и се издрайфа отново, стомашният му сок имаше нездравия цвят на урина.

– Господи... – каза Вероника, беше се подала от спалнята, лицето ѝ се сгърчи от погнуса и тя затръшна вратата. Замириса на развалена китайска храна.

Вкарах го в хола, тръшнах го на канапето и се върнах в антрето да чистя. Парцалът мазно набъбна в ръцете ми, водата в легена потъмня. Чувствах се безпомощен, в стомаха ми скаридите се раздвижиха от прилива, тъпо ме заболя глава.

– Днес изкарах шейсет лева – казах аз.

– Марти, Марти... – Мама бръкна в ръкава за копринената си кърпичка.

Трябваше да направя нещо. Помолих я да отиде до близката аптека и да купи разтворими витамини. "Майка ми да слугува на това чудовище" – думата се завъртя и заседна в съзнанието ми. Когато се върнах в хола, беше шест часът, Борислав дремеше. Сепна се.

– Двамата с теб ще направим чудеса, ще видиш.

– Млъкни, говедо.

– Ти си виновен, ти ме напи.

Изправи се, опита да отключи външната врата, навярно вече не искаше да избяга, а просто да ме изтормози, да ме направи зависим от себе си, да ме обсеби докрай. Това надмощие над моето безсилие, над невъзможността ми да се отърва от него, го изпълваше с някаква сатанинска наслада. Сякаш му беше необходимо да се погаври с мен, за да се увери в собствената си значимост. Сборихме се и едва го върнах на фотьойла. Накарах го да изпие три чаши с кипналите витамини. Той размазано се ухили.

– Няма как да изличиш това, което ми причини, Марти. Ти ме окраде.

Пуснах телевизора, предаваха мач, не успявах да се съсредоточа и го загасих. Борислав доволно премлясна, беше ме подчинил, беше му приятно да се грижа за него, бе обзел цялото ми същество и в този момент наистина се чувстваше велик. Изглеждаше напълно различен, сменен човек, нищо не бе останало от природната му интелигентност, от оная вродена деликатност и мека щедрост, които познавах. Питах се как е възможно така изведнъж да напусне себе си и да се насели със садизъм, грозота и отвратителност. "Някъде в него пъплят демони – помислих си уморено, – той е генетично обременен, подсъзнанието му е вманиачено и болно." До девет часа се опита да скочи от прозореца, разкъса две книги, поиска да се изкъпе и в банята счупи огледалото. Не можех да го дишам, но по някакъв безумен начин се чувствах свързан с него, отговорен за него. Валя звънеше по телефона през петнайсет минути, вайкаше се в слушалката, бях инструктирал мама да казва, че още сме в Банкя и чакаме моя приятел Живко пред къщата му. Бях изключил мобифона на Борислав и го държах в джоба си. Към единайсет той се поосвести, можеше да се крепи на краката си и го избутах навън.

Валеше като из ведро, фаровете едва пробиваха налитащата ни водна пелена, чистачките скърцаха. Усещах се излъган, до кръв бе наранено простичкото ми чувство за справедливост.

– Защо прогори седалката ми бе, животно такова?

– Ние двамата с теб...

– Млъкни – срязах го аз.

– Валя няма да ме усети, ще видиш.

Но още щом, ухилени, цъфнахме на вратата им, тя безпогрешно го разпозна. Задърпа косите си, запищя, сякаш ѝ бях посегнал, после заплака. Сега на мен ми се доповръща.

– Какво си направил с моичкия бе, Марти, нали ми обеща? Ауу, гледай колко му е лошо, колко ми е лошо, ей тук ще се тръшна и ауу... ще умра.

– При Борислав е печалбата от сделката с Живко, продадохме оная шибана картина. – Бях като пребит, бързах да се прибера у дома и да изсъхна.

На следващата утрин ме разбуди звъненето на телефона. Никога не бях чувал по-безутешен и виновен глас. Борислав се извиняваше, физически го виждах как пълзи пред мен, познавах това състояние на пределен махмурлук, тревожното усещане, че вчера си избил една детска градина.

– Ох, дано майка ти и Вероника... Как мислиш, Марти?

– Погнусени са – отвърнах отмъстително аз.

– Какво ми стана вчера... – Той се гънеше, не само че бе готов да понесе, а желаеше и предизвикваше моята жестокост.

– Печалбата ти, ония двеста долара от Живко, са у мен.

– Нали бяха сто?

– Двеста са, разбира се. Днес ще ти ги дам.

Обади се и Валя, представих си я пухкава и недооблечена, с подути от плач и недоспиване очи, с потекло от снощи червило по брадичката ѝ.

– Борислав ми разказа всичко. Избягал ти е, докато ти си бил в клозета. Много е съобразителен, нали? Благодаря ти, че не си го изоставил... Страшно те обича, Марти, ама нали те предупреждавах... той, моичкият, ауу, като го прихванат. Що съм обикаляла из кръчмите, що студ съм брала. Слушаш ли ме, ауу...

Още същия следобед той наистина ми донесе парите и двамата с Валя ме заведоха на китайски ресторант. Ядохме скариди и панирани калмари, сякаш той вярваше, че ако отново погълне изхвърленото вчера от него, вината му ще намалее. Гледаше ме като бито куче, с преданост, която ме изпълваше с неудобство. Отново никак не успявах да го припозная, беше друг, напълно сменен човек. После ме накара да спра пред кварталния сервиз. Без да го желая, ми подари нови гуми и касетофон "Кенууд" за колата. Направи го по най-деликатния начин, не желаеше да ме унизи, стори го с усещането, че ми връща стар дълг. След няколко дни през нощта наркомани разбиха ладата и откраднаха касетофона.

***

Цял месец напразно чаках отговора на Мила, тя редовно пращаше своите имейли от Америка, но сякаш бе забравила за мен. Най-сетне гъделичкащото "Да се прочете само от татко!" осмисли екрана на оня тъпанар, нашия компютър. Изчаках Вероника и Катарина да си легнат и отворих "залепения" плик на екрана, разпечатах посланието ѝ.

Мислих дълго и се самозалъгвах със своите опитности, за да се убедя за сетен път, че ти, татенце, наистина си белязан от Бога. Поради безхаберието на младостта или духовния си недоимък на мен ми е нужен поне час, за да навляза в медитацията, да се събера в себе си, но аз съм неспособна да изпитам и една десета от Чудото, което ти с такава лекота постигаш. Помня поощрението, което получи и от лама Шри Свани. Просто ме удивлява твоята заслепяваща съпротива, нежеланието ти да достигнеш до истинското освобождение, до пълнотата на щастието, до лелеяната от хилядите, обладани от прилежание и стресирани, душици нирвана. Ти си невероятно стар дух, татенце, преди да те намеря като мой баща, навярно си преживял десетки животи, у теб дреме познанието на вековна, забулена в дълбините на времето причинно-следствена връзка. С минимални усилия това познание ще те изведе до края. До светлината. С обич и подчинение, Мила

Препрочетох писмото ѝ и отново не се зарадвах. Вложената в него сърдечност и особено преклонението на дъщеря ми ме потиснаха. Излязох на балкона, изчаках хладния вятър, който се спускаше от Витоша, да изсуши потта ми. Бях се надвесил над чернотата, която се провисваше от шестнайсетия етаж. Изглеждаше кадифено мека, непрогледна и бъбрива, нямаше нищо общо с бездушието на пустотата. Привличаше ме, мамеше ме, като че ли не обещаваше гибел, а бе изпълнена с думи, сякаш беше недописан разказ. Прибрах се смръзнал. Седнах зад компютъра и дълго разтривах вкочанените си пръсти.

Скъпо мое умно и неподчинимо момиченце, навярно разстоянието – само в раздялата и през разстоянието нещата изглеждат съвършени – те е подтикнало да ме натъжиш по този толкова красив начин. Ако наистина има прераждане, ако природата ни опазва, ошлайфа и безмилостно продължава, то аз със сигурност съм най-незначителният и млад дух от всички вас, които обичам. Които Бог ми е позволил да обичам. Познавам несдържаността на чувствата си, понякога низостта на помислите си, разпиляността и безплодието на постъпките си, аз просто не съм този, за когото ме мислиш. Що се отнася до странното ми умение да се себенапускам, да съзерцавам величието и необгледността на пустотата, както се бе изразил лама Шри Свани, предполагам, че то е плод на вътрешното ми усещане за свобода или още по-вярно – то е форма на обикновена човешка талантливост. Така някои, за разлика от други, лесно се научават да играят шах или да рисуват; така някои, за разлика от други, стават хирурзи или алпинисти. Просто на мен генетично ми е дадено това наистина необикновено свойство на ума. Права си в едно: че самото състояние на лекота и независимост, на разтваряне в нищото предизвиква у мен неясна тревога, някаква необяснима съпротива. Аз съм хедонист, човек на удоволствията, но се съпротивлявам на това усещане за щастие. И защо? Може би съм непоправимо мързелив? Или се страхувам, че ще си отида от вас? От всички вас, които Бог ми е подарил да обичам! Татко

Мила не ми отговори и нейното наказващо мълчание бе проява на насилие. Половин година чаках. Мисълта и животът ми бяха заети с друго, но подсъзнателно, нейде дълбоко в себе си, аз продължавах да очаквам, сякаш изведнъж щях да науча всичко за себе си или Мила щеше да се прибере при нас. Завинаги.

В протеклата година Боян намери себе си. Той беше роден да върши това, с което Генерала го бе обременил – можеше да прави пари. Изведнъж си даде сметка, че ако социализмът подтикваше смелостта на хората и тяхното различие, ако поощряваше себеизявата, а не леността на подчинението, вместо напразно да се занимава с кино и да пее до прегракване баладите на Висоцки, той би могъл отдавна да открие своето предопределение.

Увереността му нарастваше с всеки изминал ден. С удивление осъзна, че умът му е надмогващ и комбинативен, че в кръвта си носи оная тънка разлика между безочие и почтеност, между привидното забавяне и бързината на решението, които са в основата на всяка печеливша сделка. Далновидно той долавяше изгодата, както от разстояние акулата надушва кръвта, имаше способността да превръща заплетените ситуации в сръчност и успех. Боян не просто печелеше луди пари, а се забавляваше, впускаше се в насладата да залага и да рискува. "Рискът е най-удивителната част от човешкия ни избор, в него е скрито смайването от живота – мислеше си понякога Боян, – рискът е гъделът на битието. "

– Не разбирам, не те разбирам – заекваше Мария в Боровец, докато дояждаше десерта си в ресторанта на хотел "Рила", – защо ти е нужна тази бъркотия, за какво го правиш?

– Никога не съм се чувствал свободен – опита да се измъкне той, но беше казал истината.

– Само богатият ли е свободен?

– Забелязала ли си... когато на едно дете се забранява нещо, когато му отнемат любимата играчка, то се стреми към нея.

– И какво от това?

Запали пура, за да спечели време и да намери точните думи, трябваше най-после да го обясни не толкова на нея, колкото на себе си.

– Беше ми отнета играта. Искам да играя.

– Но ти си пораснал! – Капка сладолед опръска красивата ѝ рокля.

– Човек завинаги остава дете, играе ми се, скъпа.

Отдъхна си. Наистина бе успял да напипа и да обговори този свой копнеж, не се оправдаваше, по-скоро бе успял да изрази най-непроявената част от същността си. Потресът, въодушевлението, замайването, в което беше изпаднал, напомняше внезапно сполетяла го любов. Към никого. А може би към себе си?

– Страх ме е – каза тя и остави от лъжичката да изтече още една капка сладолед в скута ѝ.

– Може ли да се страхуваме от любовта? – попита, удивен от себе си, той.

Омразата и любовта, поражението и успехът също бяха вид игра. Но да мразиш или да обичаш някого, всъщност означава, че той те е обсебил, че сам се поставяш в зависимост от неговия чар и непостоянство, от моментното му настроение и прищевки. Дори властта – разсъждаваше той – ни въвежда в особена зависимост, подчинява ни на тези, над които властваме. Единствено парите, вече в своя метафизичен смисъл, ни правят абсолютно свободни, защото породената от тях свобода постоянно се умножава и нараства. Започнала веднъж, играта не можеше да свърши, това не беше партия шах, в нея нямаше победител. Фигурите се местеха, надхитряха се, унищожаваха се взаимно, но самата игра се продължаваше безкрайно. В един роман беше прочел, че съвършенството е невъзможно, че ние постигаме само неговото приближение. Но всяка страст, колкото и силна, колкото и овладяваща да е тя, се изчерпва, изхабява се, утаява се във времето, погива. Единствено многото пари, беше осъзнал Боян, завинаги остават приближение до нещо, което се боеше да определи и да нарече – до щастието. Това прозрение го измъчваше, ала той не посмя да го сподели с Мария, щеше да я засегне и огорчи, да разстрои и себе си.

– Накапала си се – каза Боян и посочи с пурата към деколтето ѝ.

– Ооо – каза, без да заекне, Мария.

Освен чутовното меко "Марлборо " с Краси Дионов захванаха да внасят и фалшиво уиски. Отработиха каналите с перфектността на компютърен програмист. Както умно го бе посъветвал Тони Хури, оползотвориха юридическата подвижност на профсъюзите и влечението на някои техни лидери към мълчанието на зелените банкноти. С помощта на фондация "Рацио" внесоха безмитно запомнящи се количества алкохол и спечелиха добри пари. Когато затвориха това кранче, благодарение на връзките си с бай Георги Боян се запозна с още няколко работливи митничари. Контейнерите с блаженото питие пристигаха направо на бургаското пристанище, бяха придружени с документи, че се реекспортират директно в Румъния, в Босна и Югославия, но всъщност тировете разтоварваха стоката в неговите напращели халета. Държавното мито оставаше на завоя пред внушителния му склад в "Илиянци". Механизмът сработи като оригинален ключ в забравена ключалка. Всичко бе чудесно, но скоро ресторантите, дребните магазинчета и нещастните сергии затънаха във вносно уиски, което обеднелите до истеричност пияндета не можеха да излочат за години напред. Тогава зад гърба на Краси Дионов Боян осъществи величествения си удар, който можеше да се впише в учебник по криминология. Пое огромния риск и внесе седемстотин хиляди бутилки "Тийчърс", "Балантайнс" и "Джони Уокър". Плати сериозни пари на четирима юнаци от борда на средна, но просперираща поради високите си лихви банка и изтегли от нея кредит срещу запорираното уиски. Тънкостта на далаверата се състоеше в това, че Боян купи уискито от Тони Хури по два долара и половина за бутилка, а го заложи в банката по седем долара и половина. След шест месеца той официално обяви, че не е в състояние да върне и да погаси кредита, и им джироса прилежно опакованите кашони. Банката едва успя да продаде несметното количество забрава за по два долара шишето, разтресе се, сякаш през мраморните ѝ офиси бе преминал земетръс, и по-късно банковият надзор я обяви в несъстоятелност. Боян спечели три милиона и половина в зелено, но тръпката, преживяната наслада идваше не толкова от самата печалба, колкото от съзнанието, че успя да съсипе цяла банка. Играта го опияни, бе направил прецизен и навременен ход, ала най-важното – не бе погазил закона. В цялата сделка стриктно бяха спазени духът и буквата на закона.

Когато научи за класическия му удар, Краси Дионов повилня. Долетя в "Ню Отани" със срамните си биячи, но сега пред офиса на Боян достолепно стърчеше Кривия и още две, готови на всякаква бъркотия, момчета. Щеше да стане адски шумно, можеше да стане страшно. Боян го прие в малката стаичка и му сипа щедра чаша уиски.

– От онова фалшивото ли е? – Краси го измери със злото си, опустошено око.

– За приятели пазя само "Chivas Regal" – отвърна сговорчиво Боян.

– Приятел ли? Слушай, гадно копеле, защо за втори път ме натакова? – В доброто му, кафяво око просветна жалост и някакво върховно удивление. – Ти с кого се ебаваш бе, тарикат? Харизах ти моите осемнайсет депутати, присламчих те в политиката, вкарах те в съда, за ръчичка те въведох в прокуратурата. Не, не и не, този път ще те гръмна.

– Ами ако се бях провалил? – попита грижовно Боян и усети как в ъгъла Фанча се напрегна да чуе.

– Обаче успя... – На Краси не му стигаха думите, възмущението му бе толкова неовладяемо, че го задуши. В гнева си той захриптя, извади от джоба си златен ланец и захвана да го навива на пръста си.

– Не ти се обадих от страх. Разбираш ли бе, човек, досега се усещам подмокрен от несигурността на тази авантюра. Ако те бях въвлякъл в нея и загазехме, тогава наистина щеше да ме гръмнеш.

– Ама се облажи, натъпка се... Запомни го, контузен, Краси и Бог забавят, но не забравят – гласът му беше особен, по някакъв зловещ начин жалостив, и този път Боян наистина потрепери. Пред вратата изпълнените с поделена вярност момчета все още мълчаха, тишината бе неестествена, изпита чувството, че се хлъзга по тази втвърдена тишина, а под прозореца зееха десет етажа въздух.

– Намислил съм нещо – каза Боян.

– Заври си го в мозъка, гадняр такъв.

– Ние сме кокошкари, Краси.

– Този път няма да ме купиш със сладки приказки. Кокошкари сме били, обаче неговият курник е пълен със златни яйца, а моят – с кокошинки.

– Можеш ли да слушаш? Разсейваш ме с тая верижка.

– Ще ти създам удобства, такъв венец ще ти подаря, дето и Рокфелер не е виждал...

Той издиша целия си въздух, не искаше да се примири с почудата, че някой го е прекарал. Все пак прибра просташкия си ланец и се просна във фотьойла.

– Всъщност имам да споделя с теб две неща.

– Наркотици? – ухили се Краси, иронията му бе смразяваща. Всеизвестно беше, че в основата на неговото финансово благополучие стояха наркотиците, хазартът и проституцията, мръсното бельо на бизнеса, до което Боян не желаеше да се докосва. Не че имаше предразсъдъци и се гнусеше от издъха на развалено, парите не миришат, просто там теренът му беше непознат и бе отдавна зает, играта беше груба и извратена, лишена от очарованието да я измисляш. Сега Краси го гледаше в упор с двете си очи, а това бе непоносимо.

– Метали – отвърна кратко Боян.

– Ха, защо ме будалкаш бе, наивник? Много добре знаеш кой държи входа и изхода на "Кремиковци".

Входа и изхода на "Кремиковци" ги държеше Илиян Пашев, беше засукал тия две сладки цицки от майката държава и беше преял. До повръщане. С него Боян не се обичаше, беше прекалено умен, за да сработят заедно, и вече твърде богат, за да го натисне и да го спре. Но Илиян и Краси Дионов също си бяха мешали капите, Пашев упорито му пречеше да развие хазарта си по Черноморието.

– Ще внасяме метали от Русия и така ще ги ударим.

Краси се замисли, лицето му отново се разполови. Злото му око се притвори, първосигналната му ярост сякаш бе укротена от старата като незаздравяла рана омраза.

– А другото?

– Нефт, нали знаеш, че Югославия е в ембарго?

– Ти така си приказваш, за да умиеш душевната ми травма, да почистиш тепиха на простия ми ум, или наистина си надникнал в проблема?

– Надникнал съм в проблема. Дълбоко – отвърна Боян и кимна към Фанча. – Утре ще те навестя в ресторанта. Накарай оня магьосник, твоя готвач, да изпече агне.

Краси Дионов рязко се изправи, опря показалеца си в гърдите му, надвеси се над него и с двете си очи. Бяха по-опасни и празни от десетте етажа въздух.

– Този път, трябва да бъдеш особено, ама много особено внимателен. Бог и Краси забавят, но никога не забравят. Запомни го.

На вратата той се спря, превъртя златния синджир на палеца си и почти беззвучно изрече:

– Да натаковаме Илиянката Пашев... обеща ми.

"Аз на ваше място бих го запомнила, шефе" – каза му по-късно Фанча, когато най-после останаха сами, облъхнати от преданото дихание на Кривия пред вратата в този слънчев, майски месец се случи още нещо, което се вряза в паметта на Боян. Наближаваше осем часът, той си беше тръгнал, когато на паркинга разбра, че е забравил ключовете от колата си в офиса, а беше изпратил Кривия да вземе дъщерите му от частното училище. Върна се. Асансьорът безшумно го изплю на десетия етаж, бе посегнал да отвори вратата, когато дочу, че вътре се говори. Притаи се. Вслуша се. Гласът на Фанча бе приглушен, но той улови как търпеливо и обстоятелствено тя разказва някому всичко, което бе правил през последния месец. После продиктува новите му банкови сметки. Отначало му просветна, че тя се е свързала по телефона с Краси Дионов, но мъркащата ѝ интимност го усъмни.

– Пазя ги ония пухкави гащички – изсмя се тя, – в чантичката си ги нося. Да, да, и чорапите с дантелените ластици, и тях...

Боян слезе във фоайето на хотела, изпи при Жан едно силно и припряно кафе. Припомни си безценните съвети на Генерала, които тогава, на пътеката с надпис "Внимание мечки", прозвучаха като заповед. "Не се доверявайте никому. Бъдете понякога щедър, когато употребявате хората, и винаги жесток, когато се освобождавате от тях" – беше натъртил той. Върна се горе в офиса. Изправена пред огледалото, Фанча – всъщност името ѝ беше Стефанка – червеше устните си. Изглеждаха кървави и захапващи.

– Уплашихте ме, господин Тилев. – Червилото се плъзна и остави резка по брадичката ѝ.

– Забравих ключовете си, а също и да ви кажа нещо важно. Утре се местим в новия офис на улица "Московска".

– Нали го видях днес, фантастичен е, господин Тилев... дворец, ама истински палат. Тук, в тая сбутаност и теснотия...

– Забравих да ви кажа още, че от утре сте уволнена.

– Аз... Защо? – Тя потръпна невярващо, посегна към късата си пола, но в объркването си, вместо да я придърпа надолу, я повдигна към кръста си. Бикините ѝ бяха изрязани и едва скриваха къдравите черни косми, които обточваха напращелия ѝ венерин хълм. "Колко е лесно да прибере и тези гащички в чантичката си" – помисли си Боян.

– Ще ви дам цялата заплата до края на месеца, но ще си удържа телефонния ви разговор с Бейрут – изрече твърдо той.

Тя изведнъж разбра. Замръзна. Лицето ѝ се сгърчи, гримът ѝ сякаш потече, ръцете ѝ увиснаха, нямаше власт над тях, за да оправи полата си. Остана открита за погледа му и леко разкрачена. Жалкото изражение на лицето ѝ странно контрастираше с животинската сила, притаена в разголените ѝ бедра. Беше дошъл ред да познае и тази перверзия, за първи път Боян изпита сексуална възбуда, несвойственото физическо желание, причинено от сълзите на човек.

***

През лятото на същата година те се нанесоха в мезонета, който гледаше в юга, в притихналия силует на Витоша. Изведе ги на терасата, оградена с кипариси: пред тях на вълни се огъваха покривите на новоизникналия баровски квартал, вляво, в ниското, се стелеше мазният софийски смог. Децата запляскаха с ръце, затичаха се по стълбата към втория етаж, за всяка от дъщерите им бе предвидил по две самостоятелни стаи.

– Ще се загубя тук – заекна отнесено Мария. – Губя се...

– Ще се намериш.

– Тебе те няма.

– Ето ме – засмя се той, беше се облегнал на камината, на изваяната от черния камък колонада.

– Прилича на надгробен паметник – каза Мария.

– Кое?

Тя гъсто закима към извисяващия се до тавана гранит.

– Винаги сме си мечтали за жив огън – каза той.

– Да, да, но за жив...

– Ако искаш, Кривия ще я запали.

– Горещо е – отвърна тя и зиморничаво потръпна.

В полумрака на леката си рокля жена му изглеждаше нереална, сякаш дрехата беше изпълнена с въздух. Пожела я. Уплахата ѝ го възбуди, представи си как коприната се свлича в нозете ѝ и открехва голотата ѝ. Като врата към друг свят, преливащ, обживян и винаги непознат, само техен. В "Люлин" често го правеха на килима, тя оставяше недообелените картофи, отриваше ръце в престилката, той захвърляше вестника. Ложето на килима бе убиващо твърдо, но населено от стъпките им и просторно в несръчната им игра. Понякога дъхът им спираше едва под масичката и тогава тя се смееше. Бързаха. Децата можеха да се върнат от училище. "Ами запръжката?" – казваше Мария. "Наистина всичко е игра" – помисли си Боян и облиза устните си. Протегна ръце към гърдите ѝ – бяха малки и стегнати, различни като задрямали зверчета.

– Тук няма да чистя – каза Мария и гнусливо се отдръпна.

– Не е и твоя работа – отвърна той.

Обгърна ги тънкият мирис на нвизсъхнали стени и лак, италианските мебели излъчваха своята прекрасност, бяха избрани с вкус, от архитект, но Боян знаеше, че са все още ненаселени, дори отрупани с вещите им, изглеждаха празни. На софата бяха нахвърляни неговите костюми, витите ѝ крачета едва понасяха тежестта им, като че ли върху нея се бяха излегнали няколко души. Огледалото в позлатена рамка отразяваше гърба на жена му. "Това не е Мария – каза си с болка Боян, – това е само гърбът ѝ."

– Не зная защо, но тук просто не мога да чистя...

– Ще наемем жена.

– А аз тогава какво ще правя?

– Ще си почиваш, ще четеш, ще се развличаш.

– От какво да си почивам и с какво да се развличам? – Не упрекът, а учудването в гласа ѝ го раздразни.

Боян се обърна и отхвърлени, ръцете му погалиха каминния часовник. Беше му го продал вчера оня тарикат Борислав. "От десет години се занимавам с антиквариат, но по-красива вещ не ми е падала – каза му той. – Взрете се, господин Тилев, в отливката, надникнете само в печатите. " Дебелобузото ангелче беше седнало върху костенурка и надуваше тръба. От порцелановия циферблат надничаше златна пластинка, часовникът показваше и фазите на луната. Боян го нави и времето тръгна отново.

– Донесъл съм проспекти – каза той, – тази година през август ще се забием в Ница. Представяш ли си, ще ви заведа на рулетка в Монте Карло.

– Ами Созопол? – попита тихо Мария.

– Нали миналата година бяхме в Созопол – отвърна той.

– Миналата година в Созопол... – долетя ехото на нейния глас.

– Майната ти тогава! – Внезапна и безутешна, яростта го обзе като физически пристъп на астма, задуши го. Най-сетне успя да си поеме въздух, прекоси хола, обърка се в многопосочието на ширналото се антре и затръшна външната врата. Не взе колата. До "Ню Отани", всъщност до олигавената привързаност на Жан, го деляха стотина крачки.

Две седмици по-късно, когато се прибра към девет часа, мезонетът бе тъмен и някак напуснато празен. Усещаше се смъртно уморен, беше подготвил две трудни и висящи на ръба сделки и бе изтърпял следобеда в присъствието на Краси Дионов и трима разглезени депутати. Срещата им се състоя в тузарското заведение на "Витошка ", Краси бе затворил ресторанта си и шестте фолк певици им пяха на ухо. Те разтърсваха обсипаните си с пайети гърди, змийски виеха бедра, отначало сядаха на масата, после и на коленете им, бяха или сламеноруси, или до посиняване чернокоси. Гласовете им подрезгавяха от изпитото шампанско, но наметнатата им голота бе обещаваща и плодородна. Кючекът и припевите "опса, опса" или "мома да не си, но да си от Павликени" отпуснаха депутатите. "Нали и ние сме хора", повтаряше единият от тях, който беше лекар травматолог, а професорът по ботаника мъдро го допълни: "Да, нефтът е кръвта на съвременната цивилизация". Бяха умни, образовани, знаеха вицове. Бързо прозряха какво ще означават и за тях количествата нефт и стомана, за които им намекваха с Краси, и обещаха да издействат вниманието на финансовия министър. По развратния вкус на Краси след триетажната торта им сервираха стриди. Ухаещите на море мекотели разстроиха стомаха на едрогърдата Джина и дадоха повод за много невинни шеги. На единия от оркестрантите му се скъса струна от китарата, дори и тя не издържа. Накрая си тръгнаха, омерзени и преяли. Ненаситен, Краси нареди да отворят ресторанта, остана да си допие и да си дослуша.

Боян обиколи стаите, бяха празни. След преживения шумен тормоз, тишината в апартамента му се стори многозначителна и някак парлива. Свари си горчиво кафе и едва тогава зърна бележката в трапезарията. Изглеждаше забравена и ненужна върху масата. Ръката на Мария сякаш бе заеквала, почеркът ѝ бе накъсан и непознат. "Не ни чакай. Няма да се върнем с децата." Спеше му се, фолкът го бе омаломощил, утре го чакаше решителна среща с наперените руснаци. Приседна на един от облицованите с кожа столове. Нещо се срина в него, усети се отчаян. Бе способен да преглътне всеки каприз, ала тази несправедливост направо го парализира. Само с небрежен жест можеше да излекува разхлабения стомах на оная Джина, да опознае припева на бедрата ѝ, но бързаше да се върне у дома. При Мария. При дъщерите си. При тях и себе си. Не успяваше да се ожесточи, не изпитваше дори гняв и това съвсем го разстрои.

Още докато децата бяха малки, всяка вечер той им носеше някаква "изненада". Нещо незначително, винаги дребно, вафли, лукчета, жокеи. Една нощ го бяха задържали до късно в Министерството, подготвяха някаква юбилейна изложба. Иглика и Невена не си бяха легнали, чакаха го, очите им бяха пълни с дяволитост и сън. "Къде е изненадата? " – попитаха хитро те. " Тати е виновен пред вас – каза той, – нямам нищо. Ето, купил съм хляб." "Хляб, хляб – развикаха се радостно те, – тати ни е донесъл цял хляб" – и зацелуваха ръцете му. "Виновен, но за какво? Всичко, което правя, го правя за тях" – помисли си Боян. Просто не бе в състояние да понесе толкова несправедливост.

Потърси Мария по мобифона ѝ, но тя го бе изключила. Обади се на тъща си. Пенсионираната университетска преподавателка по химия никога не бе крила презрението си към него, но напоследък се бе умилостивила и омекнала, сега го харесваше. Надяваше се, че Мария е завлякла децата у нея.

– Не съм се чувала днес с тях – изрече назидателно, по учителски, тъща му, – колко е часът?

Опита се да го разпита, после да му разкаже някаква заплетена история с нейната съседка, но той ѝ затвори телефона. Взе кафето си и излезе на терасата. Размити и безжизнени, звездите висяха над летния град, въздухът миришеше на бензин, далечината едва загатваше силуета на Витоша. Изведнъж осъзна, че няма какво да направи, стискаше здраво крехката чашка, държеше се за чашката. Към единайсет телефонът иззвъня. Беше Генерала.

– Не исках да ви безпокоя по това време, но...

– О, господин Генерал. – Боян дори не пожела да скрие разочарованието си.

– Все пак добре е да знаете, че вашата съпруга и дъщерите ви са у нас.

– У вас? – Абсурдът на това твърдение му попречи да се зарадва.

– Дойдоха... в известен смисъл се пренесоха – гласът на Генерала се забави и го погали като бръснач – по обяд. Моята Наташа им направи борш. Нахранени са, окъпани са, сега ще си лягат.

– Къде ще си лягат?

– В нашата спалня... моята Наташа им постла там.

– Идвам веднага.

– Не мисля, че сега е моментът... Обадих се, за да ви спестя тревогата. Боя се, че ще сбъркате. – Но Боян му беше тряснал слушалката.

Генерала живееше до Министерството. Той често преспиваше в Министерството, в останалото време спеше в близост до него. До мръсните му тайни. До присъдата да знае. До властта. В късния час градът бе пуст и Боян успя да стигне до улица "Паренсов" за десет минути. Препречи три от паркиралите на тротоара коли, но това не го интересуваше. Намери бързо номера, кооперацията бе излющена, номенклатурна, с просторно фоайе и стар, неподдържан асансьор. Асансьорът скърцаше. Шперплатовата му кабина беше захабена. По стените ѝ с флумастер бяха написани цинизми и словосъчетанието: "Гадни комуняги". Генерала го посрещна по пижама, обут в смешни, навярно монголски пантофи с пискюл, лицето му се бе вкаменило и изразяваше нескривана отврата.

– Вашата съпруга не желае да ви види – каза ледено той.

Боян го избута и влезе. Холът бе просторен, все така скучно номенклатурен, обзаведен с мебели от шейсетте години, светлодъбови, но направени от талашитени плоскости. Библиотеката бе претъпкана с книги, главно спомени, също от шейсетте години, и неизброимо количество съветски "подарки", които Генерала и жена му сякаш бяха пренесли от виличката си в Железница. По масичката стърчаха матрьошки, издялани от кехлибар фигурки, излитащи ракети и прилични на метални насекоми спътници. По стените висяха картини от времето на ранния соцреализъм, изобразяваха партизани с пушки и разстрел. Между тях се открояваше изрязана от ученически атлас карта на света. На нея в розово господстваше Съветският съюз, България не се виждаше. Въздухът бе мъгливо одимен, бронзовият пепелник с лъв бе пълен с фасове, в него гореше цигара.

– Вие сте невъзпитан, господин Тилев – изрече без горчивина Генерала.

– Защо тя... Защо? – попита с надежда Боян и се просна във фотьойла.

– Зададохте най-безсмисления въпрос... И престанете да треперите, не го понасям, когато го прави мъж.

– Защо? – повтори Боян.

– Имате прекрасна съпруга и аз ѝ обещах – отвърна все така зловещо Генерала.

– Не ми отговорихте – прекъсна го Боян.

– Беше ми трудно, почти непосилно. Трябва да разберете, не всичко зависи от мен... но ѝ обещах. Аз съм български офицер, господин Тилев, и не връщам думата си назад.

– Какво ѝ обещахте? – попита уморено Боян.

– Да ви освободя... – Той взе цигарата си и жадно смукна. – Следите ли мисълта ми?

– Нищо не разбирам, господин Генерал.

– Да ви освободя от задължението, което поехте пред мен – каза някак оскърбително Генерала.

Изведнъж Боян проумя цялата дълбина на думите му и се удави в нея. Размекнат от Мария, Генерала навярно се бе съгласил да го замени с друг, да унищожи онова, което сам бе породил, да изтръгне истинската му същност, да му отнеме играта. Съзнаваше ли този оглупял старец какво бе поискал от него? Той също седна на креслото срещу Боян, лицето му на фанатик – на патологичен фанатик, се помрачи. Излъчваше упованието на излъган човек, който е прекрачил себе си, извършил е ненужна жертва.

– Предлагате ми да се върна в Министерството, в оная лаборатория? – изрече, смаян, Боян.

– Вие сам ще решите, господин Тилев, не ме засягат бъдещите ви планове. Следите ли мисълта ми?

– И какво ви дава основание да постъпите така?

– Човешката ми съвест. – Генерала уморено приглади побелялата си коса.

"Ти ли ще ми говориш за съвест?" – помисли си Боян. Ненадейно гневът освети съзнанието му, бе така всеобемащ и ярък, толкова спасително нужен, че върна нещата по местата им. Почувства се много по-добре, вече бе в състояние да разсъждава.

– Аз също съм български офицер – изрече рязко и отчетливо той, – аз ще изпълня дълга си.

Генерала се усмихна цинично, сякаш беше попитал: "Пред кого?", после отново се смръщи. Тишината ги раздели, бе задушни и плътна като цигарения дим.

– Изборът е ваш – провлече най-сетне той, – но тогава съпругата и дъщерите ви ще останат тук. При нас.

– Бих искал да ѝ кажа две думи. Само две думи. – Боян не молеше и старецът срещу него усети това.

– Тя категорично отказа да се срещне с вас.

– Съжалявам, че ви притесних, господин Генерал. Лека нощ.

Боян се изправи и с твърди стъпки тръгна към вратата. "Борш и матрьошки... – помисли си, вкаменен, той, а после съвсем нелогично: – Спокойствието на гнева."

Вече излизаше от входната врата, когато някой влетя в коридора. Беше Мария. Тя дълго бе плакала, болката беше отмила грима ѝ, лицето и изглеждаше изтощено, нощницата на Наташа провисваше до петите ѝ. Хвърли се на врата му, не ѝ стигаше въздух, целувките ѝ заекваха.

– Мой мили, единствени мой – изхлипа в ухото му, но го направи, сякаш той я бе изоставил и ѝ беше отнел децата, като че ли той я беше напуснал завинаги, а тя най-сетне го бе намерила и върнала у дома.

***

Едва по-късно Боян щеше да разбере, че това бе решителното, може би най-съдбовното усилие в новия му живот. Именно в този миг той бе успял да съблече миналото си и го бе захвърлил на просяците в кофите за боклук. Спомените за преживяното бездарие в Москва, смирението, че никога нищо няма да му се случи, че е роден да живурка в покрайнините на панелния "Люлин", парливият мирис на киселина в лабораторията му станаха чужди и сякаш засягаха друг, непознат човек. Той не просто се бе преоблякъл в костюма на преуспяващ бизнесмен, а вече играеше себе си, беше самият Боян Тилев. Беше преодолял едновременно две препятствия, които му пречеха и го спираха пред всяко решение – смаляващия страх пред Генерала и страха, че Мария може да си отиде.

След като се прибра с децата в мезонета им в Лозенец, Мария утихна, затвори се в себе си, не го питаше за нищо и те почти престанаха да говорят. Отначало се втурна да купува, отмъстително да харчи парите му, сдружи се с антикваря Борислав и смешната му съпруга, но той усещаше, че се е предала. После я обзе влечението по отвъдното, по оня, недоказан в съществуването си, свят, който блазни ума с успокоение и мъдрост. Навярно го правеше заради него, подсъзнателно тя се надяваше, че щедрата ѝ благотворителност, знанието за законите на кармата ще изкупят неговия грях, обречеността му да се оприличи на себе си. Мария все още вярваше, че той се е заблудил, че този полудял свят, който я обикаляше отвсякъде, е кошмарен сън и в един, отрупан със светлина, ден Боян ще се събуди.

На няколко пъти в леглото се опита да му чете пасажи от беседите на засиялия Дънов, но Боян заспиваше. Веднъж седмично го водеше на църква, предпочиташе притихналата вглъбеност в храма на Семинарията, в който влизаха под ръка, придружени от подрънкващите златни ланци на Кривия. Винаги бяха облечени в тържествено черно, сякаш бяха дошли да погребат нещо все още живо и неизказано скъпо. В ошептения полумрак пред олтара Мария се пропълзяваше, целуваше раболепно иконата на Божията майка, а той палеше свещите и пускаше в касичката за дарения неизменните петдесет долара. След като изтърпя провала на поетичната ѝ книга в театър "Сълза и смях", Боян се подчиняваше на прищевките ѝ, но вече знаеше най-важното. В оная паметна нощ при Генерала бе направил човешкия си Избор, бе разкъсал пъпната връв на безликото си подчинение, от този миг насетне можеше да си отиде не тя, а той. Мария се съпротивляваше само защото той ѝ позволяваше да го стори. Упоритостта на нейната съпротива бе всъщност неговото съгласие. Това бе различна, неизпитвана досега свобода, която нямаше нищо общо с необята на парите и властта, беше всесилната свобода на човек, престанал да обича, престанал да обича когото и да било.

Въпреки поканите повече не стъпи у Генерала. Отказваше възпитано, насилено любезно, с правото на много заетия човек. По телефона се чуваха все по-рядко, разговорите им ставаха все по-къси, служебни, лишени от пустословието и бъбривостта на страха.

– Вие изградихте цяла империя. Повярвайте, гордея се с вас – каза му веднъж Генерала.

Гласът му бе овладян и сдържан, но не можеше да прикрие удивлението, искреното му възхищение. Именно тогава Боян почувства, че те вече дори не са равни, в съзнанието си припозна Генерала просто като един самотен и стареещ пенсионер.

Пет години след оная умиротворяваща нощ, в която той си върна Мария, защото тя го загуби, неочаквано и в ранни зори му се обади съпругата на Генерала. Потърси го по втория му VIP джиесем, номера на който знаеха само двайсетина души.

– Ето въй? Вие ли сте? – каза измъчено тя.

– Слушам ви.

Боян изпита раздразнение и досада, бръснеше се в банята, нямаше още шест и половина.

– Той – не посмя да го назове, сякаш Генерала нямаше име – настоява веднага да дойдете у нас.

"Настоява веднага" никак не се хареса на Боян. Замълча. Разклати флакона. "Фаренхайт"-ът му свършваше. Тя, изглежда, предусети отказа му и някак задъхано добави:

– Той ви моли, важно е... Аз ви моля, господин Тилев.

Нещо в гласа ѝ го накара да се съгласи, освен това подчинителното "моли" беше съвсем различно от опита ѝ да му заповяда. Боян отложи първата си среща в офиса и точно в осем часа остави Кривия да търси място за паркиране по улица "Паренсов". Изтърпя тягостното прискърцване на асансьора – в тази кооперация Сякаш всичко бе в друго време – и натисна звънеца. Наташа му отвори веднага, от внушителната ѝ прическа не бе останала следа, косите ѝ бяха несресани и болезнено бели.

– Он ждет... чака ви. – От нея се разнесе познатото му ухание на московска улица, на евтино духи.

– Това е за вас. – Той ѝ подаде букета и впечатляващата опаковка с френски парфюм.

– О, "Нина Ричи " – каза тя, навярно щеше да го подари на някоя съседка.

Преведе го през дълъг коридор, вратата на банята зееше отворена, а вътре бяха прострени да се сушат няколко чифта прости войнишки гащи. Спалнята бе просторна, гледаше към двора и бе обзаведена в мебели от шейсетте години със светъл дъбов фурнир. Генерала лежеше на двойното легло и четеше книга, до него стърчеше тенекиено цукало. Боян се смръзна. От гъстата му бяла коса не бе останал нито косъм, черепът му метално лъщеше. Отслабнало до неузнаваемост, лицето му излъчваше напрегнатостта на хищна птица, кожата на врата му бе провиснала. Целият той приличаше на праисторическо животно, увито в юрган. Но най-силно го порази особеното ухание в стаята, пропито навсякъде, застояло и всепроникващо. Миришеше на камфоров спирт и болест, на гниене, на бавен и неумолим телесен разпад.

– Уплаших ли ви? – попита сърдито той. Гласът му бе същият и това наистина стресна Боян.

– Вие сте болен? – Той придърпа табуретката и седна до леглото.

– Рак – с костеливия си пръст Генерала посочи гърдите си – на белите дробове.

– Веднага ще се обадя в Правителствена болница – Боян облиза пресъхналите си устни, – ще ви изпратим във Франция или в САЩ. За парите няма да мислите.

– Навсякъде ракът е рак – махна с ръка той, – и във Франция, и в Америка.

– Чувал съм, че най-добрите специалисти в света са в Калифорния. Длъжни сме да опитаме, господин Генерал. – Боян млъкна, улови се, че му се моли.

– Глупости... И престанете да треперите, не понасям, когато го прави мъж.

– Аз ще сваря кафенце на вас обоих – каза Наташа и излезе.

Мълчаха дълго и трудно. Боян не издържа, стана и отвори прозореца. В двора, обсипан с прорасли бурени и трева, играеха деца.

– Отивам си, "какво тук значи някаква си личност" – изрецитира замечтано Генерала. – Но аз ви повиках за друго, господин Тилев.

– Ще направя всичко по силите си за вас.

– Не за мен, за идеята... – Генерала го изгледа свирепо, с очите на луд. После без нужда избърса костеливата си ръка в юргана. – Няколко пъти вие ме питахте на кого ще трябва да предадете парите, не говоря за всичките, а за част от спечелените ваши пари.

Боян усети, че му прилошава, седна отново на табуретката. "Изглежда, Мария е права – проблесна в ума му, – няма безплатен обяд."

– Вашата помощ ще ни е нужна.

– На кого? – Внезапно избликналата апатия бе сковала Боян.

– Ще ни е нужна... – сега Генерала заповядваше. – Когато потрябва, при вас ще дойде човек, ще се представи за мой братовчед и ще ви предаде другата половина от тази банкнота. – С отънелите си пръсти той измъкна от книгата чисто нова, скъсана надве социалистическа петолевка и му я подаде. – Ако тя съвпадне с вашата, вие сте длъжен, повтарям: длъжен сте да му се подчините.

Тази обаятелно наивна приумица, заета сякаш от шпионските филми, го умили, но и засегна. Тя бе част от инфантилното въображение на Генерала, от изхабената му вярност, от малодушието да отложи в себе си промяната. Стана му смешно и тъжно. Боян извади портфейла си и внимателно прибра банкнотата. "На кого?" – запита се отново той. Значи все пак имаше някакъв тайнствен и вдъхновен от непонятни цели заговор, подмолната и търпелива организация съществуваше не само в болното въображение на Генерала. Но ако тези незнайни люде бяха изпуснали духа от бутилката, как можеха да го върнат в нея? Господи, какви наивници!

– Защо се усмихвате, господин Тилев?

– Слушам ви и запомням, господин Генерал.

Сега мълчанието им бе все така дълго, но вече непреодолимо трудно. Генерала се закашля, хриповете му бяха раздиращи, той се откъртваше от себе си. Дали децата продължаваха да играят навън?

– Искам да ви попитам нещо лично за себе си, нещо интимно. Чета история. – Генерала посочи с костеливия си пръст книгата, която бе оставил на гърдите си. – Следите ли мисълта ми?

– Разбира се, господин Генерал.

– Избухва Френската революция, следва я Реставрацията... а после идва Наполеон и отново реставрация. Историята сякаш заобикаля назад, но сетне тръгва нагоре... Нелепо е, просто смятам, че е невъзможно нашите – следите ли мисълта ми? – нашите социалистически идеи да изчезнат без следа. Може би няма да се върне оня, нашият социализъм, но нещо от тях, нещо от нас... Кажете, господин Тилев? – Генерала го гледаше с почудата на дете, което за първи път е видяло жираф, а беше уморен и умиращ старец. В неговата неистовост се таеше толкова копнеж по бъдещето, че на Боян му дожаля. Искаше да му каже: "Заплачете, господин Генерал, ще ви олекне", но не посмя. Събра цялата си милост.

– Историята е жива – отвърна тихо Боян, – тя наистина се движи по спирала, нещата винаги се повтарят.

– Благодаря ви – каза Генерала, като че ли го беше спасил от нетърпима физическа болка. – Е, може да си вървите. Пред мен е времето, а вие сте зает човек.

Боян докосна костеливата му ръка и се изправи, затвори прозореца, сякаш той бе врата към един друг свят.

– Сбогом, другарю Генерал – каза ясно и високо той. Очевидно старецът не го разбра, разтълкува думите му превратно и посвоему, защото щастливо се усмихна.

Два месеца по-късно Наташа позвъни по скрития му VIP джиесем и с простотата на човек, загубил всичко, каза, че Генерала е починал. Боян нареди на Кривия да поръча възможно най-скъпия венец от бели рози, с една черна и една червена – натърти на "червена" – лента, на които да бъде написано: "С признателност. Мария и Боян Тилеви". Изпрати по шофьора си венеца, но не отиде на погребението. Отвори сейфа в кабинета на офиса си, изрови между документите разкъсаната половина от петлевовата социалистическа банкнота, замисли се за миг, после я смачка и я хвърли в кошчето за боклук.

Генерала беше мъртъв...

***

В изплъзващите се години на разточителство и разграбване лесните пари свършиха. Това, което бе построено с десетилетия, с труда, с възторга, а и с лишенията на цели поколения, най-сетне бе преразпределено, в смисъл че бе източено и фалирано. След големите удари с руската стомана и нефта Боян предусети масовия крах на банките, клещите на валутния борд и съобразително обезкърви трите съвместни фирми "Юнион Холдинг", "Петролиуминвест Холдинг" и "Европа Маркетинг", които бяха негови и на Краси Дионов. С помощта на фантомни офшорки изнесоха парите извън България и ги вложиха в акции на големи американски и европейски корпорации. Изведнъж в предаващата богу дух държава далаверата замря, усети се острата липса на живи пари, останаха мизерните, стопени до неузнаваемост спестявания на пенсионерите и хилядите разфасовани предприятия, които тепърва щяха да бъдат раздадени на безценица. Разбира се, попартийному и на свои хора.

Отначало Краси Дионов се съпротивляваше. Наквасен с хазарта, наркотиците и проституцията в София, властелин на чуждото страдание, силово богат и затова глупав, той просто не можеше да проумее, че времената са се сменили. Решителната среща стана в неговото напето заведение, Краси бе наредил да затворят ресторанта и сред безвкусния разкош двамата седнаха сами пред печеното агне.

– Не ме измъчвай – увещаваше го Боян, – аз ти обещах и ето, върнахме Илиян Пашев със стотина милиона назад.

– Върнахме го, ама на него му е нищо... Кръсти се в американска църква, нали?

– Послушай ме...

– Искам си парите около мен – Краси замижа с разноцветните си очи и заприлича на заспал, – така да си ги гледам, да им се радвам... да ги пипам бе, човек.

– Можеш да си гледаш, да им се радваш и да пипаш ей тия. – Боян кимна към поразголените фолк певици, които се бяха скупчили в ъгъла и чакаха реда си, за да им попеят на ухо.

– Будалкаш се с мен, нали?

– Никога не съм говорил по-сериозно.

– Защото си падам малко простак? Защото се отгледах в сиропиталище и после в спортното училище омахвах по три десерта малеби? – Той отвори синьото си око и го поряза с него. – Защото станах републикански шампион, когато ти си носил чиновническата чанта и подлизурски си козирувал на началството? – Гласът му пискливо се извиси. – Бъзикаш се с мене, понеже веех националния флаг по пилоните на Европа, докато ти си снимал тайните архиви, нали?

– Разбираш ли, че времето тече? Няма вдругиден, утре ще бъде късно. – Боян губеше търпение.

– Вчера беше рано, утре ще е късно, Ленин ли го беше казал? Пешка, мани го тоя труп – той прищрака с пръсти и ядно кимна на сервитьора към агнето, – дай стриди и шампанското.

– Кажи им да спрат – помоли Боян. Сламенорусата певица друсаше кючек на пет метра от тях, тежките ѝ гърди не помръдваха, коремът и бедрата ѝ се виеха змийски в такт с игривото " опса ". Раздвоението между пълната застиналост и пределната разтропаност в това тяло въздействаше на мъжкия му инстинкт, разсейваше го. – Нареди им да млъкнат поне за час.

– Няма – Краси се взря в него с кафявото си, съчувстващо око, – понеже зная, че фолкът те дразни, че моето удоволствие те притеснява... Нека да си пеят децата, а ти се срамувай от мен.

– Дойдох в тая дупка, за да поработим – каза злорадо Боян.

– А какво правим бе, човек? Насилваш ме да ти подпиша документ, да пратя на майната паричките си... Леле, главището ще ми се пръсне.

– Не на майната си, а в Америка и в Швейцария.

– При свободата и часовниците...

– Другият вариант е валутният борд отначало да ги замрази, а после да ги прибере – отвърна отмъстително Боян. – Аз за себе си съм решил.

– Плашиш ме с тоя шибан борд, стряскаш ме... Айде сравни ми го с нещо, че да го почувствам.

– Неотменен и ясен финансов ред – прекъсна го стоически Боян. – Но понеже те боли глава и ти е трудно да мислиш, ще ти го опиша по-просто. Шибаният борд прилича на стиснато кокоше дупе.

– Подхилкваш се, значи, докачаш ме, нали? – Краси замълча и изчезна в себе си, отново заприлича на заспал. – В казармата, в спортната рота, имах новобранец авер, той веднъж разчепи една кокошка... Каза, че не било лошо, било като с коза.

Боян допи минералната си вода, търпеливо подреди документите, прибра ги в чантата си и стана.

– Чакай. – Краси Дионов се протегна и хвана ръката му, бе невероятно силен. Задържа го, взря се в него едновременно с двете си, взаимноотричащи се очи, а това наистина бе страшно. Китката го заболя. – Обясни ми по човешки... Как така ред? Защо ред? И кому е нужен ред? На олигавените пред кокала политици или на тоя оглупял и останал без гащи народ?

– Редът е нужен на парите.

– На мен и на теб? На ония, дето ходим със златни гащи?

– Не на нас, а на парите – повтори съкрушаващо Боян.

На Краси Дионов му просветна, разбра всичко, почеса се по главата и извика към оркестъра:

– Стига! – Тишината се сгромоляса оглушителна и в нея изведнъж се открои блудкавият разкош на ресторанта. Оркестрантите заотстъпваха виновно, фолк певиците повлякоха опакованата си в сребърно ламе плът и излязоха.

– Два пъти ме обвини, че съм те прекарал. – Ушите на Боян продължаваха да бучат.

– Ама аз точно затова бе, наказан...

– Цял следобед правих компания на твоите палавнички, само и само да те отърва от глупостта ти, за да спася теб и нашето приятелство.

– Бог и Дионов забавят, но не забравят – ухили се той, а сетне ненадейно попита: – Ти ме презираш, нали?

– Малко.

– Прав си, понюхвам го, презираш ме малко, но много се срамуваш от мен. До отказ се срамуваш от мен.

– Затвори тая бълвоч, повикай архитект да я освежи и открий клуб за бизнесмени.

– И още какво трябва да направя аз... кокошкарят? – Гласът му бе мъртвешки глух.

– Научи се да мълчиш, започни да носиш костюм и изхвърли златния си ланец в първата кофа за боклук. Ще направиш богат някой безработен висшист.

Безропотно, някак опасно смирен, като дете, забравило буквите в лятната ваканция, Краси Дионов подписа всички документи. Едно от платежните нареждания той накапа със сос от стриди. Петното не изчезна, то напомняше следа, оставена от човешки сълзи.

Когато най-после се измъкна от вмирисания на скара и потна плът ресторант, Боян знаеше, че е прав. Колкото и безотговорно неуправляема да изглеждаше държавата, в един момент редът в нея щеше да се върне и узакони. Той не бе нужен на банкерите или на кредитните милионери, нито на политиците или на разкапаната съдебна система, не бе необходим дори на обеднелия народ, защото голяма част от хората изхранваха семействата си с измама, оцеляваха от хаоса. Шофьорът на такси пренастройваше електронния си апарат, лъжеше клиента си, а той пък от своя страна му пробутваше развалено сирене с изтекъл срок на годност в сбутаното си магазинче. Тази навързаност в бедността, надхитрянето в мизерията изглеждаха безкрайни. Редът наистина бе нужен единствено и само на парите.

***

Неизвестно защо, напоследък у него се връщаше оня по-изличен спомен от срещата му с Манфред Мюлер, мастит немски магнат, който държеше леката промишленост в Мюнхен, пък и в цялата провинция. На предсрочните избори Боян негласно беше финансирал печелившата партия и за да му върне жеста, тогавашният министър-председател го включи в бизнес делегацията, която шумно посети Бавария. Нещо повече, уреди му лична среща с недосегаемия Манфред Мюлер. В Мюнхен Боян бе отседнал в малкия, ала престижен хотел "Опера". В петък, точно в единайсет часа, господин Мюлер изпрати автомобила си – ново БМВ, но със значително по-малко екстри от модела, е който се возеше Боян.

– Това ли е колата на господин Мюлер? – попита невярващо той.

– Да, това е личната лимузина на господин Мюлер – отвърна гордо и на развален английски шофьорът.

Офисът на немския мултимилионер се намираше в близост до кметството, пристигнаха бързо и точно в единайсет часа и двайсет минути, както бе записано в протокола, Манфред Мюлер го прие в кабинета си. Строго помещение с вградени в тавана греди, с библиотека, масивно резбовано бюро, няколко фотьойла и масичка за чай. "Тук нищо не е пипано от години... Какво обаятелно бреме е традицията" – помисли си, някак разочарован, Боян.

Манфред Мюлер седеше зад бюрото си и небрежно разлистваше папката с предложението на Боян. Офертата за казахстанския памук бе, меко казано, апетитна. И като количество, и като качество, и като цена тя трябваше да смае олимпиеца Мюлер. Боян си бе сложил лична печалба от сто процента – ставаше въпрос за десетки милиони долари – и при евентуални преговори, а той не се съмняваше в тях, бе готов да отстъпи още осем процента.

Господин Мюлер бе на преклонна възраст, с пергаментова кожа, воднисти, недоверчиви очи, сресана на път жълтееща коса и старомоден костюм. На бюрото му имаше само един телефон, старинна статуетка на излитащ орел – и толкоз. Той не прояви особена общителност, не му предложи питие, секретарката му, навярно стара мома, поднесе чаша гол чай, чинийка с мед, резен лимон – и толкоз. С цялото си същество господин Мюлер издаваше странни, едва доловими шумове, сякаш при всяко помръдване в ставите му се чупеше остаряла хартия. Излъчваше своите шумове и по нещо, навярно по трудността на своя характер, напомняше за Генерала.

– Внимателно се запознах с офертата ви. – Той изшумоля като рак и затвори папката, английският му бе безупречен, воднистите му очи бяха пълни с особена, непредизвикана от нищо, тъга.

– Слушам ви. – Боян любезно отпи от чая си.

– Принуден съм да ви разочаровам, господин Тилев. Този казахстански памук ми е нужен, но не ме интересува.

"Малко му е на тоя восъчен старец" – помисли си Боян.

– Мога да преговарям и да сваля цената с още осем процента – направи се на измъчен Боян.

– Не става въпрос за тези осем процента, господин Тилев...

"Ще ме ощипе дъртофелникът, яко ще ме ощипе. " Боян нямаше какво да прави с чашата в ръцете си и я остави на масичката.

– Доколкото зная – допуши му се, – вие купувате памук със същото качество от Китай на двойна цена. – Зверски му се пушеше. – Мисля, че предложението ми е изгодно.

– Точно там е работата – кимна неопределено господин Мюлер, – вашето предложение е потискащо изгодно... – И протегна костеливата си, изсушена ръка. Показваше му, че неговото време е изтекло. Гонеше го. Здрависаха се с дружелюбието на хора, които са се запознали на улицата и повече няма да се видят. Когато Боян бе вече на вратата, Мюлер неочаквано го спря. Гласът му бе все така неправдоподобно и металически жалостив.

– Утре е събота, господин Тилев... Аз ще почивам на вилата си край Щрандбергското езеро. Каня ви на обяд, ще ми бъде приятно, ако споделите обяда ми.

В хотела Боян си поръча бутилка "Chivas Regal", лед, две кани с газирана вода и до три часа през нощта не мигна. В неговите представи оня мухъл въобще не приличаше на милиардер. Той или страдаше от неизлечима деменция, или бе страшно хитър. Властелинът на леката промишленост в Бавария дори не го изслуша, затръшна вратата пред него, после я открехна. Какво можеше да означава това? Боян разгърна пред себе си документите, оглеждаше ги, размишляваше върху различните варианти на сделката, върху всички възможни клопки, които можеше да му предостави утрешният ден. Пушеше пура след пура. Отрови се.

На сутринта, точно в единайсет часа, същото недотам престижно БМВ и същият шофьор с ливрея, която изглеждаше по-достолепна от колата му, го чакаха пред входа на хотела. През града до автострадата пътуваха трудно. По целия едночасов път, без да свали фуражката си, шофьорът здравомислещо и по немски мълча. Отклониха се вляво от аутобана, в близост се мярна сребърната повърхност на прочутото Щрандбергерзее, навлязоха в пясъчна алея с вековни дървета. Вилата на Манфред Мюлер бе изградена в типичен баварски стил и поне външно не впечатляваше с нищо. Самият господин Мюлер се беше изправил до колонадата на входната врата, сякаш беше сигурен, че именно в този миг той, Боян Тилев, ще пристигне. Наоколо бе запомнящо се красиво и... скучно. Моравата се спускаше от хълма, забавяше се от китката дървета и достигаше до самия бряг, до пристана, около който бяха застинали няколко яхти. Нямаше екзотични храсти, фонтанчета и водоскоци, но по всички прозорци на къщата цъфтяха цветя. Ярки, обагрени в червено, най-обикновени цветя. Господин Мюлер стоически се бореше с вятъра. Той събираше в себе си пейзажа, овластяваше околното, защото присъстваше в него.

Въведе го в салона, на масата димеше кафе, сервизът бе от истински стар майсен. Безизразно и сякаш със своето шумолене господин Мюлер му показа колекцията си от картини – беше събирал главно немски автори, имаше шедьоври от Кирхнер, Кандински, Марк, Маке. В ъгъла, там, където трябваше да седнат, под специално вграденото осветление, бяха закачени три платна: на Матис, на Дега и на Моне. Боян въздъхна. Деликатно се огледа. Обстановката бе впечатляваща, но в тежкото дървено стълбище, в самата атмосфера на стаен, овладян разкош се излъчваше нещо не точно овехтяло, а обживяно, непрестанно допълвано, патинирано в шепоти и стъпки, обговорено в значения. Ала къщата изглеждаше празна, в нея сякаш нямаше никого.

– Тук всичко е натрупвано – Боян потърси по-точната дума на английски, – правено е с поколения.

Господин Мюлер се взря в него, сякаш едва сега разбираше, че Боян е същество, одарено, с разум.

– Точно това исках да ви кажа, господин Тилев, истинските неща се правят с поколения... – усмихна се вяло той, но не се допоясни.

Излязоха. До пристана господин Мюлер героически се бори с вятъра. Отнякъде изникна същият старчок като шофьора. Беше облечен в бели панталони, в бял пуловер, носеше бяла фуражка на морски капитан и подаде на господаря си пълен книжен плик. Качиха се на яхтата, изглеждаше нова, гостоприемна, но някак обидно малка. Господин Мюлер отвори кесията и мигом, сякаш от небитието, доплуваха няколко лебеда, те грациозно обточваха шии и така изразяваха радостта си. Изглежда, бяха стари познайници с владетеля на баварската лека промишленост, той пестеливо захвана да им хвърля сухари.

– Тези лебеди са ваши? – попита Боян, колкото да каже нещо.

– Мои? – Усмивката на господин Мюлер се стопи и изчезна. – Как ви дойде наум, господин Тилев, тези лебеди са на езерото...

Докато прекосяваха Щрандбергерзее, мълчаха. Въпреки есенното слънце водата изглеждаше тежка, оловночерна, като разхвърляна наоколо им мушама. Господин Мюлер се унесе, беше потънал в старостта си, в някакъв свой си спомен и в неговата замечтаност Боян предусети, че те въобще няма да говорят за цяла нощ премисляната оферта. Одремалият се милиардер наистина го бе поканил на обяд. Но защо? Пристанаха пред типична баварска кръчма, по-късно по менюто Боян разбра, че това е парливо скъп ресторант. Бяха им запазили маса отвън, на терасата, всъщност бяха им запазили изгледа, гледката към тъмнеещите, сурови води на езерото. По пращящо бялата покривка бяха наредени гирлянди от репички, люти чушки, череши и ягоди. Също като грациозните лебеди сервитьорите мигом ги наобиколиха, те също добре познаваха и се радваха на господин Мюлер. Той си поръча зелена салата, порция с френски сирена, чаша минерална вода. И толкоз. Очевидно не беше дошъл да се наяде, а да каже, да внуши нещо важно на Боян. Усмихваше се на слънцето. Почиваше си. В редките затишия на вятъра издаваше своите шумове.

– Тук, в това кокетно заведение, е обичал да идва Томас Ман – изрече много сериозно господин Мюлер, – а там – кимна неопределено към облите хълмове, по които се катереха десетки баварски къщи – той е написал "Вълшебната планина".

На Боян не му беше до Томас Ман, но уверено заговори за него. Още в гимназията бе изчел романите му, обичаше този писател, величието на образите му, могъщото му въображение.

– В "Буденброкови" – прекъсна го безпардонно господин Мюлер – Томас Ман твърди, че първото поколение капиталисти безогледно трупа пари, второто се отдава на политиката, третото поколение излъчва високи интелектуалци, а четвъртото по правило деградира...

Кой знае защо Боян прие това признание като въпрос, отправен лично към него.

– У нас, в България, се извършва някаква странна, патологична симбиоза между първото и четвъртото поколение. – Той безпричинно се засмя, измъчваше се над полусуровия си, кървав бифтек. – Новоизлюпените ни капиталисти правят пари, бързи и немалки пари, и веднага деградират. Те психически не могат да издържат на...

Господин Мюлер отново се взря в него с немигащите си, воднисти очи, сякаш за първи път осъзнаваше, че той е същество, одарено с разум.

– Изглежда, Томас Ман е прав – каза без ехидство той, – но аз съм седмо поколение индустриалец...

– Не ви разбирам. – Боян просто нямаше сили да скрие раздразнението си, ножът и вилицата му никак не можеха да отделят жилавото парче месо от кокала.

– Господин Тилев, вие сте третият български бизнесмен, с когото имам честта да се запозная – каза педантично, сякаш със ставите си Мюлер. – Тази сделка с казахстанския памук доста по-изгодно и преди вас ми я предложи господин Пашев. Миналата година той гостува с делегацията на бившия ви премиер в Германия.

"Илиян, отново той – Боян усети, че се изчервява, – бърз е лайнарът му гаден, хитър е, но нищо не разбира от Томас Ман."

– Защо не я приехте, господин Мюлер?

– Опитах се да ви отговоря в кабинета си, но вие не ме разбрахте. Затова ви поканих тук. И първия ваш колега, и господин Пашев, и вие, уважаеми господин Тилев, ми предлагате потискащо, как да се изразя, преувеличено изгодни сделки.

– Не виждам нищо нередно в това. – Скудоумието на този човек, надменната му твърдоглавост бе на път да извади Боян от равновесие. Просто усещаше как кипналият в него гняв засенчва околния пейзаж, ножът му притрака в чинията с безвкусния и недопечен бифтек.

– Вие искате да направите удар, но бизнесът не се прави с удари, а с почтеност – сега гласът на Мюлер скърцаше, сякаш говореше механична кукла, – именно с поколения, господин Тилев. Бизнесът е начин да продадеш колкото е възможно по-качествена стока или услуга на колкото се може по-ниска цена. Така печалбата се поделя справедливо, трябва да е доволен този, който продава, но и този, който купува. Бизнесът е като успокоената и разумна любов, която трае цял живот, а вие предлагате флирт или още по-лошо – еднократен оргазъм и раздяла. – Господин Мюлер изтупа трохите от костюма си. – Как да се изразя... бизнесът не е надлъгване, доверието се постига с години, ето защо хората, които са се свързали чрез него, се наричат партньори.

Той млъкна и дояде сиренето си. Боян изстина, по някакъв неведом начин този старчок се опитваше да му вмени чувство за вина. Да го унизи или още по-обидно – да бръкне дълбоко в душичката му и подобно на обърната ръкавица да извади неговия срам. "Срам! – В първия миг думата му се стори неразбираема, някак непозната. – Но аз наистина се срамувам!" – осъзна неочаквано и за себе си той. Страните му отново пламнаха. Ала вече по друга причина. Запали пура, за да се скрие в дима ѝ, в острия ѝ аромат.

– Аз обичам страната си – изрече прекалено високо той,

– но сега в България е такава анархия... блудната непрогледност на анархията...

– Никой няма да търпи анархията – прекъсна го внимателно, с угнетяващо съчувствие господин Мюлер.

– Но кой ще я спре, съдебната ни система е разкапана, институциите са корумпирани, партиите... нашите вдетинени партии, за които пръскаме милиони...

– Вие все още не ме разбирате, господин Тилев – прекъсна го немецът, – аз не говоря за съдебната система, за партиите...

– А за какво тогава?

– За парите – отвърна простичко господин Мюлер.

– Чии пари, моите или на Пашев?

Старецът протегна ръка и го докосна, пръстите му бяха сухи и хладни като на мумия.

– Световните пари – изрече вече шепотно владетелят на леката промишленост в Бавария.

Неизвестно защо, но едва след смъртта на Генерала осъзна смисъла в думите на немския милиардер. Отначало Боян възприемаше парите като забавление и прекрасна игра, като форма на свобода. Когато почувства, че парите изграждат, ала могат и да рушат, дори да наказват, той разбра, че именно те са реалната власт. Но след срещата си с Мюлер му трябваше време да проумее, че истински многото пари приличат на живо и разумно същество. То се ражда, укрепва в безгрижното си детство, сетне се втурва в палавото си юношество, трупа знания за себе си и за света и постепенно се отделя от човешкия си родител, започва свой, неподчинен никому, живот. Колкото повече и по-зрели стават парите, толкова по-мъдри и по-морални са те. Това същество е безтелесно, неосезаемо абстрактно, няма физически черти, но притежава навици и характер. Уголемява се или се разделя на части, ала забележителното е, помисли си Боян, че то се свързва с подобните на себе си същества. Едва сега той намери обяснение за народната поговорка "Пари при пари отиват". Не при човек, в семейството, в банката или в държавата. А при себе си. В своята битност парите дават свобода и власт на оня, който ги притежава, но в замяна на това извоюват своята независимост. Веднъж родени, дори и притежателят им да ги пропилее в удоволствия, да ги загуби в сделка, на хазарт или да умре, те винаги остават живи. Преразпределят се, но съществуват, самоорганизират се в потоци, а тези парични потоци, вече извън волята на човека, управляват света. Едни големи пари, други големи пари, трети големи пари, тайната им организация, истинското и непоклатимо масонство, невероятният разум на парите щеше да заповяда ред в България.

Така Боян откри причината и за нарастващото си презрение към Краси Дионов. Той имаше глупостта да вярва, че парите са си негови, наистина беше кокошкар. Боян престана да дава бакшиши и веднага усети разликата. Умилкващата се, роднинска усмивка на бармана Жан бързо се замени с преклонение, с истинското му уважение. Боян изведнъж порасна, отчужди се от всички, беше щедър с околните само когато се чувстваше особено, забележително щастлив, а това му се случваше все по-рядко...

***

Приятелството с Борислав потръгна леко и занимателно, както се чете криминален роман. Поне три пъти на ден той ми се обаждаше по телефона, подробно ми разказваше всичките си патила, какво е купил и на кого го е продал, колко е спечелил и в кой най-скъп магазин са предплатили плочките за банята в новия им апартамент. Валя издърпваше слушалката от него и нетърпеливият ѝ глас ме заливаше с порой от подробности.

– Марти, като няма на кого да го кажа, а ми идва отвътре – тя имаше предвид, че в тези престъпни времена е опасно дори да се похвалиш, – само с теб мога да го споделя, ти си ни единствен бе, човек. Джакузито е страхотно, вана като слънце, обаче, ако видиш крановете и душа... мале, по двеста долара парчето. Викам на моичкия: "Дай да вземем от тия другите, те също са абсолютно златни, ама са по сто и десет долара парчето", обаче той не, не и не... "Нали, ми вика, Марти ще се къпе в джакузито?" За тебе му идва отвътре.

– Да не ме опечете, ей, ще обеднее българската литература, аз съм национален капитал.

– Хахаха... будалкаш се, значи, обаче джакузито е с тройно заземяване. Като ти пусна масажите и бодливите разтривки, ще се наакаш. Знаеш ли, че Чоката пак е гризнал дръвцето, пробутали му уж майсенски сервиз, ама по чиниите го няма щемпела с кръстосаните саби. Какъв майсен е майсен без кръстосани саби бе, Марти? Можеш ли да си представиш как Чоката, хахаха... – Тя се радваше на чуждото нещастие като дете, съзряло непознато екзотично животно.

Преставах да слушам, правех си кафе или прочитах вестника, по време на ненаситното ѝ дърдорене можех да забъркам и някоя пипкава манджа в кухнята. Намерих им мой приятел архитект, който трябваше да измисли обзавеждането на новия им апартамент, и си хванах белята. Тормозеха ме да участвам във всичките им въжделения, понякога по цял ден обикаляхме луксозните магазини по "Раковски" и булевард "Левски" за кухненско обзавеждане, обезателно италианско, перални и миялни машини, ламиниран паркет и климатици. Валя разпитваше, дивеше се, караше се на продавачките, че цените са високи, но изпотена от избора, не купуваше нищо, защото всичко в апартамента им – от пердетата и завивките до кожената гарнитура в хола, обезателно италианска – трябваше да бъде блестящо и непопипнато.

– Гледай на какво са ми заприличали ноктите – тя припряно ги тикаше в очите ми, – пия витамини за нокти по седем долара кутийката, ама нали пера на ръка, все на ръка...

– Стига бе, Валя – прекъсваше я сърдито Борислав.

– Не ти ли пера гащите на ръка? Каубойките и другите... Ако не съм аз да стискам парите, ти и без гащи ще останеш. Кажи му бе, Марти.

Понякога той успяваше да ме склони да го изведа на бинго и аз трябваше да измисля някоя заплетена история – колкото по-неправдоподобна и абсурдна изглеждаше тя, толкова Валя бе по-склонна да повярва в нея. Отивахме уж в Банкя при моя приятел Живко, преуспяващ бизнесмен, обяснявах аз, който си е надвил над хала и се е захванал да си прави колекция от картини. Замъквахме се в някое пропито с цигарен дим бинго или в салона с покеравтомати на "Витошка", Борислав се захласваше, играеше винаги хазартно, с много пари и готов да загуби, навярно затова и печелеше. Аз се схващах от скука, препрочитах вестниците, често той ми пускаше десет лева в някой покеравтомат, но за разлика от него, исках да спечеля, да надвия олигофренната хитрост на машинката, и по тази причина губех. Той осъществяваше личната си свобода, отнемайки моята, сякаш свободата беше течност, а ние двамата – скачени съдове, сдвоени в механиката на едно трудно поносимо безсмислие. Смертелно ме напрягаха две неща: постоянното внимание той тайно да не си поръча алкохол, защото още след първата чашка ставаше неуправляем и се олигавяше, та ходехме заедно и до тоалетната, и страхотните усилия да го измъкна в късните часове на нощта. Той се вторачваше в одимения екран на компютъра, от спокойствието му се излъчваше нещо безочливо и последно, като че ли бе заложил човешки живот, но не своя, а на някого, който му е безразличен. Удоволствието го променяше, беше невъзможно да го откъсна от самия него, от отъпелия сън, защото страстта му бе форма на сънуване, обикновено играеше, докато загубеше всичките си пари.

– Не те ли е срам – питах, вбесен, – изпука двеста лева, а някои хора умират от глад!

– Срам ме е – отвръщаше неизменно той с невинността на разумно бебе, – но ми се играе.

През половин час Валя звънеше по джиесема му, двамата бяха така пришити, зависими от взаимното си присъствие, че тя изпадаше в паника.

– Чакаме пред вилата на Живко – врънкаше в мобилния си телефон той, – не е удобно да говоря...

– От кого?

– От охраната. – Безумието на това твърдение я парализираше за миг.

– Защо клечите като улави пред тая охрана, вали дъжд, стъмни се. А и тоя Живко не е плащач. Дай ми Марти.

– Ало, Валюшке, бъди спокойна, не е пил... – едва прикривах раздразнението си аз, искаше ми се да кажа нещо успокояващо и радостно не толкова на нея, колкото на себе си. Затварях джиесема, в залата не се дишаше, от разяждащия издъх на цигарен дим, на съхнещи дрехи и човешка лакомия ме заболяваше глава, числата се редяха върху екрана на компютъра като заекване на идиот, идваше ми да изкрещя или да потупам някое от пъргавите момичета по разтичания му задник. Допивах петото си за деня кафе и препрочитах във вестника поредния скандал, избухнал в парламента.

– Ще видиш, Марти, скоро ще бъдем богати. Истински богати. Ще отворим антикварен магазин, дръж се за мен, всичко съм обследвал. – В неговите уста тази дума звучеше смешно, но кой знае защо ме натъжаваше.

– И как ще стане това? – питах, колкото да си намеря работа.

– Диамантът – отвръщаше тайнствено Борислав, – оня руски емигрант, дето баща му е бил адютант на Николай II... Взех доста неща от него и ги изръшках с луда печалба. Всичко, което му платих, се оказа истинско, остана само камъкът, а той – Борислав важно откъсваше поглед от екрана, духваше струйка цигарен дим към тавана и ми показваше големината, до кокалчето на безименния си пръст – е страшно едър, красавецът. Не е много чист, но е най-малкото осемдесет карата. Черен диамант в обков, старинна руска изработка.

– А защо не го купи още тогава?

– Нямах толкова в зелено... мискининът иска за него четиресет хиляди долара.

– Това са непредставими пари – казвах отегчено аз.

– Представими са, но наистина са много. Чакам трийсет и две, за да го фрасна това бинго.

Топките подскачаха в прозрачната сфера, гласът на момичето метално отброяваше числата, сякаш идваше от развалена плоча. "Бинго" – провикваше се някой в залата и се ухилваше вцепенено.

– Хайде да ставаме – казвах аз, – писна ми. Обеща, че това е за последно.

– В десет часа е голямата игра за двеста лева бе, Марти, ще ги сблъскаме. Ще видиш. – Той опитно преброяваше купчината банкноти пред себе си, приглаждаше ги с усмивката на бебе, което е докоснало дрънкалка.

– Защо не ги съберете с Валя тези четиресет хиляди долара? – питах аз, за да става нещо.

– Мани я Валя, глупава е, сивото ѝ е колкото върха на карфица – той отново се вторачваше в екрана и придърпваше мекото на ушите си, – каквото изкараме, го набутва в апартамента. Парите искат да са на воля, трябва да се въртят, Марти, а и този апартамент е като сито, каквото и да налееш в него, ще изтече. До не знам къде ми е дошло, но нали и Валя е човек?

– Човек е – съгласявах се неубедително аз. – Обаче сега седи сама и се тревожи.

– Не се притеснява за мен, пука ѝ за мен. Тревожи се за себе си... Гледай, само осемнайсет и четиресет и девет ми трябват за линия.

В една лятна утрин, когато потеглихме "за къщата на Живко в Банкя", преди да се забием в умората на бингото, Борислав се усмихна притеснено, някак особено тържествено и помоли да го закарам в Княжево. Завихме в някаква забутана уличка, която се катереше към планината, асфалтът премина в паваж, на два пъти ладата забуксува, едва изкачихме стръмнината. Пътят завършваше с грохнала, строена навярно през петдесетте години, къща, изглеждаше пренаселена, мазилката ѝ бе опадала, в шадравана пред нея бе поникнала трева. Всичките ѝ прозорци бяха окичени с износено пране, което вече не можеше да изглежда чисто. Националният флаг на притисналата ни отвсякъде бедност.

– Ще ти покажа нещо покъртително. – Думата "покъртително" прозвуча смешно, но кой знае защо на мен отново ми стана тъжно.

– Ще дойда с теб – казах аз.

– Не става, Марти – отвърна решително той. – Кълна се в паметта на майка си, че няма да лизна.

Многократно се беше клел пред мен и знаех, че за него паметта на майка му е пустословно заклинание, което няма никаква стойност. По необяснима причина се съгласих да го оставя сам, тресеше ме махмурлук. На склона зад къщата се катереше иглолистна гора, въздухът ухаеше на бор и на гъби. Чаках повече от половин час. Притесних се, устните ми пресъхнаха. Най-сетне от входа се измъкнаха Борислав, все така важно, някак надменно ухилен, и дребен мъж в омазнени дънки. Лицето му бе обсипано с бръчки, но те не излъчваха типичната святост на старостта, а някаква странна зловещност. Зъбите му бяха опадали, устата му напомняше разранена и жива кухина, никога не бях срещал човек с толкова неистово искрящи очи. Приличаше на болен от треска.

– Григорий, това е големият експерт, за когото ти говорих.

– Борислав извади лупа от джоба си и ме посочи с нея. – Григорий е стар мой таварищ...

Старецът седна на задната седалка и охтичаво отвори уста, която ме погълна. Усетих как се стопявам и изчезвам някъде в отпуснатия му мъжец. Той мълчеше и ме гледаше с трескавите очи. Стана ми студено. После бръкна в лекедьосания си панталон и извади малка кутийка, Борислав я пое тържествуващо.

– Платинена, маркирана е с печат – той вещо ми подаде лупата, – на капака са гравирани инициалите на император Николай Втори.

С усещането, че присъствам на лош спектакъл, аз я взех. Върху недокоснатия от патината метал наистина личеше загадъчното "Н-II". Беззащитно потреперих и я отворих. Слънцето докосна камъка и той се оживи, спомни си нещо, запали се. Беше огромен, затворен в масивен златен обков и с необикновен, призрачно кафяв цвят. Взрях се с лупата. Нищо не разбирах от диаманти, но се захласнах в искренето. Камъкът се напои със светлина и престана да трепти, утихна.

– Ето стоит сорок тъйсяч доларов – каза Григорий и грабливо протегна ръка. Имаше същите дълги и фини пръсти като Борислав, пръстите на професионален измамник.

– Много е – нали бях велик експерт, трябваше да кажа нещо.

– Много, мало... това е положението. Ето реално стоит двеста тъйсяч доларов. – Фъфлещите думи сякаш не излизаха от устата на Григорий, а оставаха и се търкаляха в нея. От него миришеше на кухня, на пържено.

Борислав го изпрати до входната врата, кратко се уговори с него; когато се върна в колата, целият се тресеше. Това не беше от алчност, вече го познавах добре, а от необяснимия страх, че може да изпусне предизвикателството на играта. Играеше му се. Хазартът го бе омагьосал и зашеметил. Още преди да влезем в бингото, той бе засънувал с отворени очи, пръстите на дясната му ръка заопипваха таблото на колата, после несъзнателно се приютиха в мекото на ухото му.

– Усети ли?

– Какво? – враждебно попитах аз.

– Духа на камъка... Убиец.

Подкарах бързо надолу, махмурлукът ме стягаше като менгеме, на един завой ударих картера на ладата.

– Има изход, Марти – каза неочаквано Борислав, – и това е ти да намериш парите.

– Глупости...

– Но можеш!

– Откъде? Живко ми е приятел, обаче...

– Нямах предвид твоя Живко – прекъсна ме с особена, чувствена откровеност той, – а вилата...

– Луд ли си? – изсмях се тъпо аз. Иронията ми обаче не прозвуча убедително.

– За нея все ще вземеш четиресет хиляди. Все пак тя е в Симеоново, нали?

– Я се разкарай – срязах го аз. Сега през цялото време натисках спирачка, карах бавно и предпазливо по стръмнината. Някаква безутешна, непредизвикана от нищо, тъга бе обзела цялото ми същество, душеше ме.

– Аз ще подпиша пред нотариус, че съм взел тези пари от теб – облиза устните си той. – С мен ще бъдеш по-сигурен, че ги имаш, отколкото, ако са в банка. Целия риск ще поема аз, а печалбата, каквато и да е тя, ще я разделим по равно. Камъкът струва много повече от двеста хиляди, запомни го. Тоя сдрусан аристократ кътка в дюшека си милиони.

***

Два пъти сънувах проклетия камък – тежък, сломяващ, запален, той прогаряше дланта ми, искренето ме заслепяваше, като че ли бях погледнал в слънцето. Чувах и глас, по-скоро повторената в ехо кънтяща тържественост: "Това си ти, Марти, твоята Диамантена сутра, не се страхувай, Диамантеният път е дълъг няколко живота, толкова е дълъг... само миг". Не беше ли гласът на Гаутама Буда?

Будех се, подгизнал от пот, вмирисан на изхвърлената от кожата ми бира, въртях се в мокрите чаршафи, за да върна видението, блясъка на отнетото ми притежание. Разтварях дланта си и надниквах в нея, беше празна. Мисълта за този диамант, натикан в кутийката с мистериозните инициали H-II, не ми даваше покой, дълбаеше дните ми. Вярвах, че ме привлича самотата му, нарекох го в себе си "отнетата свобода на светлината". Пъхнат в дънките на оня изпаднал руснак, той ме викаше, направо ме молеше да го изтръгна от мрачината, да го проявя отново. По природа аз обичах антикварните предмети, тяхната унесеност, съхраненото време в тях, способността им, за разлика от непрестанната подмяна на всичко в модерния свят, да остаряват с достойнство, да натрупват патина и необикновеност, да стават все по-шлифовани и съвършени.

После, без да го желая, разширявах съжденията си. Представях си малък, но спретнат с вкус антикварен магазин, докосваше ме захласът на старите часовници, мълчанието на иконите, усещах крехкостта на порцелана и непрозрачността на стъклото в изваяните "галета", нежната източеност на свещниците и тишината в кремъклиите пушки. Виждах се обкръжен от цялото това несвършване. До обяд Борислав и Валя обикаляха по своите адреси, после донасяха купените предмети. Разнежен, аз ги притежавах за миг и им търсех място на витрината, а те се съпротивляваха, понесли съзнанието за своята уникалност, задушаваха се в общата многотия, утихваха, закопнели да бъдат купени, но най-вече – обикнати. Свършил своето, следобед се връщах на шестнайсетия етаж в "Младост", поглеждах през прозореца, приближавах Витоша до себе си и освободен от мисълта за хляба, за парното и тока, започвах да пиша. Видението бе особено натрапчиво вечер, когато, безсловесна и обърнала ми гръб, Вероника заспиваше.

Намирах и друг, по-атрактивен аргумент, който оправдаваше нарастващото ми влечение към този камък. Постоянната несигурност и изнурението да изхранва всички ни, бяха променили Вероника. От години тя се чувстваше излъгана и още по-страшно – предадена от мен. Всичко, с което се захващах, пропадаше, аз можех единствено да пиша. Никога не произнесе думата "пари", не ме упрекна пряко, но търпението ѝ се беше изчерпало, а сметките пристигаха всеки месец. Отначало ѝ беше мъчно за мен, разбираше несправедливостта, а и възторга на човешкия ми провал, сетне се изпълни с безразличие към единствената ми съпротива, мълчанието, неписането. Аз наистина умирах пред очите ѝ, понеже също станах друг. Бляскавият ми някога ум бе отъпял, загубих сетива за живота, единственото ми удоволствие, пиенето, бе по-скоро мазохизъм, доставяше ми нужната упойка самоунижение, но в мига на изтрезняване аз се чувствах като постоянно неразположена жена. Вероника не произнесе думата "пари", ала тя винаги намираше повод да повтори: "Трябва да направиш нещо за себе си" или "Виж се на какво си заприличал, вземи се в ръце". Все пак нещата в нашето семейство се крепяха на ръба до оня стряскащ момент, в който проумях, че Вероника ме презира. Тя също го разбра. Навярно тогава си намери любовник. А беше до безсмислие морален човек. Моето пиене и нейният любовник не бяха наша глезотия или форма на забава, а две необходимости. Единствената възможност да достигнем до края, да предизвикаме причината, за да се разделим. С този беззащитен, изтръгнат от същността си, диамант аз исках да накажа нейното презрение, да ни спася. И още – да изтрия избликналата милост, опрощението към мен в очите на децата си и мама.

Понякога, в застоялите часове у дома, улавях и един далеч по-безсрамен повод за нарастващото ми тежнение към този камък. Съпротивлявах се упорито, но трябваше да го призная поне пред себе си. Алчността! Заслепяващата, трескава надежда на бедния, че изведнъж, по силата на някакво чудо, може да стане приказно богат. С това чувство попълват фиша си за тото и аутсайдерът, и пенсионерът, и огладнелият актьор, замислят се за миг, преди да задраскат последното квадратче с вярата, че точно техните числа ще се окажат печеливши, че могат да ударят джакпота от един милион и тогава... Миналата година в Созопол. Вечният неудачник и безработният са способни на две еднакво глупави неща: да се самосъжаляват или да мечтаят. Сомосъжалението е начин да се приютиш, да останеш на място, а мечтанието – да се раздвижиш, да влезеш в допир с околните, да ги включиш в неосъществимата си игра. Представях си как, ако спечеля тези безумни пари, ще нахраня някой дом за сираци, ще дам дарение за градежа на случайна църква, ще поема бъбречната трансплантация на молещото за помощ от телевизията дете и това, признавам си, бе най-нечестното, най-подлото в моите видения. Така се самооправдавах. Вероника, изглежда, беше права, аз наистина съм завършен циник.

Минаваха месеци, смениха се сезони, мисълта за този проклет камък дълбаеше мозъка ми кадифено и убийствено като китайска капка, аз я отхвърлях, борех се с нея; по бебешки усмихнат, Борислав наливаше водата. Решението обаче ме връхлетя случайно и изведнъж, както стават съдбовните неща в живота. В един топъл октомврийски ден прекарах целия следобед в барчето на Ивана. Станойчев беше получил мизерен хонорар от някакъв вестник, почерпи ме, направи го доста стиснато, но от сърце. Аз бих постъпил по същия начин. След водката с вкуса на ръждясала цистерна вече на своя сметка си поръчах халба "Мъжете знаят защо". Изпих я и повече нямаше какво да правя. Когато бръкнах в джоба на сакото, за да си преброя стотинките, напипах поканата. Точно днес "Гьоте институт" организираше литературна вечер на известен германски белетрист, щеше да чете на немски, аз не знаех и бъкел немски, но отдолу се мъдреше многообещаващото "Коктейл". Прегърнах братски Станойчев, целунах олисялото му и високо чело, обстоятелствата ме принуждаваха да го заменя с наш другоезичен, но все така щедър колега.

Вълнуващото събитие щеше да се състои в музея на Петко и Пенчо Славейкови, а той беше на две крачки от Столична библиотека. Направих ги без усилие. Малкото салонче беше претъпкано, имах много познати, но скромно приседнах в края на реда, за да сдържа в себе си хмелния дъх на бира. Представиха писателя, той изглеждаше строг и вмислен като всеки немец, очите му надникнаха в нас изпитателно, приглади сивата си, късо подстригана коса, бе педант, човек на дълга и щеше да чете поне един час. Потънах в мириса на непроветрено, на нещо, залиняло от разглеждане, уплаших се да не задремя, унесен в равния глас на четеца. Забелязах как двете сервитьорки пренесоха таблите със сандвичи и касата с вино. Качествено вино, всички бутилки бяха "резерве", през цвета им на благороден камък усетих вкуса му. Момичетата се облегнаха на стената до мен, бяха с дълги крака и къси поли като ония в бингото. Беше ми до втръсване скучно. Вече бях склонил да си помисля и за нещо друго, свързано с тях, когато двете жени пред мен зашептяха. Отначало потиснати, гласовете им ставаха все по-настойчиви и неприлични, те вече спореха, хората се заобръщаха в тясното помещение, немецът замлъкна.

– Кой е кучка, ма? – изкрещя едната и хвана за косите другата. Разтърси я. Чак мен ме заболя.

– Тая е крадла – викаше тя, – тя е дошла тук да се наяде. Краде пиене и за любовника си и го носи на тавана му, в коптора.

– Ти си дошла да се наядеш, дано се задавиш – отвърна ѝ пискливо оная.

– Направо от полицията идвам, тая краде пиене за любовника си. Тая е прибирана в полицията...

Настъпи суматоха, те се сбориха, сервитьорката до мен се опита да ги раздели и отнесе плесница. Жените изглеждаха около седемдесетгодишни, бяха прилично облечени, но напълно луди или наистина бяха дошли да се нахранят. Бях виждал това по сватби и на гробищата, някой в лекедьосан костюм поразпита родата на младоженците или на покойника и тихо, ако мине, се присламчва към трапезата. Хапва смутено, ненаситно и разказва спомени за булката или за покойника.

– Господи, каква излагация... – простена момичето и хвана запалената си буза.

Погледнах към писателя, той сякаш се беше преоблякъл. Не изглеждаше дори неразбран или нещастен, стерилното му немско самочувствие се бе отляло от него, лицето му плувна в пот, по инерция продължаваше да помръдва с устни, но сега сричаше друга новела, от друг невъзможен живот. Директорката на музея, познавах я още от университета, се увеси на ръката ми.

– Направи нещо, Марти... това е позор.

"Позор" се взриви в главата ми, раздърпах двете жени, които продължаваха шумно да се обясняват, и ги изхвърлих навън. Но бях толкова бърз и така възхитително ефективен точно защото изведнъж се запитах: "Ами аз, аз, аз защо съм тук?". Бях дошъл да си допия. Прозрението, че тези окаяни жени всъщност съм аз, ме зашемети, срамът ме задуши, задишах тежко, вече пет пари не давах за бирения си дъх. Както ги бях повлякъл за яките, пуснах ги на улицата и останах сам, безумно сам със себе си. Гадеше ми се, поех дълбоко от вмирисания на бензин въздух, за да не се издрайфам. Пред паметта и музея на Петко и Пенчо Славейкови. С последните си стотинки взех такси, за да се направя на друг, да избягам от упадъка на своя живот или още по-точно – от връхлетелия ме срам. Не зная как, предполагам, че наистина съм изглеждал напълно разбит, но успях да изкрънкам в магазина на "момчетата" бутилка ракия. Мама я видя в ръката ми, ала не каза нищо. Помолих я да влезем в кухнята, сипах в две чашки за нея и за мен и ѝ разказах за камъка.

– Но откъде ще вземеш толкова пари? – Тя уморено поклати глава.

– Вилата... – отвърнах аз.

Мигом ме разбра и не заплака.

– Защо искаш да извършиш тази глупост, Марти? – попита по-скоро себе си тя.

– Не мога повече така, не издържам...

– И аз не издържам – каза.

– Да броя стотинките.

– И аз броя стотинките – повтори като ехо тя.

– Не смея да погледна децата си в очите. Ще полудея.

– Това не е аргумент – произнесе вече строго, с познатия ми глас на човек, бил четиресет години учител.

– Ето, намерих и заглавие за новия си роман... "Разруха".

– Заглавието е лошо, но е вярно.

– Обаче не мога да пиша. Кой идиот е измислил тази простотия, че за да пишеш, трябва да си измъчен и да страдаш? Може ли някой по-добре да кара трамвай или да ходи по въже само защото страда? Нужно ми е спокойствие, мамо, някаква хармония, малко уют.

Помислих, че ще заплаче, но тя само извади кърпичката от ръкава си. Мама харесваше моите романи, може би защото не харесваше себе си, живота си, дотегливата вярност в мълчанието на татко. Тя идваше на всичките ми литературни четения в София, сядаше на последния ред, слушаше, захласваше се, но никога не посмяваше да ръкопляска. В края на вечерта, опиянена, се изнизваше, веднъж я зърнах как се отдалечава в улицата, стопява се самотна като сън в нощния град.

– Да – каза мама, – ти трябва да пишеш.

Беше дванайсет през нощта. Работих повече от седем часа, вървеше ми, бях приятно уморен, но не ми се ставаше от компютъра, усетих как ме изпълва странна несигурност, по-скоро униние. Непредизвикано. Безволево и лепкаво. "В Америка би трябвало да е ранна сутрин" – казах си аз. Влязох в интернет и натраках имейл на Мила.

Скъпо мое момиченце, прости моята изветрялост, но мога да попитам само теб, защото се срамувам от собствения си въпрос. Има ли нещо общо между Гаутама Буда и понятието "диамантена сутра"? Важно е. Не зная причината, но е страшно важно за мен. Татко

Изглежда, дъщеря ми не само си е била у дома, но по стечение на някакво скъпоценно обстоятелство е разлиствала пощата си, защото след десет минути на монитора се появи запечатаният плик с нейния отговор.

Каква изненада, татенце, точно си мислех за теб. Именно в Диамантената сутра Буда развива основополагащите идеи на своето учение, обяснява илюзорността на нашия ум и как най-сигурно можем да стигнем до просветлението. Диамантената сутра си е чиста гностика, т.е. неговите ученици са я наизустили и са си я препредавали през вековете дословно по пътя на посвещението. Пил ли си вода от извор? Намери я и я прочети. Продължавам да размишлявам върху предишното ти писмо, а това означава, че непрекъснато съм с теб, нали? Мила

Залинелите цветя на Вероника се мъчеха да разцъфтят върху перваза на прозореца. Изправих се, разкърших се, донесох вода и ги полях.

***

И то се случи в оная тлееща есен, в продължението на лятото, което прекарахме с Катарина в Симеоново. Вилата ни беше малка и запусната, направена с гредоред, но парцелът бе два декара и на чудесно място. Над нас пролазваше рядка борова гора, сгъстена от шипоци и дъха на бурен, а след нея се извисяваше Витоша. Окосих отново прораслата трева, оплевих лехите, в които преди години моите родители садяха ягоди и малини. Очистих ливадата от клонаците, подравних къртичините и се подпрях на старата дюля. В полумрака на свършващия ден дюлите светеха и излъчваха мириса на моето детство, на ваканция, на босонога свобода. Прегърнах ствола, над мен познато притрепнаха първите звезди. И те се прощаваха.

На другия ден отидох в "Мирослава и сие", малка и неизвестна агенция за недвижими имоти, която обаче се намираше съвсем близо до нас, в "Младост". Агенцията едва креташе, офисът приличаше на канцелария от социалистическо време: три, боядисани с блажна боя, бюра, разклатена етажерка, по стените се мъдреха цветни снимки от басейна във Велинград и огромна, парцелирана карта на София. Посрещна ме самата Мирослава, приятна дама на деликатна възраст с грабливи очи и устни във формата на сърце. Качихме се на нейното БМВ от 1969 година, което по чудо не се разпадна, и в мириса на бензин и на тръпчивия ѝ парфюм поехме към Симеоново.

– Разкош... – възкликна Мирослава и вмести цялата дума в една протяжна въздишка.

Тя очевидно беше доволна, разпъргави се, огледа смръщено стаите, навряхме се и в мазето, където още вонеше на гушени гъски.

– Ток има – беше извадила нещо като въпросник, отбелязваше по него с кръгчета, – вода има, канализация няма...

– Септичната яма е зад къщата – казах аз.

– Канализация няма, място два декара, наследници чисти, майка и син, имот – необременен. Цена четиресет хиляди долара.

Тя се вгледа в мен, сякаш се боеше, че я лъжа.

– Защо продавате това вълшебно място толкова евтино?

– Парите ми трябват спешно – отвърнах аз, – за едно друго вълшебство.

– Разбирам – каза Мирослава, – сега всички бързат да се отърват.

– От какво? – попитах аз.

– Ей така, да се отърват от всичко.

След три дни тя се обади у дома и с радостта на куче, чийто стопанин най-после се е върнал, ми съобщи, че е намерила солиден клиент, който е готов да изповяда сделката още утре.

– Но ключът е у мен – стреснах се аз, – той дори не е огледал къщата.

– Ще я събори до основи, всъщност купува мястото. – "Ето нещо, което не трябва да казвам на мама", помислих си аз. – Как искате парите, кеш?

– Объркахте ме – опитах се да изклинча аз, – така скорострелно...

– Аз ви предупредих, за него е изгодно.

Звъннах на моя приятел Живко и го помолих утре да ми изпрати неговия адвокат, после запуших бутилката "Пещерска гроздова" и започнах да се страхувам. Не мигнах цяла нощ, продължавах да се страхувам и когато на сутринта се събрахме при пълната нотариуска, която държеше офис близо до площад "Журналист". Клиентът наистина бе стабилен господин, от новобогаташите, и ужасно бързаше. Беше плешив, трътлест и с влажни ръце, произвеждаше олио. Подписа небрежно книжата, отвори куфарчето си, измъкна четири пачки със стодоларови банкноти и за удивление на всички – машинка за броене на пари. Отмести нощната лампа на нотариуската, включи броячката в щепсела и отвя пачките.

– Подписа ми имате, банкнотите са точно четиристотин, бързам. Беше ми приятно, господин... – Дори не си беше дал труда да запомни името ми.

– Възможно е да има ментета – адвокатът на Живко, висок, слаб и потискащо чист мъж с очила, кимна към купа с парите.

– Проверката е висша форма на доверие – ухили се клиентът, – занесете ги в банката, но аз бързам. Господинът...

– Сестримски – не се сдържах аз.

– Сестримски. – Той извади портфейла си, дълго избира най-омачканата петдесетдоларова банкнота и ми я подаде.

– Това е за експертизата в банката. Аз ви вярвам, ще подпишете моя – натърти на "моя" – нотариален акт след това. Можехме да го полеем, но бързам. Довиждане. – Той демократично ми подаде ръка, изпитах усещането, че стиснах мекица, напоена с олио.

С Мирослава прескочихме до "Булбанк". Чиновничката огледа доларите и с въздишка на съжаление ни ги върна. Бяха съвсем истински и читави. Отправихме се обратно към нотариуската, бях нервен. Прозорецът ѝ бе замрежен със здрава решетка и гледаше към Борисовата градина. Когато излязохме навън, устните, усмивката на Мирослава изобразиха едно меланхолично, кървящо сърце.

– Бихме могли да пийнем кафе. – Кой знае защо тя кимна към парка.

– С тия пари у мен... – Посочих учителската чанта на майка ми.

– Предложението ми наистина е нелепо, но все исках да ви питам – тя срамежливо ме погледна: – вие ли сте оня Сестримски, който толкова е написал за властта?

– Да – отвърнах аз. В мрежестия чорапогащник краката ѝ изглеждаха закръглени и неспокойни, имаше коремче, гърдите ѝ опъваха тънкия пуловер, навярно бяха меки и майчински топли, почувствах се дете, но бях ужасно нервен.

– Чела съм ваши книги – каза някак замечтано Мирослава.

– Разбирам ви, сега всеки гледа да се отърве.

Прибрах се у дома към два часа и навъртях номера на Борислав. Болеше ме глава, отворих бутилката "Пещерска гроздова", поколебах се и я запуших отново.

– Ало – гласът му беше, както винаги, ведър и обещаващ.

– Продадох вилата – казах аз, – имам четиресет хиляди долара. Гледам ги. Пред мен са.

– Марти, ние сме богати. – Той замълча. За да повярва. Представих си го как е щипнал мекото на ухото си. – Обаче нито дума на Валя, нали я знаеш...

– Мисля, че сгреших.

– Глупости... – Той ѝ заобяснява нещо и облян от нетърпението ѝ, ѝ предаде телефона.

– Продал си вилата бе, човек – звънна в слушалката тя, – таман сега ще можеш да си направиш ремонт в банята, да смениш дограмата на апартамента с пластмасова и немска. "Саламандър".

– Парите ми трябват за друго.

– Ама "Саламандър"-ът си е "Саламандър" бе, Марти, била най-престижна и неовехтяваща. Никога не пожълтявала. Да ти пожълтее "Саламандър"-ът, абсурд.

– За нещо съвсем различно – скастрих я аз.

– Днес с моичкия бяхме на "Стройко" в зала "Универсиада" да гледаме за ламиниран паркет. Има, от петнайсет до четиресет долара е за метър. Обаче е много кафяв, а твоичкото архитектче ни каза да е като мед, като пчелен мед. И оттам ни пратиха в офиса им. Взехме такси...

Докато тя ми дуднеше, успях да си изпържа три яйца на очи и да ги изям, да измия тигана с веро и да отида до тоалетната. Бях нервен.

– Ама няма да вземем от тоя ламиниран паркет. По-истински, по-дебел, де, си бил дъбовият и можел да се цикли.

– Какво тогава правихте на "Стройко"? – Бях до полуда нервен.

– И аз това се питам, Марти. На ти го моичкия...

– Бориславе, утре в десет часа идвам да те взема от вас – казах кисело аз.

– Прав си, Марти. Трябва да отидем в Банкя при Живко за ония картини.

Затворих телефона, сипах си само петдесет грама пещерска и ги изпих на екс, като лекарство. Съблякох се, проснах се в леглото и облегнах учителската чанта на мама до себе си, опитах да чета. Вечерта цялото кралско войнства се събрахме в хола. Притъмняваше, но нямах енергия да стана и да запаля полилея. Мама и Катарина седнаха на канапето, Вероника на фотьойла, аз на табуретката, до оня кретен, компютъра. Извадих четирите пачки и ги сложих на масичката. Съзерцавахме ги. Не помръдвахме. Мълчахме. Всички изглеждаха притеснени и най-вероятно се страхуваха. Мама извади кърпичката от ръкава на блузата си и обърса носа си.

– Мога ли да ги преброя? – попита Катарина.

– Разбира се – отвърнах щедро аз.

С вниманието на аптекар тя захвана да ги реди на купчинки по десет банкноти, след това ги кръстосваше. В тъмното лещите на очилата ѝ непрозрачно поматовяха. От време на време тя приплюнчваше пръстите си и тогава мама въздишаше. Всички се бяхме съсредоточили, сякаш в унеса си можехме да ѝ помогнем.

– Четиресет хиляди... – каза с пресушени устни Катарина.

– Така е – съгласих се аз.

Сивкави и някак нереално подредени, парите стояха на масата, а ние седяхме, наредени около тях. Робата на Вероника се свлече по бедрото ѝ и за миг аз зърнах черните ѝ бикини. Помислих си, че дантелените гащи на Мирослава са били същите. Толкова бях нервен, че изпитах възбуда. Прибрах ръцете си в скута, боях се, че мама или Катарина могат да го забележат.

– Ще бъдем богати. – Не посмях да произнеса "щастливи".

– Четиресет купчинки – каза Катарина.

– Ти си луд – каза Вероника.

– Хайде да ядем – каза мама. – Опържила съм тиквички.

На следващата сутрин, точно в десет и половина, ние с Борислав изкачихме баира над Княжево и спряхме пред олющената къща в края на гората. Прането продължаваше да виси по всички прозорци и аз си помислих, че за тези месеци то просто не е сменяно. Оранжеви и мръсно бели кюлоти, комбинезони, детски дрешки трета употреба. Борислав ми разказваше за бъдещия ни антикварен магазин, а аз мълчах. Подадох му учителската чанта на мама и изпитах облекчение.

– Бориславе, сигурен ли си? – попитах глупаво аз.

– В какво?

– В тоя шибан камък.

– Ние вече сме богати, Марти – отвърна той с удивлението на преждевременно развито бебе. – Само трябва да мълчим. Да сме гробове. Ако ни надушат мутрите, ще ни го вземат.

Чаках го повече от час, есенното слънце напече ламарината на ладата, навярно щях да задремя, но се боях той да не се напие с Григорий. На три пъти излизах от колата, обикалях наоколо, зад перденцето на първия етаж плешива старица се загледа в мен, почувствах се като крадец, накрая се развиках. Борислав се появи, тържествено ухилен. Григорий бе в същите изпоцапани с манджа дънки. Беззъбата му уста ме всмука в себе си, приличаше на огромна и незаздравяла рана.

– Взяли – въздъхна той, – ваш е, Бог да прости баща ми и отец Николай.

Въздухът под "Княжево" изглеждаше кафеникав и опушен. Махнах на Григорий, качихме се на колата и се заспускахме надолу. Борислав разтвори шепата си, в нея бъбриво проблесна платинената кутийка. Бръкна в джоба си, извади странен, приличен на мобифон уред, допря хобота му до камъка и сигналната му лампичка светна, той тревожно запиука. Борислав се разтресе, сякаш го удари ток.

– Спри. – Изглеждаше болно развълнуван и съвсем истински, непресторено трепереше. Самозабрави се. Бях го наблюдавал в бингото, вече знаех, че не е от алчност, а от невероятния късмет в играта. Освободен от светлината, камъкът сякаш въздъхна.

– Мечтата ми – каза той. После кимна към апаратчето. – Взех го за всеки случай от Теди. Диамант е, Марти, уредът го доказа. Трябва само да си траем, защото, ако ни напипат вратовете... край.

– Ще си траем. – Взех диаманта, беше хладен и дълбок като вода. Като ръждива вода.

– Ще остане у теб – каза Борислав, – у вас винаги има хора. И още нещо: сега ще отидем да подпиша пред нотариус, че съм взел назаем от теб четиресет хиляди долара. – Той тържествено докосна мекото на ухото си.

– Няма смисъл – отвърнах аз, – вярвам ти.

– Не трябва да вярваш никому – каза мъдро той. – Вържи попа да е мирно селото. Аз настоявам, Марти, при мен парите ти ще са по-сигурни, отколкото, ако са в банка.

Заведох го при същата налята нотариуска до площад "Журналист". Тя ме позна, усмихна ми се любезно, после, когато разбра причината на повторното ми посещение, се навъси.

– И вие сте склонен да дадете назаем тези невероятни пари? – Тя повдигна вежди, погледна ме особено и сякаш чух Вероника да казва: "Ти си луд".

– Той ми е приятел. – Подадох личната си карта.

– Вече ги получих, госпожо, затова ние решихме... – Борислав заекна от неудобство и остави неподменения си паспорт на бюрото ѝ. – За да бъде господин Сестримски напълно гарантиран, напишете, че вземам тези пари, за да изплатя с тях недостроения си апартамент в "Лозенец". Това е друго, нали?

Жената отново ме погледна, замълча и повика помощника си.

Бях нервен. Загубих следобеда си да търся място у нас, където да приютя и да скрия камъка. Помъчих се да мисля с логиката на евентуалния крадец, обиколих балкона, стаята на децата, спалнята на родителите ми, хола. Накрая се реших, разглобих вентилатора в банята и в зейналата дупка мушнах увитата в найлон кутийка.

Вечерта се събрахме цялото кралско войнство, но този път бях запалил всички лампи. За да открои себе си, диамантът се нуждаеше от внимание и светлина. Мама и Катарина седнаха на канапето, Вероника се изпружи на фотьойла, а аз придърпах табуретката пред онова животно, компютъра.

– Инициалите на Николай II – посочих кутийката и я отворих. Нежно кафяв, едър колкото половината ми палец, обиколен от златната розетка, камъкът заискри и събра очите ни. Не помръдвахме. Гледахме го. Мълчахме.

– Е? – попитах аз, защото долових разочарованието им.

– Мога ли да го пипна? – попита някак неловко Катарина.

– Разбира се – казах щедро аз.

– Виждала съм диаманти колкото топлийка – въздъхна мама, но не извади кърпичката от ръкава си.

– Този е най-малкото осемдесет карата – казах аз.

– Гледай ти! – Катарина сложи колието на врата си и се засмя.

– Не ти стои... – обади се заядливо Вероника.

– Хайде да ядем – каза мама, – сварила съм ви пилешка супа.

На другата сутрин притегнах отново гайките на вентилатора в банята, заключих внимателно входната врата и помогнах на мама да влезе в асансьора. Бях ѝ обещал за последно да я заведа в Симеоново. Под ръка, някак пресилено тържествено прекосихме ливадата, която преди седмица бях окосил, но не успяхме да влезем във вилата, патронът на бравата вече бе сменен.

– То и какво ли да вземем ог тук? – каза мама.

Приседнахме на пейката пред верандата, тя спряло се загледа в далнината и аз почувствах, че всъщност се бе запитала какво оставя тук. Дланта ѝ несъзнателно погали пейката.

– Ей до оная туфа с розите – каза мама, – когато беше петгодишен, се набоде в ръждив пирон. Как си тече времето.

– Забравил съм. – Чувствах се нервен.

– А там – тя несмело се обърна и посочи моята стая на втория етаж – прочете първата си книга. Беше палаво момче, до четвърти клас нищо не поглеждаше, дори букварите си не беше отворил. Когато те приеха за пионер и те доведох тук с червената връзка, баща ти ни посрещна ей там, до портичката, и ти подари книжка от Асен Босев. "Пионерско ято" или "Пионерско лято"... не помня вече. Той, баща ти...

Замълчахме. Аз си спомнях други неща, накапаните със светулки юлски нощи, хербариите с изсушени цветя и набодените на карфичка пеперуди, утаяващия се мирис на съхнещо дърво в работилницата на татко и неговата надвесеност над "душичките", сетне удивлението, че се окосмявам отдолу, и непознатото удоволствие да се пипам там, още по-късно, в юношеството, досадата от ергенските пъпки и шишенцето с лепкаво, излъчващо мириса на бензол лекарство, което всички съученици в класа купувахме от един куц мошеник.

– Дали не трябва да си тръгваме? – попита себе си мама.

– Да – съгласих се веднага аз, бях до изнемога нервен.

Тя се изправи, непохватно отупа роклята си и мога да се закълна, огледа за последно и без съжаление запуснатия двор, всъщност своя живот. Тя ли го изоставяше в този миг, или той нея? Високо в планината се обади птица.

– Сега вече нищо не ти пречи, Марти, нали ще пишеш? – каза мама, уплаши се, че ме е наранила, и шепнешком добави:

– Хубаво е да обереш дюлята. Я колко плод, ще скърши клоните...

Но аз не я обрах. Прибрахме се, тя легна да си почине и тази вечер не се събрахме, нямаше за какво, всички се разгубихме по стаите. Това бе последният ден, в който мама изглеждаше здрава. Скоро след това се обадиха първите болки в корема ѝ, в областта на жлъчката и панкреаса. Те я измъчваха жестоко, но тя търпеше. "Откъде ми дойде на главата", казваше тя. Пишех усилено "Разруха" и тя не искаше да ми пречи, не ме попита за нищо. "Откъде ми дойде на главата", повтаряше понякога тя, а аз, Господи, знаех отговора.

***

Сега, когато камъкът беше наш и осветяваше със своята слепота мизерната дупка зад вентилатора в банята, обезпокояващият въпрос беше как и на кого да го пласираме. С Борислав несмело го показахме на един бижутер на улица "Граф Игнатиев" с грабливи очи и атрофирал черен дроб, това личеше по съсухрената кожа на лицето му. Той прилежно го разгледа с лупа, лявата му вежда взе да притреперва.

– Диамант... – изрече с пресъхнало гърло.

– Колко ли може да струва? – попитах аз.

– Такова чудо не съм виждал... да звънна по телефона да попитам, а? – Златният му пръстен изтрака на тезгяха.

– Няма смисъл... ние просто от любопитство – казах аз.

– Толкова голям диамант... толкова такова... – Бижутерът приличаше на човек, надвесен над пропаст. Камбанката на вратата звънна, някой влезе в магазина.

– От лупата изглежда така – казах мекушаво аз, бях се облял в пот.

Избягахме. Свихме покрай шесто училище, тичахме до колата, която бях паркирал зад Министерството на вътрешните работи. Половин час въртях из уличките на "Младост", докато се убедим, че никой не ни следва.

– Само да споменем за диаманта, и ще ни го вземат – кахъреше се Борислав. – Знаеш ли, Марти, все си мисля, че точно това е Черният принц. – Той примигваше възбудено, докато Валя се редеше на опашка пред кварталното кафене.

– Кой е Черният принц? – попитах аз.

– Колекционерите ще се избият за него, търсят го по целия свят, а гледай ти, той бил в твоята баня.

Неволното му удивление ме накара да потръпна. Проблемът наистина изглеждаше деликатен, защото лесните пари в България се бяха оттекли, кредитните милионери ги бяха профукали, а притежанието на тази толкова скъпоценна вещ ме притесняваше. Маргинализирах се, почти престанах да излизам от дома, загубих желание да пиша, превърнах се в пазач. Опазвах нещо безценно, всъщност своята свобода, ала то ме надмогваше, проявяваше собствената ми незначителност. Възможно ли е, питах се понякога, тази лелеяна свобода да е бреме, да ме огражда в теснотата на един самовнушен затвор, да предизвиква доброволното ми подчинение? Веднъж Борислав се обади по телефона и почти ми заповяда:

– Извади го, Марти.

– Не говори мръсотии...

– Знаеш какво имам предвид – ухили се той.

Насилих се, развъртях болтовете на прогнилия от години вентилатор, внимателно развързах найлоновия плик, в който "момчетата" от магазина под нас ми бяха опаковали кило захар, отворих кутийката. Обгърнат в златното си ложе, камъкът натрупа светлина и се оживи, заискри от вътре навън и така загуби прозрачност.

– Къде е? – попита Борислав.

– Пред мен, на масата – отвърнах сковано аз.

– Чувам го.

– Ти си луд – казах аз.

– Диша...

Замълчахме. Зърнах образа си в стъклото на прозореца, имах вид на ужасно измъчен човек.

– Единственият ни изход, Марти, е да го шитнеме навън, в чужбина. На търг в Сотби, представяш ли си?

Отвратен от себе си, бях блокирал, ала тази мисъл се загнезди в съзнанието ми като кукувиче яйце. Тя ме преследваше, нарастваше, изхранвах я с безсънието си. В една изхлузваща се нощ, докато допивах безгрижието в бутилката "Пещерска гроздова", ненадейно ми просветна. Засмях се. Между притихналите панели гласът ми прозвуча като стенанието на идиот. В Антверпен имах стара приятелка, поетеса. Тя отдавна се беше омъжила в Белгия, синът и дъщеря ѝ бяха студенти, но продължаваше да пише стихове. Докато още бях в списанието, се преборих да публикуваме няколко цикъла от тях и после ѝ помогнах да издаде книга в България. Пазех телефона и имейла ѝ. Освен всичко в края на октомври Вероника бе поканена да участва на някакъв засукан феминистичен симпозиум в Хайделберг и това съвпадение ми се видя като намигване, като проглас на съдбата. Шенгенските визи щастливо бяха паднали, а от Хайделберг до Антверпен беше сравнително близко. За първи път изпитах преклонение към феминизма и безкрайно изненадах Вероника, защото на следващата сутрин го споделих с нея.

– Не ти вярвам – каза тя, докато се вмъкваше в траурния си чорапогащник. Пълничките ѝ бедра се стегнаха в него и залепиха очите ми, бикините ѝ на големи червени цветя помръкнаха под еластичната ликра и задникът ѝ заприлича на захвърлен букет. А не беше вярно, още ме тревожеше. – И как така се прехласна от феминизма?

– Разсъждавах – отвърнах лицемерно, – аз също еволюирам. Винаги съм уважавал и ценял твоите амбиции, просто търсех повод да се дърляме.

– Значи не желаеш вече да се караме? – С привичен жест тя закопча сутиена си пред огледалото и аз усетих тежестта на гърдите ѝ.

– Искам да се обичаме, толкова ли е трудно?

Тя отблъсна ръката ми, взе от тоалетката червилото и опитно го разнесе по устните си. Облиза ги с език, не се помъчи дори да скрие, че мисли за нещо друго или за някого другиго.

– Тогава изтрезней до довечера.

Преди да осъзная злъчта ѝ, вече бях написал своя доста загадъчен имейл и го бях изпратил до Антверпен. В шест часа получих отговора от Катя, така се казваше моята приятелка.

Ще се радвам да посрещна Вероника у дома. Може да остане колкото ѝ е удобно, без да мисли за легло и за храна. Ще направя всичко по силите си, за да помогна за разрешаването на твоя "фантастичен и главоболен " проблем. Дотогава бъди здрав и послушен.

Въздъхнах облекчено. Навярно бях щастлив. Не бях пил целия ден и реших да почерпя волята си. Казах го на мама. Тя бръкна под възглавницата за протритото си портмоне, преброи три лева и петдесет стотинки от пенсията си и ми ги даде. Може би мама също бе щастлива, но я болеше панкреасът. Хапеше устните си, за да не изстене, устните ѝ бяха пребледнели.

– Дано да е за добро – каза тихо тя.

– Краят му се вижда – отвърнах аз.

Знаех, че ще бъде трудно с Вероника, но нейната съпротива – едва сега си давам сметка, всъщност страхът ѝ от щастието – изглеждаше непреодолима. Убеждавах я. Умолявах я. Знаех, че тя просто не може да диша Борислав и Валя, ненавиждаше сенилната ѝ бъбривост и неговата склонност да се прави на велик, презираше дребните подаръци, които носеха на Катарина, наричаше ги Куко и Пипе и щом ги видеше ухилени на вратата, веднага изчезваше в спалнята. Упорито оставаше там, докато не си отидат.

– Просто не зная за какво си говориш с тях – не пропускаше да ме заяде тя.

– И аз това се чудя – отвръщах неизменно, – те не са никакви феминисти.

– Наистина не мога да см представя защо ти, ти, Марти, търпиш тия лешояди? Миришат на мърша, кълват човешкото нещастие.

Отвръщах ѝ, че Борислав не е измамил никого, а продажбата на една антикварна вещ е акт на доброволна взаимност; че той винаги се опитва да даде за нея максималното, особено когато собственикът ѝ не си дояжда, и често хората продават красивото, но ненужното, за да си купят животоспасяващи лекарства.

– Не считам, че е ангел, но той е почтен човек – казвах убедено аз.

– Хранят се от бедността, от теб се хранят – прекъсна ме тя сега, – а ти се повтаряш като развалена грамофонна плоча. И какво искаш от мен, да не ям, да не купя нищо на детето, за да спестя за проклетия влак до Антверпен, да пропусна докладите на Джудит Бътлър и Торил Мой, за да се замъкна при твоята любовница?

– Знаеш много добре, че с Катя никога не съм имал нищо.

Знаеше. Самата тя ценеше поезията на Катя и я използваше в усложнените си до неразбираемост анализи, които правеше със своите студенти. Постепенно обаче проумях, че причината за нейното нежелание да ми помогне, се корени в друго. Вероника отчаяно се бе борила с разрухата в дома ни и в нашите отношения, ала в годините я бе приела, бе се нагодила към бездушното ѝ постоянство просто защото бе свикнала с нея. Животът ни бе изненадал, овъргалял и омърсил, но по непонятни причини близкото и опознато зло винаги е за предпочитане пред неизвестното и непредвидимо добро. Вероника бе намерила мястото си, то бе незавидно, но запазено и проверено нейно. Тя истерично се боеше от самия смисъл на промяната. За това се досетих, докато я наблюдавах как сгъва бельото си в куфара. Разтваряше бикините пред вечно учудените си очи, от прането голяма част от тях бяха загубили цвета си, подбираше по-новите, правеше го унесено и сръчно. Дантелените гащи, които си беше купила специално за Хайделберг или за някого, я накараха да въздъхне. Дожаля ми. За нея. И за мен. Спихнах се отвътре, но продължавах да се лигавя пред нейната непреклонност.

– Ще бъдем богати – казах.

Тя ме беше забравила.

– Не зная какво точно означава да бъдеш богат, но и да не го желаем, то ще ни се случи... – повторих аз.

Погледна ме, удивлението в очите ѝ се възвърна. Преди да излети със самолета към оная конференция, изглеждаше вече уморена.

– Добре, Марти – каза най-сетне, – това е последното, което ще направя за теб.

– За нас – отвърнах като ехо аз.

Измислих възможно най-обърканата и завъртяна история, ако случайно на летището митничарите я спрат и претърсят. Преди четиресет години баба ми е продала дворно място и е купила камъка от руския белоемигрант Григорий за невероятните тогава пет хиляди лева. На сватбата ни баба го е подарила на Вероника. Тя е заобичала това бижу, носи го непрекъснато със себе си, до сърцето си, между гърдите си. Обли и сякаш недокоснати, гърдите ѝ проблеснаха в огледалото, после тя нахлузи роклята си и така напълно се разголи пред мен, заприлича на себе си, на безрадостна жена в критическата си възраст. Вдигнах изподраскания куфар. Тежеше.

На летището и двамата бяхме уплашени и това ни помогна да изглеждаме развълнувани от раздялата. Предадохме куфара на багаж и пихме кафе за по един лев в остъкления бар. Приканиха пътниците за Франкфурт да се явят за паспортна проверка. Изпратих Вероника до арката, натъпкана с електроника, където проверяваха пътниците за оръжие, и я целунах. Усетих езика ѝ, бях неспокоен, но искрен в страстта си.

– Пази се – казах аз.

– Ще го пазя. – Тя посочи към деколтето си.

Отдалечи се по коридора, обърна се, помаха ми смутено и изчезна между останалите пътници. На летището беше забранено да се пуши и трябваше да сляза в тоалетната. Затворих се в кабинката и изживях бавността на цялата цигара, приличах на онанист. Когато се върнах в многоезичното фоайе, Вероника я нямаше. "Следователно безпроблемно е минала" – помислих си аз, сякаш я бях изпращал за отвъдното. Прибрах се у дома и звъннах на Борислав.

– Марти... ама Марти, ти си гений. Чакай, ще ти дам Валя.

Треснах телефона. Начатках на компютъра имейл до Катя.

После извиках познатия файл Razruha. Думите потекоха, понесе ме отдавна неизпитваното чувство, че надмогвам себе си, че някой Пустинен и Прекрасен ми диктува. Обля ме възторгът и блясъкът на словото, неговата непобедимост. Знаех, че това усещане за дуенде е лъжливо и на следващия ден текстът няма да ми хареса, но самото опиянение беше запомнящо се и окриляващо.

На шестия ден от нейното заминаване вечерта валеше. Телефонът звънна някак особено, от чужбина. Поех дълбоко дъх и вдигнах слушалката.

– Марти – гласът на Вероника бе непресторено напрегнат, – Антверпен е чудесен град. Катя, всички са страшно мили с мен. Поздравяват те.

Замълчах. Прилоша ми.

– Ако се тревожиш за онова нещо, то е у мен. Днес го показахме на един приятел на Катя, който събира такива неща. Каза, че сигурно струва много повече от двеста хиляди долара.

– Не мога да повярвам – беше глупаво, но трябваше да кажа нещо.

– Утре отиваме в меката на тия неща, има специален квартал, където се оценяват и продават само такива неща. – За миг тя млъкна. – Знаеш ли, не очаквах... и Катя е развълнувана. До утре.

Изпекох пържоли, изядохме ги с мама и Катарина, но не се обадих на Борислав. Гледахме новините, мама изпитваше болки в стомаха, изглеждаше унесена от лекарствата и си легна, ние с дъщеря ми останахме сами. Загасих телевизора.

– Представяш ли си – казах аз и затънах в късогледството на Катарина, – може би ще се преместим да живеем в "Лозенец"!

– Не – отвърна тя.

– Най-после ще оправим и тези твои чудни очи... Операция, нали разбираш?

– Не – упорстваше тя.

– Ще ти купя кола. Малка кола на старо, някое прекрасно, запазено пеженце или хондичка... Господи, "Пежо" или "Хонда"?

– Татко, аз вече наистина не се боцкам – каза Катарина, изправи се, прекрачи безкрайното разстояние от два метра до мен и ме целуна, сякаш аз бях неин син.

През целия следващ ден по рецептата на Димков пих смес от равни части валериан, глог и мента. За успокоение. На сърцето. И на ума ми. Вмирисах се на пенсионер, но вечерта се почувствах надвесен над всичкото и спокоен като Бог. Мама и Катарина гледаха сапунен сериал по телевизията, аз бях извадил телефона в коридора и седях на табуретката до него.

Борислав ми се обади пет или шест пъти, накрая го напсувах и му забраних да ме безпокои. През вратата на хола проникваха гъстите въздишки от мексиканския филм, не ми беше скучно, стори ми се, че така мога да остана до края на живота си. После телефонът иззвъня особено, като от чужбина.

– Здравей, Марти... – Беше Вероника.

– Как си, как сте там? – прекъснах я тъпо аз.

– О, Антверпен е невероятен град. Обаче друго исках да ти кажа: целия следобед с Катя прекарахме в меката на ония неща. Това е един небостъргач, влиза се до потрес трудно, почти с връзки. Прибират ти документите на входа и всеки етаж е пълен с офиси и охрана. Държат ги главно евреи с малки шапчици...

– Е, ѝ? – не издържах аз.

– Това, дето баба ти... не е такова нещо.

– Не те разбирам, говори ясно.

– Не е диамант – тросна се тя.

– А какво е?

– Не зная. Камък... полублагороден някакъв, никой нищо не ни каза с Катя.

– Сигурна ли си?

– Проверихме го на пет места, последният евреин ни заплаши с полиция. Сутринта Катя ме заведе в музея на...

Слушалката натежа в ръката ми като куфара, преди да отведа Вероника на летището. Не исках, нямах сили, не можех да слушам повече.

***

"Да се прочете само от татко!" – имейлът от Мила, от голямата ми дъщеря, не ме зарадва, сварваше ме неподготвен и пиян, смазан от глупостта, която сам бях натворил, но го отворих. Отворих го като бутилка с безалкохолно. Като врата, която не води никъде.

Скъпо татенце,

Надявам се, че си намерил Диамантената сутра и си я прелистил. Ако не си успял, знай, че е страхотна, просто ти завиждам, че не си я чел. Забавих отговора си на твоя по-предишен имейл, защото животът в Америка никак не е лесен, особено за тези, които са родени и израснали в България. Трябва да наваксвам толкова много, да свиквам с толкова различни неща, че времето не стига. А ми се щеше да помисля, да поумувам за теб. Навярно се питаш защо така упорито и безутешно се набърквам в живота ти? Няма смисъл да те щадя. Болеше ме, като те виждах такъв овехтял, ненужен, заскитал се в нищото и сякаш забравен. Дори от нас, от твоите дъщери, дори от мама. Исках да ти предложа някаква утеха, да намериш своя дом, своето обиталище, думата е твоя. Ти го заслужаваш, аз не те съжалявам, а наистина те обичам. Надявах се, че ще ти посоча пътя, за всички нас, останалите, това е дълъг, траещ десетки прераждания път, драгоценното усилие да се постигне съвършенство. Единствен ти сред нас, останалите, се оказа надвесен над края му, на крачка от там, където свършват битът, дребнавостите, страданието, прашасалата самсара и откъдето започва недосегаемата свобода. Защо не желаеш да бъдеш свободен, татенце?

Безрадостно разсъждавах върху твоята съпротива и вече зная, че не мързелът и не страхът да не загубиш нас, "които Бог ти е позволил да обичаш", са причината за неспокойния ти избор. Друго е. За да постигне просветление, човек трябва да се отрече от своята индивидуалност, от личността си, от Аза си, колкото и да се харесва. Егоизмът да се задържиш във видимото, да останеш себе си, те е обсебил даже в разрушението ти, в твоето житейско поражение. Ти просто неистово се боиш да не загубиш дрехата, с която те е наметнал твоят ум, вкопчил си се в своята същност, а тя е илюзорна, тя е само форма на игра и без да го желаеш, все някога ще я съблечеш. Трябва да пораснеш, татенце. Твоя Мила

Допих чашата си и доядох спаружената салата, която сам си бях нарязал. Наближаваше пет часът, изгревът се бавеше, но тъмнината навън се разреждаше като течност, просмукана със светлина.

Скъпо мое момиченце – написах на прималелия от досада компютър, – кой е способен да изпита свободата ми освен Аз и съществува ли някаква свобода, каквато и да е тя, дори съвършената свобода, извън моята индивидуалност? И нима си в състояние да бъдеш свободен, когато те няма? Намерих и прочетох Диамантената сутра, в нея Гаутама Буда ни вменява, че просветлението е възможно само ако се откажем от всичките си човешки привързаности, че нашите чувства, желания и стремежи са само игра на ума, че те са опит да се задържим в живота. Но аз се питам: нима усилието, търпението да се отървем от своите чувства, желания и стремежи, не е също форма на привързаност – вярно, различна, но все така ужасяваща и обсебваща привързаност? Медитациите, в които поучително ни въвлече лама Шри Свани, ни отправят към жадуваната пустота. Но ако тази възраждаща пустота е също игра на ума и поредната ни илюзия, ако искрящата празнота на посочения от Буда диамант (днес вече загубих един, защото се надявах, че е истински!) се окаже също приумица на ума, негово забавление? Ако този духовен диамант е просто плод на нашето въображение и ние си го измисляме в повторението на мантрите, това означава да се откажем от едната лъжа – живота, и да се подчиним на другата лъжа – следсмъртта. Зная, че няма такава дума – следсмъртта. Помня, че там ме очаква щастието, но чие ще бъде това щастие, щом отсъствам аз? Нима не разбираш, че тази последна измама, за която бих се заноктил, е в състояние не само да ме нарани, но да ми отнеме всичко, физически да ме убие? Причината за тъпата ми съпротива не е в моята самовлюбеност. И ти ще ми помогнеш да я намеря, нали? Уморен съм. Днес съвсем и непоправимо обеднях. Сринах се докрай. Няма да допия и бутилката си, лягам, макар да зная, че ще остана буден. Татко

***

Мария се изнесе от "Бояна", без повече да пита или да поставя условия, тихо и спокойно като бавна вода. Такава вода Боян беше виждал в Китай, в измислената до последното стръкче градина на някакъв древен император, където близкото изглеждаше далечно, а далечното – близко, но всичко, от надникналите камъни до разхвърляните бонзаи, бе двойно, защото се отразяваше. Вода, чието дъно бе самата повърхност, обърната плитка вода и точно затова плашещо дълбока. Вода, изпълнена с памет и съзнание да оглежда, която сякаш не изтича, защото наобиколилата я и надвесена над нея природа остава – обреченият ни стремеж да опитомим божественото, като го повторим.

Мария не бе забравила нищо, взе си дори иглите, кълбетата за плетка и недовършените пуловери на децата, но той усещаше нейното спотаено присъствие, тишината на заекването ѝ, унеса ѝ, с който се губеше в огромната къща. "Нашата къща никога не стана нейна " – мислеше си понякога Боян.

Във вихъра на последвалите празненства, докато наетите сервитьори разнасяха таблите с питиета и хапки, докато мъжете се тъпчеха със сьомга и черен хайвер, а жените показваха роклите си с гол гръб, той усещаше сянката на Мария в някой ъгъл, забравена, сгушена в своя постоянен уплах. От нея се изтичаше страх, болезненият страх, че не е на мястото си, че благополучието наоколо е мираж, гротесков и незаслужен сън. Боян се сепваше, прогонваше я, защото за миг нейният втрисащ страх обземаше ума му. Мария знаеше всичко за него, тя носеше паметта за него, както бавната вода съдържаше и утаяваше градината на китайския император. В нейно присъствие, дори в натрапливото ѝ сега отсъствие, той не можеше да се почувства друг, да заприлича на своето намерено "аз", да бъде преуспелият господин Тилев. "Добре че си отиде" – повтаряше си той, но знаеше, че по някакъв магнетичен начин тя остана. В полумрака на ъглите. Във въздуха. В него. "Слава богу, махна се. "

Магдалина също пристигна тихо и сякаш под прикритието на скромната августовска нощ. По тъмно. Със страха си. С непреодоляната си изненада. С ослеплението си. Беше събота и след десет часа вечерта. Докара я Кривия. Настръхнал, той внесе куфарите и в преддверието и щръкна с тях като наказан пред бонзаите. Беше му чоглаво, не знаеше как да се държи, двамата бяха в развод. За един месец я бяха докарали до второто дело, адвокатите на Боян си знаеха работата. Кривия се почеса, без да го сърби, изглеждаше примирен, мекушав и в същото време зловещо огромен.

– Ако обичате, пренесете ги на втория етаж. – Магдалина му говореше на "вие".

– Разбрано, такова...

– Госпожо – каза неспокойно, но твърдо тя.

– Разбрано, госпожо, ще ги кача в спалнята на госпожата.

– В моята спалня – скастри го Боян.

Не се прегърнаха. Изчакаха Кривия да изчезне. И двамата въздъхнаха. Стеснително. Неопитно. От къщата тя познаваше само несвършването на гобразния хол, огледа се. Почувства как в съзнанието си тя размества мебелите и картините, пренарежда предметите. Навярно тя също усещаше присъствието на Мария и се мъчеше да го прогони. Да я изличи в ъглите и по стените. Това го раздразни. Запалиха всички свещи. Трийсет. Магдалина загаси лампите и в полумрака красотата ѝ му се стори убийствена. Тя си сипа коняк, а той – от своето уиски "Chivas Regal". Чашите им отзвъняха. Изпиха питиетата и сякаш нямаше повече какво да правят. Бяха неизказано щастливи. Бяха ли щастливи?

Магдалина отиде в кухнята и десет минути свиква с нея. После сервира в трапезарията, готвачката беше сварила любимата му дунавска саламура от моруна. Беше сложила в нея и цели раци. През светлите остриета на свещите наблюдаваше как Магдалина разсеяно обелва опашките им. Засмука ги, устните и бяха овлажнели, тъмното червило ги правеше да изглеждат черни. Като коричка на рана.

– Вкусно е, Мария... – каза той.

Грешката му бе неволна, но поразяваща. Магдалина се вдълбочи в рака, езикът ѝ пропълзя по зачервената му броня, беше гледал подобен порно филм.

– Утре аз ще ти сготвя коприва – каза тя.

– Обичам супа от коприва – отдъхна си Боян.

Тя отвори шкафа с уредбата, дълго прехвърля компактдисковете и се спря на Вивалди. "Четирите годишни времена". Това бе любимата музика на Мария. Изпиха по още едно питие в спотаеното пространство на хола. Свещите притрепваха, разклащани от неуловимото дихание на климатика. Тя погали ръката му и се изправи. Със свенливостта на дете придърпа коприната на роклята си, замая го пращенето на плата.

– Виж... – каза тя. Беше обула черни чорапи, които завършваха с червена дантела. – Така ли трябваше да бъде?

Магдалина духна всички свещи и тази неочаквана пестеливост го удиви. Бавно се изкачиха по стълбата, в копнежа да се докосват, те си пречеха. Утре щеше да ѝ остави удоволствието да разгледа къщата, въведе я в спалнята и се просна на леглото. Тя надникна в банята, после през прозореца, който се бе надвесил над басейна навън.

– Шехеразада – каза някак особено Магдалина.

Боян потупа мястото до себе си.

– Не сънувам. – Тя се измъкна от роклята и в червеночерното си бельо наистина заприлича на пеперуда. – Не сънувам – повтори, а сетне: – Тези чаршафи са само наши, нали?

Любиха се с онова изтощение, което познаваше от Созопол, ала не беше същото. Тя го бе възседнала, въвличаше го и го изтръгваше с обилието, с нетърпението на влюбена жена, но Боян беше друг. В тясната хотелска стая той се самонапускаше, просто оставаше без мисъл, сега отличаваше страстта ѝ да му се отдаде докрай, от красотата ѝ, като че ли това бяха две различни неща или две различни жени. Красотата ѝ му пречеше. Притворените ѝ изтръпнали очи, разпиляната коса, жилавата заобленост на гърдите ѝ го разсейваха. Магдалина улови неговите спазми, изохка и се спотаи.

– Обичам те – каза тя.

Беше тъмно, само колосаните чаршафи светеха. Много по-късно, когато Магдалина се отпусна в успокоението си и заспа, той се вгледа в лицето ѝ. Изглеждаше учудващо млада в съня си, беше много по-хубава от голямата му дъщеря, но по нещо приличаше на нея. "Та тя е почти на нейната възраст " – дръзна да си го признае той.

На следващия ден Боян извика Кривия в кабинета си, беше приготвил заплатата му до края на годината, подаде му пачката. Съобщи му, че е уговорил Краси Дионов и той е склонил да го наеме при себе си.

– А тя? Тя какво... – изрече трудно Кривия.

– Утре сутринта Краси ще те чака в кръчмата си.

– Значи господин Дионов...

По ниското чело на Кривия изби едра пот, устата му се раззина, ръцете му увиснаха. Приличаше на боксъор след тежък, изтощителен мач, който е загубил. Ала друго смути Боян – сякаш Кривия бе посегнал да го удари, очите му се бяха изпълнили с някаква сломяваща, животинска мъка. Като на човек, който току-що е разбрал, че животът му е свършил.

– Трябваше ли? – попита той.

Боян замълча и седна зад бюрото си.

– Трябваше ли? – повтори отнесено Кривия.

– Да – отвърна Боян, – така е по-добре за всички.

***

Потекоха бурни "карамазовски нощи", през вечер те посрещаха гости и понякога оставаха до зори. Магдалина предпочиташе самотата им, не можеше да се насити на голямата къща, прекарваше с часове в сауната или във фитнеса, прелистваше списания в беседката на двора, доставяше и удоволствие да размества и да пренарежда картините, но Боян бе настойчив и непреклонен. Канеше най-видните бизнесмени, политици, банкери, понякога дипломати, на едно от партитата им се присламчиха и двама генерали.

– Умираш да ме показваш – смееше се Магдалина.

– Показвам себе си, имам с какво – отвръщаше неизменно той.

Причината обаче бе друга – Боян искаше тя да се почувства равна. Повечето от колегите в бизнеса я познаваха от офиса му на улица "Московска", ала досега тя беше неговата секретарка. До задъхване красива, опасно умна, вярна на делата му и скучно делова, Магдалина ги посрещаше и изпращаше, уреждаше и следеше общите им сделки, беше свикнала с пороците и сребролюбието им и лесно разгадаваше тяхната непочтеност. Помагаше му със съвети, предпазваше го от тях, ала самата тя беше никой. И те, но най-вече Магдалина, трябваше да свикнат с промяната, с последната му, надхвърляща въображението им, приумица – да обича. Боян се правеше на влюбен и светът трябваше да се съобрази с това. Беше длъжен да изтърпи и тая му перверзия.

Магдалина се справяше чудесно, посрещаше гостите с аристократична сдържаност, сякаш цял живот бе носила диаманта, който ѝ беше подарил, с чаша в ръка се гмурваше в светския разговор, оживено дрънкаше с някого, за да не си кажат нищо, искреше, но усмивката ѝ респектираше натрапниците. "Тя е родена равна" – мислеше си понякога Боян. Несъзнателно я сравняваше с Мария – неуверена и заекваща, на подобни партита тя се държеше като прислужница.

– Ти си друга – казваше ѝ Боян, – можеш да положиш малко усилия... все пак, представяш ме пред тези хора.

– Така ли? – питаше стреснато Мария, сякаш в стремежа си да произнесе: "Но какъв е смисълът, аз не съм щастлива ".

Сега му беше интересно да наблюдава и притеснението, предизвиканото неудобство сред колегите си и суетните им жени. Краси Дионов често прескачаше до офиса му, от няколко години го наобикаляше безцелно, просто за да срещне Магдалина. Оглеждаше я сплашващо със синьото око, разсъбличаше я топло с кафявото и вдигаше краката си на бюрото му. Господарски. Като в скучните американски филми.

"Айде бе, брато – мънкаше умолително той, – уреди ме за това курве. Нито го взимаш, нито го даваш, само, мамка ти, хабиш материала. "

В тези разгулни вечери Краси целуваше ръка на Магдалина, засипваше я с тъпи, коньовичарски комплименти, носеше ѝ букети, големи колкото животинската му прегръдка. Съзнанието, че съдбата го бе измамила да се надява на нейната взаимност, а после завинаги му я бе отнела, го вбесяваше. Когато рядко някоя жена му откажеше, той я наричаше курва. В офиса Магдалина все още означаваше трудно бъдеще, сега в дома на Боян тя беше пропиляно минало, действаше му като наркотик, той се чувстваше зависим от нея. Магдалина бе най-изтънчената и дразнеща част от ненавистта му към Боян. Очите му я следваха навсякъде, опипваха бедрата и ханша ѝ, търсеха пролука в деколтето ѝ, лицето му помътняваше от желанието да я омърси, да разграби Боян. Често посред купона се затваряше в тоалетната и Боян бе сигурен, че онанира. Връщаше се в салона, ухилен, изпълнен не с облекчение, а със завист.

– Краси страшно те харесва – подхвърли ѝ веднъж Боян.

– Защото ненавижда теб – проницателно отвърна тя,

– Бабаитска измет.

Вечерите завършваха с френско шампанско, самата Магдалина бе това шампанско и Боян усещаше тръпчивия вкус на тялото ѝ, особения ѝ мирис на младост и нехайство. Бе пожелал тя да се почувства равна с другите, но изведнъж си даде сметка, че не той, а тя му бе помогнала да я признае в себе си. В една зимна, снежна привечер, когато целият свят мъртво посиня, той се отлепи от тъгата на прозореца и каза:

– Стига забавления.

– Омръзна ли ти да ме показваш? – засмя се тя.

– Навън е тихо – отвърна нелогично той. – Студено и тихо.

Замълчаха. Забравиха се. Заслушаха се. Някъде из съседните дворове някой цепеше дърва. Магдалина потръпна зиморничаво, седна в коженото кресло и се загледа в запалената камина. Живият огън напълзяваше лицето ѝ, играеше си с него, променяше го.

– Ще имаш ли търпение за мен, трябва – тя облиза устните си – да ти кажа нещо важно.

– Да – отвърна той.

– Усещам го. Как да се изразя... ти искаш да бъда друга.

Понечи да отговори, но тя вдигна ръка, за да го спре, и запали цигара.

– Да приличам на себе си, но някак и на жена ти, нали?

– Не – излъга Боян.

– Трябва да ми кажеш каква да бъда – повтори упорито Магдалина.

– Каквато си.

– Аз ще се науча... – каза тя, а сетне бързо прибави: – Аз ще ти помогна.

– За какво? – попита, изненадан, той.

– Да я забравиш... – каза Магдалина и захлупи с длани лицето си.

***

Мария? Какво помнеше от Мария освен стеснителното ѝ заекване? Някъде през деветдесет и седма, когато започна разпродажбата на едва дишащите предприятия, след като бе купил двата захарни завода, маслобойната за производство на олио и големите мелници, апетитния винпром в едно плевенско село, веригата крайпътни ресторанти "Хай", заедно с прилежащите им бензиностанции, след като се бяха сритали с Илиян Пашев за руския газ – двамата бяха еднакво захапващи, но все някак успяха да се споразумеят и да го разделят, – Боян се заинати да вземе и крайдунавския гигант за производство на целулоза и хартия. Предприятието бе мегаломанско, можеше да залее с хартия целия Балкански полуостров. Беше строено във времето, когато от Коми течеше обилният поток от евтина дървесина. Сега едва креташе, продукцията му бе с прилично качество, но струваше повече от руската вестникарска хартия. В него обаче бе монтирана някаква трътлеста машина, която струваше поне петдесет милиона в зелено, след като гръцкият милиардер Василиянис, без да се замисли, бе готов да брои за нея седемнайсет милиона и половина. Блазнещото в случая бе това, че Боян си беше наумил да получи затъналия в дългове завод за един лев.

От няколко години той плащаше на трима журналисти в най-тиражните столични газети. Излизаха му скъпо, но от тях получаваше безценна информация, много рядко и само когато обстоятелствата неустоимо го налагаха, той им поръчваше какво да напишат, а тяхната безупречност, името им на безпристрастни и доказани професионалисти тежеше. Срещна се последователно с тях, както винаги, в кафенето на хотел "Радисън". Не им каза почти нищо, но те бяха достатъчно умни и го разбраха. За една седмица в най-големите вестници наизлязоха няколко чаршафа компетентни и заядливи анализи за състоянието на целулозохартиения ни колос, огрени да съхнат от вниманието на възмутената ни общественост. Скандалът бе предизвикан. Изкусно, въодушевено и дръзко. Вдигна се словесна пушилка, правителството и Агенцията за приватизация бяха обвинени в престъпно безхаберие. Дискусията преля в двете икономически предавания по Националната телевизия и bTV.

С министъра на икономиката той обядва, както винаги, в ресторанта "Къщата с часовника". Случайно. Толкова случайно, че едва се познаха. Министърът беше гастроном, беше лаком човек, но знаеше, че Боян не го е поканил, за да се наядат. За начало си поръча овчарска салата, подлютени тиквички, задушен в сос пъдпъдък и манатарки. Обилно, вкусно и безстилно. Усмихваше се. Беше напрегнат.

– Каква невероятна и щастлива среща – произнесе гръмогласно той, макар че нямаше кой да го чуе. – Обичам кухнята тук, намерих свободен миг, реших да обядвам и изведнъж планината във ваше лице, господин Тилев, пристига при Мохамед.

– Ласкаете ме, господин министър, позволете на мен, на скромния Мохамед, да споделя вашата маса.

– Индустриалци като вас са основата на новата ни, хм, как да се изразя, икономическа философия... – Министърът го засипа с комплименти, но не вярваше на нито една своя дума, беше напрегнат. Ресторантът бе подозрително празен. Боеше се, че ги подслушват, затова говореше умишлено високо. – Вие, господин Тилев, избраните от Бога като вас, трябва да помогнете. Какво заварихме от предишното правителство... Руини и смрад. Руини и кал до шия. – С рязко движение, сякаш се готвеше да отсече главата си, той посочи късия си, надиплен врат.

– Поехме си дъх благодарение на вашето правителство, вече дишаме спокойно. – Боян също го затрупа с ласкателства. Естествено, министърът не вярваше на нито една негова дума. Поръча си кавказки шашлик и пържена моруна, манатарките му се усладиха, донесоха му още една порция.

Заговориха за НАТО и цивилизационния ни избор, за Шенгенските визи, за това каква кочина са медиите, за главоболните отношения с Русия и неуравновесеността на "Газпром", за нежеланието на обикновения човек у нас – министърът натърти на "обикновения човек" – да разбере смисъла на непопулярните мерки. За корупцията. Боян беше предварително убеден, че ще обсъждат най-дълго и празнословно именно корупцията.

– Този смъртоносен бич за демокрацията – каза министърът с пълна уста.

Щом се доберяха до властта, политиците от всички партии дрънкаха само за едно: как ще разчистят авгиевите обори, корупцията и вонята, останали от миналия парламент и предишното правителство. Правеха го по презумпция показно, шумно. Гълчавата, цитирането на "Приказка за стълбата " от Смирненски, ентусиазмът им продължаваше няколко месеца, докато се огледат и разберат каква е собствената им цена. От опит Боян бе проумял, че отначало властта оглажда, променя човека, който и да е той, и го прави удобен за себе си, а после човекът, който и да е той, се залавя да променя властта, да я оползотворява и да я направи удобна за себе си. Беше изумен колко безотказно действаше този механизъм в условията на несвършващия Преход. Някои политици проявяваха характер, за да се продадат по-скъпо като почтена, красива, но бедна жена. Бързаха, защото не бяха сигурни дали кабинетът ще устиска целия си мандат. За две-три години трябваше да забогатеят, не беше опасно, нищо не ги застрашаваше, но не беше и толкова лесно. Напълняваха, жестовете и походката им лакирано се заобляха, погледите им ставаха разсеяни, преминаваха като през стъкло, когато срещаха подчинените си, изпълваха се с раболепие пред Началството и добиваха устремеността на хищна птица, щом надушеха келепира. Политиката всъщност се оказа най-лесният, сигурен и доходен бизнес. Не инвестираш, следователно не рискуваш нищо, не влагаш труд и умения, безсънни нощи, но усилено преразпределяш. Всичко беше чисто и законно. Наричаха го лобиране. Само дето въпросното лобиране винаги беше в ущърб, нанасяше несметни щети на отънелия от глад гласоподавател, който не можеше да си плати парното и тока, но сякаш ги бе избрал не за друго, а да лобират. За себе си. През годините на "развития социализъм" също се крадеше, ала тогава го правеха всички и масово, от директора на завода до майстора в цеха, държавната баница беше тлъста, трохите стигаха за всеки. Освен това при социализма парите имаха друг, по-стеснен и обездвижен смисъл, с тях не можеше да направиш нищо, освен да ги държиш в дюшека или да събираш лихвоточки за някоя панелка. Тогава парите бяха скрити, безцелни и непродуктивни, нямаше как да ги развъртиш и дори да ги покажеш, да се поизфукаш. Всичко се виждаше и следеше, веднага щяха да те спипат. Сега колкото по-незаконно бе забогатял някой, толкова повече го ценяха, ухажваха и уважаваха. "Като мен например" – ухили се в себе си Боян.

Инстинктивно той презираше тия лицемери, "строителите на съвременна България", ала низостта им му беше полезна. Не те, а нахалството и алчността им. Говореше се, че министърът на икономиката е убийствено умен и вещ, сигурно беше така, обаче излъчваше осанката на преуспял кебапчия. И нетърпението да преразпределя. Времето течеше. Келнерите скучаеха.

– Какво предлагате вие, господин Тилев, имам предвид богоизбраните като вас... цветът на, хм...

– Приватизация – захапа веднага Боян, – бърза, яростна приватизация.

– Това е и стратегията на нашето правителство – зарадва се министърът, потри малките си ръчички, – смисълът на нашето управление, дълбинната му философия...

Изненадващо и за двамата, случайно се оказа, че Боян носи със себе си конспект-предложение за приватизацията на хартиения тутманик. Два листа в кожена папка. На първия бяха изписани три кратки точки: изплащане на забавените заплати на работниците в предприятието, запазване на работните места, инвестиции от два милиона долара в следващите пет години. Вторият лист бе празен, на него вече съвсем случайно се мъдреше цифрата 200000 $ и логото на една солидна швейцарска банка.

– Значи вие разлаяхте пресата? – попита шепотно, с нескривано омерзение министърът.

– Аз? – удиви се Боян.

– Към това чудовище проявява интерес и господин Пашев – изрече вече съвсем беззвучно министърът.

"Илиян, отново той... – проблесна в ума на Боян. – Колко ли му е предложил?"

– Да, но господин Пашев ще купи предприятието с компенсаторки и в държавния бюджет...

– Прав сте, с компенсаторки... ала вие го искате за един лев.

Боян заговори, увлече се, обясни, че заводът е затънал в дългове, гърчи се, умира, а той ще инвестира два милиона долара, ще покрие не само националния пазар, но е договорил износ на хартия в Гърция, в Турция и Македония. Още следващата година ще разкрие нови работни места. Министърът не вярваше на нито една негова дума, обаче слушаше внимателно, възпитано, съмнително кротко. Поръчаха десерта. Крем карамел. Изядоха го. Времето течеше. Боян също се напрегна. Взеха си кафе. Изпиха го. По чашка коняк? Може. Нямаше как да поправи цифрата на втория празен лист.

– Обадете се на Скорчев, на моя помощник, господин Тилев – изрече кахърно министърът, – той е разумен човек...

Тази "сляпа баба" Боян я беше играл, така политиците се изплъзваха, вземаха парите, но не поемаха ясен ангажимент.

– Не желая да му се обаждам – изрече рязко той и придърпа папката си, – предпочитам с Планината...

Пръстите на министъра заиграха върху покривката на масата. Къси, дебели, окосмени пръсти. Нямаше повече какво да правят в този тъжен в разкоша си ресторант. Бяха преяли. Мълчанието им изглеждаше неловко. Невъзможно бе да скрият взаимното си разочарование. Ядоса се на себе си. Беше длъжен да започне по-изтънко, някои от "свободните зидари" в ложата имаха определено влияние върху министъра, заемаха високи постове в партията му, можеха да го подбутнат в неотстъпчивостта му, да помогнат.

– Ще тръгвам, работа, работа... – изрече най-сетне министърът и гнусливо отмести празната си чиния. Свъси се. Усилено съобразяваше. Навярно пресмяташе нещо наум. – Обаче вие сте прав, господин Тилев, трябва да спасяваме каквото можем! Ще направя всичко по силите си, но шефът на Агенцията за приватизация... той, Рачев... – Беше клекнал.

– О, това е мой проблем. – На Боян му олекна и постъпи неразумно. Даде огромен бакшиш на смаяния оберкелнер.

С шефа на Агенцията за приватизация беше далеч по-просто и лесно, защото не за първи път вечеряха в достолепната кръчма "Под липите". Климатикът беше повреден, вътре беше тясно, душно и противно вонеше на скара. Рачев беше слаб като глист мъж, с мрачна интелигентска брадичка, но с ведър характер. И той като министъра изглеждаше притеснен. Напоследък предпочиташе парите в брой и Боян бе оставил куфарчето на масата между тях. Да се вижда. Да им прави компания. Куфарчето беше от чиста кожа и направо красиво.

– Все пак офертата на господин Пашев е по-впечатляваща от вашата. Той предлага цена...

– Компенсаторки... Много добре знаете, че господин Пашев е илюзионист, от пръстите му излизат искри, но ръката му винаги е празна.

– Някаква цена... – Не бяха си поръчали нищо освен уиски и бадеми, Рачев се беше оплакал, че го боли стомах. – Моля ви, увеличете в офертата си поне инвестиционния капитал на пет милиона. Това ще е сламката, за която... нали разбирате, все за нещо трябва да се хвана?

Рачев отлично съзнаваше, че Боян няма да вложи и лев в това внушително на вид, но изпосталяло като циганин през зимата предприятие.

– Добре – каза Боян.

Въздъхнаха. Отпиха от уискито. Взеха си от бадемите.

– Никога... ама никога не бих си позволил – шефът на Агенцията се прекръсти, – ако не беше партията... А партията има нужда от... – Той се огледа в околната гълчава, преглътна на сухо, съсредоточено затърси думата в одимения въздух.

– От подкрепа – опита се да му помогне.

– От вярност – поправи го смутено Рачев.

– Хубаво е, че има идеалисти като вас – похвали го без ирония Боян.

Изпрати го до колата му и в надвисналата тъма на парка, в непробиваемия мрак до жужащата токоизправителна станция, му подаде куфарчето. Рачев го взе и небрежно го положи на седалката до себе си. Като досадлив приятел, когото трябваше да закара до дома му.

– Съществува обаче един проблем... – сподели шепотно той. – Кръстев, шефът на парламентарната комисия "Антимафия"... Сещате ли се, господин Тилев?

– Но той е от вашата партия – опита се да недоразбере Боян.

– Страхувам се, че Кръстев никак, ама никак няма да хареса вашата оферта, а той е опак, абсолютно неподкупен и направо опасен човек. С него не бих си сблъскал шапката.

– Оставете на мен.

– Аз също никога, повярвайте, никога... – каза Рачев – ако не беше партията...

С Кръстев Боян се срещна в кафенето на хотел "България", предпочитано от депутатите място, където те се отморяваха след непосилния си труд, обсъждаха народните тегоби и най-вече въртяха личния си бизнес.

– Склоних да се видя с вас – господин Кръстев бе нервак, пипаше непрекъснато копчетата на костюма си – само ако платя уискито си. Ще си го изпия сам и ще си го платя сам.

Боян заговори за крайдунавското предприятие, за това, че производството на целулоза и хартия се вписва в националната стратегия, че е готов да поеме риска и да го възкреси "като птицата феникс", подчерта той, "от пепелта". Беше изтощително въодушевен и обстоятелствен.

– Все пак офертата на оня хитрец Пашев – прекъсна го рязко господин Кръстев и пръстите преминаха през всичките му копчета – е по-разумна. Вярно е, че той предлага по-малко инвестиции и в по-дълъг срок, но при него всичко е пито-платено.

– Научих, че строите вила? – Боян деликатно му наля от своята минерална вода.

– Вие да ме купите ли искате? – Гласът на Кръстев свадливо се извиси. Изразяваше нескрит ужас, беше противно писклив и хората от съседните маси се обърнаха да ги видят.

– Не дай си боже, какво говорите... просто ще бъдем съседи.

Заговориха за новия данъчен закон, Кръстев беше до глупост непробиваем. Два часа бе принуден да слуша от тоя изветрял старец защо е необходимо токът да поскъпне, сякаш Боян беше целият възможен електорат, който отказва да си плаща тази "стратегическа услуга". Освен всичко Кръстев се оказа любител на монолога, той говореше, доказваше и си пипаше копчетата, но не желаеше, направо бе неспособен да чуе нищо. Боян го заболя глава, усещаше, че този невротик направо го изпива, ограбва енергията му. Кафенето се опразваше. На съседната маса Кривия се драпаше между чатала. Навън фатално притъмняваше. Тогава спасително и нелогично Кръстев му разказа за жена си – "Замислете се, четиресет години беше лекарка, а взема сто лева пенсия", – за дъщеря си и зет си, за внуците си,– представяте ли си... внукът ми, как се изхайлази това дете, толкова е умен, но се разглези и... на четиринайсет години май се боцка. Не е наркоман, да не чуе дяволът, в начален стадий, ама калпазанинът... лоша компания, нали разбирате? – изохка той. Млъкна. Изведнъж остаря, спихна се като пробит балон.

– Трябва да смени средата си – каза задушевно Боян. – Махнете го от България.

– Трябва...

– Запишете го в някой престижен швейцарски колеж... Чист въздух, традиции, желязна дисциплина.

– Вие луд ли сте? Знаете ли колко ще струва този престижен колеж?

– Може да се уреди.

– Вие да ме купите ли искате? – подскочи старецът.

– Просто желая да ви помогна – отвърна сурово Боян, – имам в Швейцария приятел, българин, който е в настоятелството на такъв колеж. Всяка година те дават по няколко стипендии за надарени деца от Източна Европа. Разбира се, вашият внук ще трябва да издържи теста, да докаже себе си.

– Той е невероятно умен... Възможно ли е?

– Щом ви го предлагам.

Кръстев съвсем бе изпуснал въздуха си, лявата му ръка се бе смръзнала върху едно от копчетата на костюма, изглеждаше някак жалък и вдъхновен едновременно, беше заприличал на този, с когото Боян бе пожелал да се срещне. Стипендията за "надарени" деца щеше да му излезе поне сто хиляди долара, но той, така или иначе, ги бе заделил в себе си.

Година и половина по-късно, когато в една кишава октомврийска вечер се прибра у дома, той свари Мария пред телевизора. Валеше. Целият му ден бе сив и прогизнал. Не беше ял от сутринта, не беше успял да види дори курса на долара. Раменете на Мария се тресяха, дори и гърбът ѝ издаваше, че тя бе изпаднала в истерия. Боян се вгледа в тъпоумието на екрана. Предаваха новини. За да извадят оная чутовна машинария от целулозния завод, трябваше да разбият половината хале. И Боян нареди да го сторят. Беше наистина грозно. Натрошената стена зееше, от сградата лъхаше запустение, студеният дъжд се лееше и я замрежваше с печал. Наоколо се бяха скупчили работници без чадъри, мокри, безутешни, изоставени. Носеха плакати "Защо ни ограбихте?", "Докога глад?" и "Боян Тилев, ти си фашист!". Репортерът обясняваше нещо. Мария се изправи, не го погледна.

– Не те ли е срам, Боян Тилев? Не те ли е срам? – повтори тя и го заудря в гърдите с малките си юмруци. С цялата си втвърдена безпомощност, с всичко, което бе останало от нея.

"Добре е, че си отиде – помисли си сега някак удивено Боян, – всъщност аз не го желаех, тя сама си отиде." По някакъв болезнен начин думите на Магдалина го бяха засегнали, защото, без да го усеща, тя наистина приличаше на бившата му жена.

***

Времето потече динамично и нервно. Като стегнат мускул. Боян бе решил да доизгради Империята, а затова трябваше да стъпи и в туристическия бизнес. Благодарение на връзките си в синдикатите вече беше приватизирал няколко балнеосанаториума, купи ги лесно и на безценица, бяха все на живописни места в Родопите, ала в тях сякаш бе избухнала бомба, бяха окрадени до електрическите ключове и крановете на мивките. За да ги освежи, бяха нужни солидни инвестиции, той ги имаше, но предчувстваше, че ще възстанови вложенията си бавно и трудно. От този тип "народни курорти" се печелеше малко, човешкото здраве все още не беше стока, защото нямаше кой да плати за него.

"Преди да се излекуват, мъката на хората е да се наядат" – далновидно му бе казала Магдалина.

С кожата си Боян усещаше, че подобно на лесните, кредитни пари, и приватизацията "на тъмно" отиваше към своя край. Бързите и големи удари ставаха невъзможни. Много скоро парите, разумът на световните пари щеше да въведе ред. Бизнесът щеше да се осветли и легализира, печалбите да паднат до нормалните десет-дванайсет процента и това щеше да бъде крахът на ония, предричаше в себе си, за които насилието и далаверата бяха единствените инструменти за правене на пари. Боян трябваше да устиска до този миг на неприкосновеност, на истинска, незаплашена от нищо свобода и най-важното – да влезе солидно в туристическия пазар. Там беше бъдещето. Неговото и на България.

Магдалина го слушаше внимателно, беше захвърлила коженото си палто на задната седалка, черната ѝ рокля завършваше с бяла якичка по врата и тя приличаше на монахиня. Бяха зарязали Правия в София, пътуваха само двамата по автострадата между Созопол и Бургас. Зимното море сивееше, беше попило цвета на облаците и тяхната мрачина, хоризонтът беше близък и прихлупен, напомняше допотопно животно, погълнало половината свят. Ръмеше. Накацани с гларуси, пустите плажове жълтееха и излъчваха тъга. Припомни си оная песен от младостта си: "...само тъга, само тъга през септември"... А беше краят на февруари. Боян нарочно бе избрал студената неприветност на този месец, боеше се да не му повлияе сантиментът по лятното море, носталгията и разяждащата нежност по Созопол. Бяха обиколили целия бряг от Балчик до Резово. В Балчик имаше свлачища, големите курорти "Албена", "Златни пясъци", "Слънчев бряг" вече бяха разпродадени, през Резово се очакваше да мине автострадата за Истанбул, там някъде гласяха да направят безмитна зона – изглеждаше примамливо, но освен че беше отдалечено, мястото му се видя невзрачно и диво. Около Созопол свободните земи бяха земеделски; за да ги легализира, трябваше да даде повече рушвети, отколкото щеше да му струва самият курорт.

– Свети Никола – каза Магдалина във влажната и вмирисана на съхнещи чаршафи хотелска стая.

– Защо точно Свети Никола? – попита той.

– Заливът е чудесен, някак интимен, събран е в шепа и в същото време е цялото море. Близо е и до Варна, и до Бургас, комуникациите са прилични. Ще е интересен за чужденците, те са се нагледали на многотия, предпочитат малките неща. Свети Никола прилича на бижу, можеш да го подариш на всеки и той да си го отнесе – говореше като секретарка, като негов помощник. Както винаги, Магдалина бе удивително прецизна и вярна в преценката си.

– Малко е, имаш ли друг аргумент?

– Свети Никола не е наш...

– Моля? – недоразбра Боян.

– Не желая да омърсиш Созопол.

Вятърът се усили и засипа предното стъкло с пръски, далеч зад тях остана фарът на Созопол, топлото намигване на всяко лято. Морето бе бурно, гневно, блъскаше се в брега, бялата пяна по вълните ги караше да изглеждат черни. Усети се странно самотен. Безпричинна и ленива, тъгата в него заплашваше да се превърне в скука.

– Защо се усмихваш? – попита Магдалина.

– Мисля за теб – излъга неумело той.

– И тогава?

– Какво тогава? – не я разбра той.

– Беше стигнал до фантомния разум на парите, който ще въведе ред дори в България. И тогава?

– Тогава типове като Краси Дионов завинаги ще си отидат, ще слязат от сцената. Представлението им ще свърши, салонът ще е празен, публиката ще я няма.

– Краси е хитър и опасен, не го ожалвай, всякак ще оцелее, ще се изплъзне. Най-малкото той държи хазарта в София.

– Но е прост и необразован, а бизнесът, за който се боря, ще се прави с ум и интелигентност. Все ще измисля нещо, ще му прибера хазарта и ще го съсипя. От театъра ще го върна направо на тепиха.

– Внимавай, Краси не те обича.

– Той ме мрази. Така е по-интересно – отвърна Боян, намали скоростта на БМВ-то, пътят стана хлъзгав. – Но сега ми е нужен.

Магдалина помръкна. Спря климатика и отвори прозореца.

– Искаш да го привлечеш за сделката със Свети Никола? – От хладния въздух страните ѝ поруменяха, отново включи парното. – Не го прави, Бояне, потърси някой друг с пари.

– Трябват много пари. – Прекосяваха Бургас, дъждът се усили, обви ги в пашкула си, може би затова той изпита покруса.

– Потърси някой друг с много пари – повтори упорито тя.

– И кого предлагаш?

– Илиян Пашев – зашлеви го Магдалина, – той е безскрупулен и сложен, хлъзгав е...

– Илиян си има Свети Константин – сряза я Боян, – не му трябва повече море.

– Но е чист.

Взря се в него. Очите ѝ бяха тъмни и умислени, гледаше го сякаш с цялата си ужасяваща красота. С нейната си тъга.

– Тези с многото пари са трудни хора. Хубавото на Краси е, че бързо се навива, не познава думите и те го омайват, той е лесен.

– Лесен е, защото е лаком, нали?

– Права си – отвърна той.

– Предполагам обаче, че ти също си лесен за него.

– Понеже съм алчен?

– Да – отвърна някак особено Магдалина.

Засмя се. Потупа я бащински по бедрото, но горчивината остана в гърлото му. Вятърът огъваше голите клони на дърветата, мачкаше пейзажа, дъждът премина в лапавица. До Сливен мълчаха. Притъмня и той включи фаровете.

– Откажи се от Свети Никола – каза неочаквано тя, – вложи капитала си в земя, сега тя е убийствено евтина, можеш да купиш четвърт България.

– И какво ще я правя тази земя? – попита мрачно той. – Ще я обработваме с теб, ще я облагородим с лозя и с трайни насаждения?

– След години ще я продадеш на десеторна цена – отвърна предвидливо Магдалина.

Беше обмислял тази идея, безпокоеше се, че ония идиоти в Парламента могат да променят Закона за земята и да разрешат продажбата и на чужденци. Тогава цената ѝ щеше да скочи неимоверно, той щеше да пропилее златния си шанс, но повече от всичко се боеше да затвори парите си, да ги приспи в бездействие, да ги зарови в своето очакване.

– Досещането ти е гениално и аз наистина ще те послушам. Ще го направя, ще купя четвърт България, но това ще стане след няколко години. Сега трябва да бързам, разбираш ли, времето не ми стига.

– Намали скоростта, страх ме е... – каза тя, а сетне натрапливо добави: – Понякога ми се струва, че ти не си вярваш, Бояне.

– Не вярвам в какво?

– Сам не си вярваш... – Тя замълча, запали цигара и се вгледа право пред себе си в стъклото. – Че всичко, което имаш, е твое.

Изведнъж усети как тъгата, разяждащата го киселина на тъгата, прераства у него в раздразнение, в необяснима и безпричинна жестокост. Изпита познатото от околовръстното шосе желание да насили Магдалина, да се погаври с ума ѝ, да накаже и да омърси хубостта ѝ. Натисна рязко спирачките и отби колата, за малко не затъна в канавката.

– Малко ми е – думите бягаха от съзнанието му, задъхваше се, задушаваше се, – малко ми е...

– Малко ти е свободата, нали? – спря го тя. – Оная, купената свобода да знаеш, че всичко, което имаш, е твое.

Тя кротко остави цигарата в пепелника, долепи се до него, прегърна го, усети дъха ѝ, устните ѝ, правото си да я притежава, нейното отдаване единствено на него, одобрението им. Носът ѝ погъделичка ухото му.

– В тази рокля сигурно приличам на монахиня... – каза Магдалина.

***

Напрежението от техния разговор остана у него, както се запазва горчивината в утайката на кафе. Нараняващата проницателност на Магдалина му натежа, обърка го. Думите ѝ – "купената свобода " – дълбаеха самочувствието му, стори му се, че отдавна ги е чувал, че сам ги е произнесъл, сякаш тя бе подслушала мисълта му. Навярно по тази причина той така всеотдайно мечтаеше за ред и законност, защото ясните правила в бизнеса означаваха сигурност, регламентираха морала на парите и подчинението на всичко останало. Той се чувстваше силен, засега не беше заплашен от нищо, но за да оцелее, всяко преувеличение се нуждае от перспектива, всяка империя съществува, докато продължава да се разширява. Оня овехтял владетел на баварската лека промишленост в Мюнхен беше прав. Боян познаваше двайсетина банкери и преуспели шмекери, които се вманиачиха, загубиха представа за реалността и себе си, направо полудяха. Вместо да отгледат парите си с обич и търпение, да оставят банките на синовете и внуците си, те си накупиха по няколко мерцедеса, в каквито не се возеше и управителят на "Дойчебанк", ограбиха хората и фалираха спестяванията им, а сега не можеха да платят и отоплението в дебелашките си къщи. Точно в тази психопатия, във всеобщото опустошение и несвършващата деградация Боян виждаше своя шанс, а той бе в интелигентността му да съхрани и да оползотвори собствената си нормалност.

Често обаче, особено в привечерните часове на равносметка, го налитаха съмненията, че България е малка, че самият той е незначителен, периферно дребен и не му достига размах. Глождеше го, направо го съкрушаваше догадката, че навярно никога няма да бъде приет в онова, най-истинското масонство, което проектира настоящето, познава тайните на бъдещето и го управлява. Защото парите са преди всичко натрупано и съхранено време, запомнената История на света. Въпреки упреците си към Краси Дионов Боян долавяше, че и собствените му пари са все още свенливо провинциални, не успяваше да ги отдели от емоцията, да ги очисти от предметността и да ги върне в абстракцията. Те сякаш не бяха докрай негови не защото ги беше окрал – Боян отдавна нямаше скрупули, – а понеже бяха домашно отгледани. Понякога изпитваше същата неувереност като в "Ню Отани", във вмирисания на изгорели газове паркинг, когато, вцепенен, трябваше да преброи първия чувал с банкноти.

По законите на бизнеса той постепенно се бе самозатворил, дотолкова се бе самозаключил в непроницаемия сейф на собственото си подсъзнание, че сам не можеше да надникне в него. Но Магдалина бе успяла. Тя бе разгадала шифъра, арогантно, грубо като крадец бе влетяла в душата му, знаеше за него повече, отколкото той можеше да позволи. Не на нея, а на себе си. Ето това не искаше да ѝ прости. И нямаше да ѝ го прости.

Раздразнението му се усили неимоверно, когато един мартенски ден в офиса му дойде Маринов. Боян бе договорил да продаде на гърците двеста хиляди тона руска ламарина, сделката щеше да се проточи през цялата година, ала бе чиста и изгодна. Гърците вече бяха превели банковия акредитив в Москва, но руснаците щяха да получат парите си едва когато изпратят и издължат стоката. Нямаше никакъв риск, печалбата изглеждаше внушителна. Маринов беше дребен прекупвач, който работеше с някаква английска фирма и използваше нейните връзки, пробива ѝ на руския пазар. Маринов бе изтощително обстоятелствен и подвижен, мърдаше с всички части на тялото си, потриваше ръце, приплюнчваше пръстите си или непрекъснато пипаше нещо по бюрото му. Боян се изнерви. Беше го яд и за комисионата, ония долар и половина на тон, които той все пак заслужаваше.

– Леле, ако стане, нали разбирате, аз... – Маринов захвана да си чеше главата.

– То вече е станало – скастри го Боян.

– Благодарение на вас, господин Тилев, страхотен сте. – Той раздрапа темето си, после гузно се вгледа в ноктите си и духна в тях. – Вие и съдружникът ви.

– Кой съдружник? – попита Боян.

– И тя е страхотна, хубава е като дявол, ама пипето ѝ... леле... сече за трима – изрече безразсъдно Маринов и кимна към стаята на секретарките, където Магдалина бе отишла да нанесе поправките и да принтира готовия договор.

Боян усети как кръвта нахлу в главата му, протегна се, издърпа преспапието си от ръцете на Маринов, едва се сдържа да не го хвърли по него. Прилоша му от гняв.

– Аз нямам съдружник, господин Маринов – изсъска той,

– Госпожата е мой помощник.

– Така ли? Извинете. Нямаше как да го разбера.

Вечерта, когато се прибираха, Боян се взря в лицето ѝ, върху което играеха уличните светлини. Потопено в сиянието на рекламите, то се променяше, изплъзваше се, стори му се непоносимо спокойно и надменно. Яростта му се върна, стисна пръсти, ноктите се забиха в дланта и му причиниха болка.

– Трябва да споделя нещо важно с теб – каза той.

Магдалина се усмихна, кимна към Правия, който изпреварваше една линейка по "Раковски".

– То се отнася единствено до теб. Днес те уволних.

– Досвидя ти се заплатата? – засмя се Магдалина, ръката ѝ се отпусна и невидимо го погали.

– Говоря сериозно. Идиотско е, направо е невъзможно ти, моята бъдеща съпруга, да си ми и секретарка.

– Но аз съм ти нужна... – Тя се спря и не каза: "Аз съм единствената, на която можеш да се довериш".

– Глупости. – Съзнаваше, че е несправедлив и мачка като носна кърпичка най-значимото у нея, извоюваното ѝ право да се грижи за него, да му бъде вярна. – Писна ми Краси Дионов да се мъкне всеки ден в проклетия офис и да наднича между краката ти. Господи, как не му дотегна?

– Срамуваш се от мен? – Тя се сви, сякаш я беше ударил пред Правия.

Замълчаха. Разпарцаливената тъмнина по околовръстното шосе ги раздалечи. В навалицата от коли Правия се отнесе, караше с над сто километра в час.

– Не проумявам къде сбърках.

– Глупости – свадливо повтори Боян.

– С какво те нараних – продължи замислено тя.

– Днес оня тапигьоз Маринов подхвърли, че ти си ми съдружник – не се стърпя той.

Магдалина изведнъж разбра, прибра ръцете в скута си и се смръзна. Сега фаровете на насрещните коли се пързаляха по лицето ѝ, отминаваха го, сякаш бе направено от лед.

Веднага усети отсъствието на Магдалина, работата му спореше и без нея, но загуби от своята интимност, лишени от споделяне и красота, часовете станаха по-дълги и скучни. Първия път, когато попадна в Париж, бе сам, вървеше като гламав из булевардите, запомняше жестовете на жените, на платаните, на Сена, обикаляше, зашеметен, очарованието на този велик град ставаше все по-обидно, защото нямаше с кого да го сподели. Без Магдалина намеренията му се лишиха от нежност, той се усети някак опростял и най-странното – изоставен. Бе предположил, че тя ще се втурне в светския живот, ще ходи на гости и ще посреща у тях чуждата суета, ще се отдаде на дрехите и дребните флиртове, ще затъне в тъпоумието на хайлайфа – фитнеса, масажиста, тениса на дипломатическия корт, кафето в "Хилтън". Или че, подобно на Мария, ще потърси упование, покой в невъзможното знание за отвъдното. Това би го утешило. Беше сигурен, че обезличаването – той не се свенеше и от по-силната дума: падението – на Магдалина би му доставило удоволствие.

В нейния живот обаче се случи нещо съвсем различно, което го обърка. В безкрайна върволица от Сапарева баня се заточиха всичките ѝ роднини. Братята и сестра ѝ, на които не можеше да запомни имената, братовчедите и братовчедките ѝ, на които не можеше да запомни физиономиите. Неизменно сварваше някого от тях, хора никакви, утрепани от недоимък, смазани от вълшебството на тяхната къща и донесли за подарък заклана кокошка, шише киселееща ракия или бохча с ябълки. Те не смееха да седнат удобно на столовете, множеството прибори по масата убиваха апетита им, а после обираха трохите в попуканите си шепи и ги ръсеха на перваза. Хранеха врабчетата. Те не умееха да говорят, миришеха на себе си, всички му се виждаха преждевременно застарели и в копнежа си да изглеждат любезни, да изкрещят възхищението си от него, мълчаха. Съпротивата на Магдалина бе спартанска и жилава като собствената му нервност. Това не бе демонстративно несъгласие, а тихо и обичливо сражение. Истинска война.

В една вече априлска вечер, когато се върна гладен и с пресъхнали устни, той чу детски глас в трапезарията. Смръзна се в хола, огледа се, сякаш за да се увери, че си е у дома. Срещу него се затича момченце със засмени очи и зализана коса; беше облечено в смокинг и с папийонка, изглеждаше смешно като всяко невинно преувеличение. Хлапето се спря, бръкна в носа си, а после се почеса по корема.

– Ти кой си? – попита, премаляло от любопитство, то.

– Пепи, кажи добър вечер. – В ръката си Магдалина носеше чиния с недоядена супа. Сияеше. Беше толкова красива, че му премаля. Господи, това бе синът ѝ от Кривия.

– Добър вечер – каза Пепи, – ама ти кой си?

– Това е Боян – изчерви се Магдалина.

– Оня Боян ли? – попита Пепи. – Търговецът?

– Аз съм Боян – каза той, – но не съм търговец.

– Имаш ли си хербарий с препарирани пеперуди?

– Не – смотолеви той.

– Вуйчо в Сапарева баня си има. А всичко това – детето разтвори ръце, сякаш искаше да се стопи, да изчезне в необятността на къщата – твое ли е?

– Наше е... с майка ти – обърка се той.

– Обаче, значи, не е мое.

– Пепи, престани... – Със свободната си ръка Магдалина го плесна зад врата.

– Трябва да слушаш майка си – изрече глупаво той. – Да си доядеш супата. – Целуна Магдалина и гладен се качи в спалнята.

Магдалина избягваше да говори за сина си пред Боян, но се обаждаше по пет пъти дневно в Сапарева баня. Предположи, че се е натъжила и го е взела при тях за седмица. За първи път той си даде сметка, че тя е майка, че може да обича и някого другиго освен него. Хлапето беше шумно и диво като Кривия, находчиво и умно като Магдалина, появяваше се изневиделица, любопитстваше за всичко, непрестанно се движеше и пипаше нещо като оня тъпанар Маринов. В неговото забързано присъствие Боян се чувстваше, сякаш беше едновременно с Магдалина, Кривия и Маринов. Заклещен с тях. В малка и непроветрена стая. Понякога улавяше скрития му поглед, момченцето го изучаваше подобно на играчка, която страшно желаеше, но нямаше смелостта да докосне.

– Недей да пречиш на Боян – прехласнато го сгълчаваше Магдалина. Никога не я беше виждал по-хубава и отдадена – навярно защото красотата ѝ беше раздвоена, поделена между него и сина ѝ.

– На Боян всички ли му пречат? – попита накрая Пепи, а после сам си отговори: – Сигурно на Боян му пречат лошите, а аз съм добър, нали, мамо?

Измина и май, декоративните храсти в градината се разшумяха, ливадата свежо позеленя и той изведнъж си помисли, че Пепи ще остане завинаги. Момченцето бе мило и обичливо, но тази мисъл го ужаси. Уплаши се. Пепи сядаше на коленете му, накапваше ризите му с шоколадов крем, дуелираха се с върбови пръчки.

– В повече ли съм? – питаше Магдалина. Сияеше. Понякога усещаше как я боли от щастие. – Добре, нека мъжете да останат сами.

Това се случи в една неделя, когато с мрежата, прикачена на дългия алуминиев прът, Правия обираше листата в басейна. Прижуряше. Магдалина четеше на плетения фотьойл, широкополата шапка криеше усмивката ѝ. За да се раздвижи, Боян бе пуснал косачката, бързо се умори и я спря. В рукналата тишина, в заслепяващото слънце внезапно се втурна гласът на Пепи.

– Мамо, а кой е моят баща, Кривия – неизвестно защо той посочи Правия с пръст – или Боян?

Сега тишината между тях можеше да се диша. Забеляза как Правия се ухили гузно, после – стори му се, след час – чу отново цвъртежа на птиците. Прибра се в спалнята, без да обядва, прегледа вестниците и спа до мръкване. Не слезе на вечеря, търпеливо изчака да заглъхнат шумовете в къщата и Магдалина да приспи детето. Тя влезе на пръсти, но не запали лампата. Не можеше да види лицето ѝ и то не го интересуваше.

– Бояне... – каза само Магдалина.

– Все пак моите дъщери не са при нас – отвърна ѝ с оскверняваща нежност той – и те не питат коя е майка им, нали?

Тя влезе в банята, светлината в отворената врата блесна като нож. Плачеше, беше се привела над мивката, брадичката ѝ почти опираше в млечната ѝ повърхност. Раменете ѝ беззвучно потръпваха, изглеждаше прекрасна и изоставена, но това не го интересуваше. Сълзите ѝ го вълнуваха по особен начин, същото изпита в "Ню Отани", когато издебна разговора между Тони Хури и Фанча и я уволни. Просташка възбуда. Мъжествеността му бе надигнала чаршафа.

***

Нямаше луна, беше тъмно, звездите отрупаха небето над Витоша и подредиха неразгадаемите си предначертания. Вятърът се спусна от планината, въздухът около него течеше като река и носеше дъха на огнище, на дим от дърва. Беше се отпуснал в прохладата, в немисленето, в собствената си тишина. Умората му се оттичаше, както се изпарява течност. В главата му беше празно, в него нямаше никого. Боян пожела да вечерят на терасата и Магдалина подреждаше чиниите на плетената масичка. Приличаше на силует, изрязан от хартия.

– Все забравям... – каза ненадейно тя.

Боян замълча, беше му хубаво просто да я гледа, в мрака тя изглеждаше като непозната жена.

– Цяла седмица те търси някакъв човек. Говори възпитано, но е досаден и страшно упорит.

Той се присегна и погали бедрото ѝ. Откакто върна сина си в Сапарева баня, тя се бе преместила в спалнята на Мария. "Хъркаш, не мога да спя" – каза Магдалина и пренесе нощницата, купчината с тоалетни принадлежности и навиците си. Направи го, сякаш не си отиваше: "Аз съм тук, до теб". Думите ѝ го засегнаха, ожесточиха го, но трябваше да ѝ позволи поне тази съпротива и той премълча.

– Не посмях да му дам номера на джиесема ти. Той се държи някак особено – Магдалина се замисли за миг, – сякаш има право да го знае.

– И правилно си постъпила.

На следващата вечер той свари Магдалина пред телевизора, беше облегнала глава на едната си ръка, пръстите ѝ си играеха с обиците. Не го чу. Беше се удавила в самотата си. Самотата ѝ сгъстяваше въздуха, бе толкова ярка и недосегаема, че той я възприе като нейна аура, като ореол. "Тя наистина си е отишла" – мина през ума му, после Магдалина се обърна и усмивката ѝ го успокои.

– Днес имах гости.

– Така ли... Чудесно – каза Боян.

– Най-неочаквано пристигна онзи човек, не съм го срещала, но дойде с "Мерцедес 600". Фин мъж, прошарен, много духовит, ухажваше ме, а аз го черпих с кафе.

– И какво иска този прелюбодеец?

– Настоява да се срещне с теб. Бил братовчед на Генерала.

Той развързваше връзката на обувката си. От изненада спря. Безпричинно се изчерви, сякаш го бяха уловили да върши нещо неприлично. Мислеше трескаво. "Откъде се пръкна тоя фин и прошарен? Ще иска пари, от моите пари. Но сега аз нямам свободни пари, на мен самия ми трябват пари" – мина болно през съзнанието му. Както винаги напоследък, вцепенението пред всяко премеждие, което му се изпречваше, премина в гняв.

– Глупости, ако започна да се срещам с братовчедите на всички генерали...

– Генералът бил с главно Г. Щял да ти покаже някаква банкнота.

– Престани да пиеш кафе с всякакви мърляви смешковци. – Боян не успя да прикрие раздразнението си. Изрита обувките си в ъгъла, ала остана приведен. Цял ден имаше киселини в стомаха.

– Този е особен, не съм го виждала по партитата и коктейлите, изглежда, не е бизнесмен, но не е и случаен... приличаше на дипломат. Или на човек, който държи правата за "Мис България". И най-важното – прави същия жест като теб... повдига дясната си ръка и я слага на сърцето си. Нарочно, за да го забележиш... – Магдалина се нацупи – някак преднамерено.

"Масон? Духовен брат? – тази мисъл проблясна през ума му и го удиви. – Възможно е да го познавам!" По внушение на Генерала още със самото ѝ възстановяване Боян бе пожелал да се приюти във Великата ложа на старите свободни и приети зидари. С връзки и пари успя да се добере до тогавашния велик майстор и получи благословията му. Той самият го предложи на братството, както го изискваха повелите на свободните зидари. Обаче ядец. Опита в две софийски ложи, но при гласуването получи повече черни, отколкото бели топки. Отрязаха го, все пак беше трудно да купи всички. Тогава с ходатайство бе въдворен в русенската ложа "Дунавска зора" и така му отредиха незавидната първа степен – на чирак. Помещението, в което прие тайнството, бе тясно и влажно, с дъх на мухъл, но ритуалът бе впечатляващ не само за ума му – порази, превзе и сърцето му. Боян не стъпи в "Дунавска зора", а понесе духовния си кръст в достолепната софийска ложа "Сердика". Беше щедър и затова – необходим. На третия месец вече бе незаменим. Да бъде чирак обаче, му се струваше недостойно и унизително, тази първа степен изглеждаше безсмислена, тя дори не му открехваше вратите към европейския и най-вече към американския бизнес. Още на следващата година Боян нае чартърен полет до базата на НАТО "Винченца" е Италия и заедно с още трийсетина от водещите български масони се присъедини към Шотландския ритуал, там получи най-висшата трийсет и трета степен на посвещение и бе ръкоположен от самия Робърт Удуърд, ръководител на същия ритуал в " Ориент-НАТО" – пресилено признание, което неимоверно усили влиянието му в световните бизнес среди, но и му отваряше пътя да стане велик майстор на българското, засега разединено, масонство. Непредвидено, съвсем случайно обаче му попадна книгата на някой си Александър Селянинов "Тайната сила на масонството", издадена в Санкт Петербург през 1911 година. Въпреки сгъстеното си до невъзможност време той я препрочете три пъти. Освен отделената и натъжаваща омраза към еврейството и световното масонство руснакът обединено ги наричаше "Световната конспирация", довела до Октомврийската революция, авторът прокрадваше и една мисъл, която отначало засегна, а после обърка и обезпокои Боян. Селянинов твърдеше, че скритостта, реалната недосегаемост на масонството се съхранява не толкова от тайната на ритуала, на самото посвещение, колкото от впечатляващия факт, че масонските организации не се управляват от своя най-просветлен велик майстор, а от хора с понякога по-ниска, незабележима степен на посвещение, които обаче притежават реалната власт. И то означаваше, че някой с не особено престижната петнайсета или двайсета степен на посвещение всъщност дърпа конците, взема решенията, които са задължителни за всички, осъществява принципа "подчинението е власт". Пирамидата изглеждаше обърната наопаки. Това беше друга, неоповестена, свръхсекретна организация, изградена вътре в самата достатъчно капсулирана организация на "видимото" масонство. Така ли беше и в България? И дали неговата най-висша трийсет и трета степен на посвещение, получена с толкова усилия и пропиляно време, не бе просто една химера, скъпо струвалото му тщеславие – украсата, короната, а не юмрукът на властта? И не се ли криеше точно в това прозрение на руснака различието между надиплените, обикновени пари на Краси Дионов и световните пари, одарени вече с могъщество и разум? За Боян масонският жест да повдигне пред себе си ръце и да събере пръстите си, се беше превърнал в знак, почти в тик. Кой беше този "братовчед" на Генерала, небрежно възпроизвел "братския" поздрав? Възможно бе да го познава, да е срещал на сбирките привидната му незначителност, но каква беше всъщност реалната му власт? Въпросите се трупаха, засипваха го, въртяха се в ума му, но той бе принуден да ги отложи, търгът за Свети Никола го беше погълнал, бе изстискал всичките му сили. Разбира се, Магдалина не знаеше нищо за тази потайна и несподелена с никого част от живота му. И слава богу. Погледна я някак виновно.

Тя се изправи, прегърна го и се взря в очите му. Беше обидно красива, в устните ѝ трептеше влага.

– Кой е този генерал? – попита неспокойно Магдалина.

– Ако искаш, доведи Пепи. – Той се уплаши от себе си и бързо прибави: – да ни погостува.

– Кой е този генерал с главно Г?

– Един познат, идеалист и фанатик... от Министерството – отвърна гузно Боян.

– Не те питам откъде го познаваш, а кой е той.

– Няма го Генерала, той е мъртъв – стори му се, че крещи, – ако този тиквеник се обади отново, кажи му точно това... Генерала е мъртъв!

– Ще се обади – отвърна Магдалина и отново потъна в самотата си, като че ли се бе потопила в басейна отвън.

***

Все пак той се вслуша в разума на Магдалина и прие срещата, която Илиян Пашев упорито му предлагаше от месеци. Видяха се в ресторанта на "Шератон". Бяха сами на масата. Не се харесваха. Също като господин Мюлер Боян си поръча зелена салата, порция френски сирена, бутилка минерална вода – и толкоз. Илиян си взе диетично приготвена сьомга, газирана вода, кафе – и толкоз. Усмихваха се приветливо, но никак не се харесваха. Сервитьорите наоколо стояха на пръсти и шепнеха, беше сигурен, че някой от тях се е обадил на столичните газети, защото, когато излизаха, пред входа ги чакаха микрофоните и светкавиците на репортерите. "Боян Тилев и Илиян Пашев вечеряха интимно в "Шератон " – това си беше новина, сензация, чудо.

– Отдавна се надявах на този миг. – Пашев не беше се докоснал до рибата, пестеливо отпиваше от кафето.

– И аз – излъга Боян.

Размениха си пури. Запалиха. Отнейде се счу пресилен женски смях.

– Трябваше да се срещнем. – Интелигентното лице на Илиян изразяваше тъга, очилата му в тънки златни рамки подсилваха усещането на Боян, че е седнал на масата с професор. С човек, който знае толкова много за всичко, дори и за него самия, че разговорът им се обезсмисляше.

– Щеше да е прекалено, ако се разминем и този път – съгласи се той.

– Ние с тебе си приличаме повече, отколкото трябва.

– Ние с тебе наистина си приличаме – отвърна Боян.

– И си пречим... Не пресилвам, нали?

– Така е – каза Боян.

– Глупаво е да си пречим – пурата стърчеше неестествено във фините му, женствени пръсти, – всичко може да се раздели.

– Дори и парите – подкрепи го Боян.

– Дори и парите – усмихна се Пашев. – Разделяй с когото трябва и владей.

– По-добре разделяй надве, отколкото на три или на пет.

– По-добре разделяй с един. Уморих се, Бояне... – той събра на топка салфетката и я хвърли до недокоснатата си чиния – да те чакам.

– И аз...

Издържаха погледите си. Замълчаха, сякаш не бяха убедени в това, което говорят. Боян дояде френските си сирена. Илиян си поръча още едно кафе, този път без кофеин.

– Сам го знаеш... бизнесът става все по-труден, възможностите се стесняват – каза той и издуха дима от пурата си. – Опитах в Америка... Америка ме изплю.

– В Америка парите са създадени – каза Боян.

– Да, в Америка парите са разумни – отвърна Илиян, като че ли бе прочел мислите му. – Там е скучно, ще употребя по-точната дума – невъзможно.

– В Европа също е скучно – подкрепи го Боян.

Пашев се вцепени, сега тъгата му бе обезкуражаваща и непресторена.

– Всяко нещо в природата е изградено от противоположности – каза той. – Удивително е, че всяко нещо си има плюса и минуса, високото и ниското, бялото и черното... Само така се постига Целостта.

– Съгласен съм... но кой от нас е бялото и кой – черното, кой ще бъде високото и кой – ниското?

– Въпросът на Хамлет, зададен по друг начин? – усмихна се стеснително Пашев.

– Това е въпросът – отвърна Боян.

– Да бъда или да не бъда, нали?

– Наистина е тъпо да си пречим... а ще става все по-скучно.

– България е малка. Отсега е душно – каза Илиян, сякаш отново бе прочел мислите му.

– България е малка – съгласи се Боян.

– За добро или за зло ние просто не можем един без друг.

– Той замълча, приглади салфетката, за да му даде време да отдели тези думи, да осъзнае тяхното значение.

– Разбирам... Целостта.

– Не иронизирай, аз говоря сериозно, ние вече не можем един без друг – каза Илиян.

– Прав си, нямаме изход, животът ни сдвои като сиамски близнаци – отвърна сериозно Боян. – Но те не живеят лесно, нито дълго, те умират.

– Ние с теб не сме едно, нито ще бъдем някога едно – тъгата в очите на Пашев го прониза, – ето какво исках да ти вменя тази вечер, ние сме толкова различни, че няма как да не си приличаме.

– Толкова различни, че си приличаме – отвърна като ехо Боян. – И в това ни е силата?

– Да, в това ни е силата. Моята и твоята, нашата. Ти си прозорлив човек... длъжни сме да си помагаме. – Той се спря, като че ли търсеше точните думи или нямаше повече какво да каже, после неочаквано продължи: – Ако случайно закъсам, ако нещо ей така, изневиделица, се случи, ще ми помогнеш ли?

– А ако аз стъпя накриво?

– Имаш ме. – Пашев го погледна открито, стори му се– честн о.

– Но защо? Би трябвало да си доволен, да си щастлив, че съм се подхлъзнал...

– За да оцелеем двамата! – каза оня с умората, с тъгата си, с тайнството на човешката си наглост.

– За да оцелеем двамата? – От изненада Боян заекна и без да го желае, посочи Пашев с ножа си. Взряха се един в друг. Между тях се бе случило нещо и им трябваше време да го обмълчат.

– Да забравим миналото – каза най-сетне Илиян. – Обещаваш ли, човече?

– Имаш думата ми.

– Ще се боря и за сърцето ти – произнесе искрено, но някак театрално, Илиян Пашев.

Отново ги заля пресиленият женски смях. На момичето не му беше смешно, ала трябваше да изрази своята благодарност към кавалера си, да впише въодушевлението си в непринадлежимостта на този ресторант. Боян реши да рискува. Все пак затова бе приел тази невероятна, направо абсурдна среща.

– Задава се една възможност. – С няколко прости изречения му разказа за намеренията, всъщност за копнежа си да вземе Свети Никола. – Предлагам ти да го разделим.

Илиян застина. Не бе очаквал чак толкова сърдечност. Той трескаво премисляше, интелигентното му лице се притвори, устните му се изкривиха в полуусмивка, която изразяваше нещо средно между объркване и насмешка, но насмешка, отправена към самия него.

– Не ми се сърди, не ми трябва повече море – изрече трудно той и допи кафето си, – парите са ми нужни за друго. Но аз имам опит със Свети Константин, ще ти подаря цялото си ноухау и всичките си връзки.

– Не ти се сърдя и благодаря – въздъхна с облекчение Боян.

– И разкарай най-после този гладиатор Краси Дионов. Не ти отива.

– Скоро ще го хвърля на лъвовете – отвърна много сериозно Боян, – обещавам.

Стаиха се всеки в себе си. Повече наистина нямаха какво да си кажат, времето на тяхната невъзможна, направо чудотворна близост беше изтекло.

– Какво прави поетесата? – попита ненадейно Пашев. – Пазя нейната книга.

– Коя поетеса? – недоразбра Боян.

– Мислех си за жена ти... за Мария.

– О, ние се разделихме – отвърна без съжаление Боян.

– Извинявай, не знаех – сконфузи се Илиян, сетне с присъщата си тъга прибави: – А жалко.

Пашев го беше поканил на вечерята и той плати. Не остави никакъв бакшиш на оберкелнера. Навън ги посрещнаха журналистите, наобиколиха ги, пречеха си, питаха. Правия се видя в чудо. Беше си новина. Утре двамата с Илиян Пашев щяха да се видят видиотено усмихнати на първа страница в работливите вестници.

***

Последвалите събития се развиха бързо и с оная измамна лекота, с която изтича целият човешки живот. През изнервящо горещия месец юни Боян не успя да склони Краси Дионов да участват заедно в търга за Свети Никола. Краси го бе послушал, бе омел гиздавите фолк певици и бе превърнал заведението си на "Витошка " в бизнес клуб. Вътре сега бе стилно, по стените висяха абстрактни картини, на кожените кресла се седеше удобно, обстановката бе заимствана от класическите английски клубове, в ъгъла свиреше пианист. Топлият полумрак подканяше към взаимност и споделена отмора, изразяваше принадлежността на приютения към едно общество, в което спокойствието струва пари. Много пари.

– Защо ти е тоя блясък и това море бе, дефектен – от всичките злата по себе си Краси бе оставил само пръстена с огромния брилянт и го въртеше притеснено, – ако ти трябва пералня за пари, държа петнайсетина най-луксозни магазина, които продават годишно по един сутиен...

– Не ми трябва пералня, а бъдеще – отвърна му студено Боян.

– Знаеш ли колко трябва да налеем, докато ги лъснем тия хотели и плажове... после апапите от Варна и Бургас да ми търкат баровете с дебелите си задници и да се оливат, без да плащат. Сега, като лепнат и ДДС-то на туризма... Гледай, тая година и турските курорти се опразниха.

– В Турция правят атентати, чужденците се страхуват...

– А у нас какво правят, мекици? Ей така, от родна завист, някой да гръмне два автомобила на тоя Свети Никола, да вдигне пушилка, и сме отишли. Веднага сме със стотина милиона в зелено назад. Луд ли си?

Краси бе удивително неотстъпчив, кафявото му, божие око се пълнеше с влага, а дяволското, синьото проблясваше с оная стъклена свирепост, която все още го принуждаваше да потръпва. Той беше прав, че рискът е сериозен. Инвестициите бяха огромни и щяха да се връщат бавно и несигурно, на година по лъжичка. След атентата на нюйоркските Близнаци световният ред се разклати; изтръпнали, борсите с дни не смееха да отворят, митичната власт на парите остана незасегната, но бе накърнен техният Разум. Световните пари мислеха някак бавно и по тази причина подчинените им люде действаха плахо и неумело. Краси не обговаряше нещата толкова надалеч и нависоко, но упорито повтаряше, че туризмът в България е провинциален, че у нас все още летуват бедните западняци и средно богатите руснаци, че българите, които са си надвили над хала, предпочитат Ривиерата, Канарските острови, а в краен случай Гърция и Турция. Не го вдъхнови дори идеята на Свети Никола да направят казино, привидно ненатрапчив, но доходен игрален дом, умаления JIac Вегас на Балканите.

– И кой ще завърти тая рулетка? – питаше иронично Краси Дионов.

– Царят има връзки с арабските шейхове, все някак ще се докопаме до тях – отвръщаше ядно Боян.

– Шейховете, дето пикаят в златни кенефи и в самолетите са си посадили градини, ще предпочетат да загубят парите си някъде, където ще ги запомнят. Кой ще дойде да хвърли половин милион долара в България, у нас хората още бършат задниците си с вчерашните вестници!

Досещанията на бившето борче бяха верни и това вбесяваше Боян. Но точно неговата интуиция бе провинциална, лишена от стратегия, подсказваше неопитността на стеснителния доморасъл гений.

– Сбъркал ли си някога, когато си ме послушал? – Това беше последният и обезсилващ довод на Боян.

Краси Дионов неспокойно се размърдваше, сякаш столът под него бе покрит с кабърчета. Похабеното му лице се сбърчваше, мисленето го измъчваше и той почесваше татуировката на рамото си.

– Един път стомна за вода, два пъти стомна за вода... Контузен, забрави го този Свети Никола и да те черпя едно курве – намигаше просташки той. – Или Магито ти е изсмукала силата? Лап, мляс и смук, а? Остаряваме, наказан, остаряваме...

***

Беше неделна привечер в средата на юли. Небето все още кървеше на запад, ухаеше на напечен камък, на детски спомен и босоного лято, беше толкова горещо, че в осем часа те с Магдалина още бяха в басейна. Правия смени чашите с изстискан, заскрежен грейпфрут и съобщи нерадостната вест, че е дошъл Краси Дионов. Стъжни им се. Несъзнателно Магдалина придърпа банския на гърдите си. Той се появи между декоративните храсти в бермуди, потник и джапанки за сто долара, мускулите му лъщяха, татуировката на рамото му играеше, като че ли изрисуваната сирена напираше да се отдели от него и да скочи при тях в басейна.

– Контузен, извинявай, че така без костюм... ама е много важно – ухили се той. – Толкова е важно, че ще ме приемеш и неизискан. Здрасти, Маги.

Краси се смръзна в жегата, взря се в Магдалина с ловкостта на покерджия, който има слаби карти и блъфира. Огледа я похотливо. Съблече я. Завлече я в храстите, докато я любеше в мислите си, навярно я и биеше. Магдалина бързо навлече хавлията, загърна се, скри се в нея.

– От тепиха ли идваш, Краси? – върна му го тя. Не можеше да го понася, не криеше презрението си към бичето му присъствие, правеше го със същата неумолима непринуденост, с която той я желаеше. Ненавистта помежду им бе сложна и търпелива, той не бе свикнал да му се отказва, тя все още не успяваше да преодолее травмата си от Кривия. И двамата бяха обидени на случайността: Магдалина – защото ги бе срещнала, а Краси – понеже ги бе разделила. Боян потръпна.

Когато се върнаха, преоблечени, в хола – Магдалина с рокля, затворена по врата ѝ и с дълги ръкави, – Краси се бе проснал на кожения фотьойл, беше си сипал уиски и мрачно гледаше в него.

– На тепиха бях снощи – изглежда, през цялото време бе мислил за това, защото го изрече много особено – и сборих няколко гяволета. Така ги сборих, Маги, че още са в "Пирогов". Адски духа тоя климатик бе, наказан. Духа ми го като жена ненаситница. Може ли да останем сами?

– Нямам тайни от Магдалина. Впрочем днес е неделя – каза студено Боян.

– В неделя ти почиваш, ама Краси мисли... Наистина е важно, обаче Маги ме стеснява, айде да си останем сами? Двамката.

– Понеделник е хубав ден за разговори – каза Боян.

– Още по-хубав ден за разговори е вторник – подкрепи го Магдалина и наля от кристалното шише по два пръста питие. Дори в дългата си под коленете рокля тя бе събрала очите му. Подаде чашата на Боян. Бучката лед приятно изтрака.

– Потроших цялата тая гореща и абсолютно безгрижна неделя да мисля – каза Краси. – Мога и да си отида, но няма да се върна нито в понеделник, нито във вторник.

Климатикът издаваше звука на досадна муха, поне беше хладно. Прилегнала върху рамото на Краси, изрисуваната сирена се бе утешила, приличаше на заспала.

– И какво така развълнува светлия ти ум? – Иронията не му достави удоволствие. Непоканен и разгонен, Краси Дионов се бе втурнал в спокойствието им направо с кривите си космати крака. "Дано тия от "Пирогов" се оправят и ти го върнат тъпкано" – помисли си отмъстително Боян.

– Ще участвам в Свети Никола, ще го делнем с тебе...

Ледът изтрака в ръката му, Боян усети, че му прилошава. Не успя дори да се усмихне, седна в насрещното кресло и за да спечели време, за да прикрие възбудата и радостта си, запали пура.

– Ето една добра новина – каза най-сетне той.

– Знаех, че ще ме харесаш и така, по гащи – кафявото, човешко око на Краси грейна, – но имам едно условие към теб.

Магдалина настръхна, Боян я погали успокоително по ръката.

– Приготвил съм бърз и невероятно печеливш удар. Пека го от сума ти време, във фурната е. Ще покрие най-малко половината от инвестициите за тоя шибан Свети Никола.

– Времето на бързите удари отмина – каза уморено Боян.

– Този е последен. – Краси притихна и жадно отпи от уискито. – Колумбийците, контузен...

– Какви колумбийци? – попита Магдалина.

– Малко дрога – отвърна Краси, – ласкаво и светло кокаинче, за наслада и присмъркване...

– Не! – каза Магдалина и рязко издърпа ръката си.

– Стоката е сигурна и чиста. Пласментът е светкавичен и надлежно уреден. – Краси продължаваше да се поти, тъпо се ухили и заприлича на борец след финален мач. – Набутваме по три милиона и печелим десет пъти повече. Елегантно и за нула време.

– Не – каза рязко Магдалина.

– Щом като ударът ти е толкова печеливш, защо не отвориш фурната сам? – попита спокойно Боян. – За какво съм ти аз?

– Ти почти не ми трябваш – отвърна бързо Краси, – нужна ми е оная разпасана митница. Твоят бай Георги.

– Не! – Нямаше как да види Магдалина, тя бе зад гърба му, беше се надвесила над него, ръцете ѝ обхванаха и притиснаха врата му, сякаш се готвеше да го души, пръстите ѝ бяха тънки, но неочаквано силни.

– Кой стои между колумбийците и теб? – попита ледено Боян.

– Приятел. Познаваш го добре... Тони Хури. – Краси продължаваше да се поти, а в огромния хол си беше направо студено.

– Няма да ти позволя, Бояне – гласът на Магдалина го жегна, пръстите ѝ вече му причиняваха болка.

– Когато боговете говорят, маце, ангелите мълчат. – Краси си наля уиски и се взря в Магдалина. Двуцветните му очи нетърпеливо я облякоха в ония лъскави и лепнещи като че ли от сперма дрехи на неговите фолк певачки. Пурата на Боян беше угаснала, разпали я, за да спечели време. С притеснение и нескривана отврата той бе участвал в подобни, макар и по-дребни, удари. Завършиха щастливо, но Боян съзнаваше, че богатее от нечие злощастие, от разяждащата щастливост на смъртта. Правеше го, за да угоди на Краси и да се отърве от постоянните му упреци, че на два пъти го е подхлъзнал и изпързалял. "Изплатих се два пъти – каза му Боян, – вече сме квит." Зарече се, беше се заклел пред себе си да не потрети. Мръсното в ситуацията бе това, че без тази бърза печалба Краси щеше да прати по дяволите търга за Свети Никола. Подсъзнателно Боян предчувстваше, че това е златният му шанс.

Оживена от уискито, мисълта му течеше бързо. Ситуацията не му изглеждаше толкова отблъскваща и нерешима по две причини. Първо, той можеше да участва символично, да вложи примерно двеста хиляди, които после щяха да му донесат два хотела. И най-важното – посредник в тази сделка се явяваше Тони Хури. Тони беше стрелян заек и нямаше да се намеси, да рискува цяло състояние, ако работата не беше изтънко изпипана. Не беше го виждал от години, ала вярваше, че го познава. Неговата алчност бе натраплива, но осмислена и овладяна, той бе готов всякак и от всичко да прави пари, обаче познаваше аристократизма на духа им. Целият му бизнес бе изграден на ръба между истината и лъжата, между откровеното мошеничество и закона. Тони не нарушаваше закона. Без да крие уважението си към него, той просто го заобикаляше. Беше умен, някак мъченически хитър и точно затова умееше да бъде честен. Рискът за Боян бе малък, направо нищожен, но той му осигуряваше съучастието на Краси Дионов в покупката на Свети Никола, разрастването и стабилизирането на влиянието му, бъдещето на най-скъпото му притежание, играта на парите.

– Не знаех, че Тони се занимава с наркотици – каза най-сетне Боян.

Натискът в пръстите на Магдалина се усили, Краси не успяваше да отмести замъгления си поглед от нея. Правия му беше признал, че наскоро той го привикал при себе си и му казал: "Изрови ми едни нейни бикини, открадни ми едни нейни сладки, непослушни гащички и ще те направя богат". Боян озапти гнева си, заедно с пурата натисна цялото си раздразнение в пепелника и го смачка. Опита да се усмихне. Ласкаво. Опасно. Почти любовно.

– Не става – изрече пресилено високо той и намигна многозначително на Краси. – Не ме търси за тази сделка.

Краси мигом разбра, ухили се, върна се към уискито и продължи да се поти. Пръстите на Магдалина погалиха гърба на Боян, с тила си усети благодарната, настойчива твърдост на гърдите ѝ. Въздъхна с облекчение. И вълкът щеше да бъде сит, и агнето остана цяло. После, докато изпращаше Краси Дионов на терасата, у него нахлу душното неспокойствие на лятната нощ. Стори му се пренаселена като човешка душа. Тъмнината бе кадифена, обаждаше се чухалче – гладен и студен като метал звук, по небето вече трептяха настръхнали звезди.

– Мръсник си ти, Дионов – каза искрено Боян. – Ела утре в офиса в девет часа. В девет и половина имам уговорена среща.

– В девет без десет съм при теб – засмя се заговорнически Краси, – няма да съжаляваш.

Сирената на рамото му бе лъснала от пот, кривите му крака зашляпаха по пътеката и той изчезна между храстите. Повя вятър. Кой знае защо Боян си помисли, че някой страдалец бе предал богу дух.

***

Бях бесен. Устата ми още бе пълна с вчерашния махмурлук, бе натъпкана с дима и горчилката от барчето на Ивана, а умът ми – със служебната усмивка на Вероника, която се бе преместила да спи в стаята при Катарина. От скоростта дърветата покрай пътя се сливаха в стена, заплашително черна и прокъсана от храсталаците.

– Всичко ще се оправи, Марти – нацупи се Борислав и подръпна мекото на ухото си. – Моля те само да не казваш на Валя. Тя те обича като брат.

– Как ще се оправи бе, ненормалник такъв? – Карах толкова бързо, че изтритите гуми на ладата занесоха на завоя.

– Ще ме пребиеш.

– Това е най-малкото, което мога да направя за теб.

– Ще се утрепем и двамата, натисни я тая спирачка.

– Заслужавам си го... Господи, с какво съгреших?

– Ама нали и ти видя, че уредът на Теди реагира... светна и изписука. Да не са сменили камъка в Антверпен?

Спрях рязко, той политна и се удари в предното стъкло. Усети, че не ми е до шегички, усмивката му изпълзя като уплашена хлебарка и украси вродената му деликатност.

– Не исках да кажа това, Марти, а да те утеша. Трябва да знаеш, че при мен парите ти са на по-сигурно място, отколкото, ако ги беше внесъл в банка.

– Добре. Искам да си ги изтегля. – Опитвах се да говоря спокойно, но стомахът ми се беше свил на топка. – Веднага. Дошъл съм на гишето, попълнил съм разписката и чакам на касата.

– Ти си луд... Четиресет хиляди долара накуп! – Той запали цигара и се направи, че мисли. – Защо се тревожиш, нали ти подписах пред нотариуса?

– На нотариуса не съм оставял нищо освен простотията си, парите дадох на теб.

– Така е, обаче ние и двамата го решихме... да ставаме заможни, да се шляйкаме като тузари.

– Ти разбираш ли, че това е всичко, което имах, че майка ми се разболя, защото ѝ продадох вилата – изглежда, крещях, той се сви на седалката и повдигна ръка да се предпази, – че у дома нямаме какво да ядем?

– В сейфа държа монети за над сто хиляди долара, цяла древна и нова България, златни аурелиуси, сребърни денари... В апартамента на сестра ми пазя някои картини. Не се тревожи, този ребус ще го решим, само Валя не трябва да знае.

Връщахме се от полуразрушената и пренаселена като дядовата ръкавичка къща на хълма в "Княжево". По нея висеше същото пране. Вдървени от студа, износените гащи, сутиени и фланелки потракваха по заскрежените прозорци. Снегът нагъсто бе препикан от кучета и жълтееше, изхвърлена от печките сгур димеше на няколко неравни купчини. На вратата се появи старец с трепереща ръка и обут в наполеонки, изглеждаше болен, загубил интерес към всичко и направи усилие да не умре пред очите ни. Каза ни, че Григорий наистина е наемал стая на горния етаж, но по-миналия месец платил наема си и напуснал. Къде се е преместил, дали е в София, или е заминал за провинцията, той не знаеше. Съобщи ни, че Григорий му липсва. Че вече няма кой да му купува кисело мляко, да храни котката Мляс и с кого да играе на табла. Оставихме го в самотата му.

– Всичко, което взех от Григорий, си беше истинско – рече, искрено удивен, Борислав, – диамантите по златната табакера си бяха диаманти.

През целия ноември, декември и януари неуспешно търсихме Григорий, потомственият аристократ бе изчезнал яко дим. Един път седмично успявах да изведа Борислав от тях без Валя, изкопчвах го с обещанието, че ще продадем някои от застоялите им картини на моя приятел Живко, и запрашвахме уж към неговата къща в Банкя. Обикаляхме антикварните магазини, Борислав се отделяше със собствениците им, заговорнически шепнеше с тях, аз затъвах в полумрака на разпродадено човешко минало и разглеждах спотаените предмети. Те ме изпълваха със съзнанието, че съм непоправимо беден.

– Напредваме – казваше неизменно той и по своя си нездрав начин успяваше да предаде оптимизма си и на мен. – Днес свършихме добра работа.

Успяваше някак да ме замъкне на бинго, сядахме зад най-близкия незает компютър, той поръчваше по десет-двайсет серии, не го интересуваше печалбата, а играта. Отъпял от наобиколилото ме напрежение и скуката, аз разглеждах краката на момичетата, които носеха талоните, и изпивах по пет кафета. Топките на излезлите числа се търкаляха пред очите ми и ме видиотяваха. Стомахът ми се свиваше на възел. Заболяваше ме глава. На два пъти успя да ме издебне и се напи. Нарече ме "вманиачена дъвка" и "невзрачен писач", повтаряше, че той е велик, а аз съм пълно нищожество, и му ударих шамар. За отмъщение повърна в жабката на колата ми и отново прогори с цигара предната седалка. Не посмявах да го заведа у дома, купувах разтворими витамини от най-близката аптека, сядахме в някое денонощно кафене, наливах го с витамини, докато избиеше пяна на устата му, трябваше да изчакам поне пет часа, за да се освести и да го върна, олигавен, на Валя. Той вонеше на недоумит бидон с ферментирали джибри, важно ухилен, все още пелтечеше, но в глупостта си тя не успяваше да го подуши.

– Не е плащач тоя твой Живко – казваше Валя, – ама защо моичкият така... глей го как легна на канапето с обувки. Ей, Марти, да не е пил?

– Уморен е – отвръщах, смъртно уморен. – Днес свършихме добра работа.

На другия ден по обяд Борислав неизменно се обаждаше по телефона, гласът му трепереше от обич и преклонение към мен.

– Възможно ли е да си такъв егоист? – Тресях се в безпомощния си гняв. – Как е възможно да ми причиниш това в състоянието, в което се намирам?! Ти си кретен.

– Кретен съм – той се извиняваше, гънеше се, пълзеше, просто долавях как вината му потича по жицата заедно с усещането, че снощи е избил една детска градина. – Никога вече, заклевам се в паметта на майка си.

В паметта на майка си се беше клел стотици пъти, но аз бях вдигнал кръвното, разболявах се. Лекарката, кварталното ни джипи, се уплаши. "Сто и осемдесет на сто двайсет и пет" – пребледня тя и остана със слушалките на ушите си. Поиска да ме прати в болница. Едва я склоних тя да ми даде рецепта, предписа ми "Берлиприл 5" и "Атенолол", а те струваха луди пари, мамка им, колкото за пет следобеда в барчето на Ивана. Стомахът ми се сви на възел, в главата ми опасно забуча. Трябваше да направя нещо, а не знаех какво.

– Ти ще ми докараш някой инсулт бе, говедо такова. Кръвното ми... ще умра.

– Ти си безсмъртен бе, Марти – каза съчувствено Борислав, – книгите, които си написал... Всичко ще се оправи, само Валя да не разбере.

– Утре отиваме до този твой сейф. При древна и нова България... Продаваш я и ми връщаш парите кеш.

– Не става утре, нали знаеш, с теб сме свободни веднъж в седмицата, тя, Валя... Другия вторник съгласен ли си?

Следващият вторник беше намусен и от сутринта кратък ден. Взех го от тях. По улиците и тротоарите бяха нахвърляли луга, снегът се топеше, хората затъваха в кишата, изглеждаха измъчени и кални, украсите за отминалата Нова година вехнеха по витрините, привидно празничният град изглеждаше по-тъжен от всякога. На "Лъвов мост" завихме към гарата – в далечината тя се виждаше сякаш през опушено стъкло – и Борислав ме накара да спрем пред банка ББ. Усмихна ми се мило, обещаващо, излезе от колата, заобиколи бодигарда и хлътна в напудрения ѝ вход. Измъкнах се на студа. Врабчетата се бяха скупчили в близкото дърво, някое от тях ме нацвъка. След пет минути Борислав изхвърча от въртящата се врата, пребъркваше джобовете на коженото си яке, изглеждаше объркан, направо паникьосан.

– Паспорта... – каза той.

– Какво паспорта? – попитах наивно аз.

– Загубил съм го...

– Защо се подиграваш с мен? – Пръстите на ръцете ми инстинктивно се свиха в юмрук. Носът ми течеше. Задушавах се.

– С теб? – изрече, искрено невярващ, Борислав. – Та ти си ми повече от брат.

Длъжен бях да направя нещо, а не знаех какво. У дома с Вероника почти не говорехме, състоянието на мама се влошаваше, болките я угнетяваха и не желаех да я безпокоя. Трябваше да споделя отчаянието си с някого, защото иначе щях да се пръсна. Нуждаех се от съвет. От съвета на спокоен и разумен човек. Няколко пъти, докато плувахме в басейна на Правителствена болница, бях готов да разкажа всичко на Живко, но самата идиотщина, в която бях изпаднал, ме възпираше. Или може би срамът от лакомията ми, неудобството, че бях пожелал да стана богат, когато ми бе отредено да бъда просто различен. Слабоумието е смешно или жалко, бях писал с превъзходство за глупостта на другите, срамувах се не от сполетялата ме безизходност, а от себе си.

С Живко бяхме приятели от деца, бяхме израснали заедно из дворовете на улица "Любен Каравелов" и в свободата на издъхващата смрад Перловска река. Аз следвах литература, станах писател, добих самочувствие. Той завърши ИСИ. С много усилия, пълзейки по всички длъжности на една проектантска организация, най-сетне бе назначен за неин директор. Когато "избухна демокрацията", той вече управляваше две хиляди души, пръв разбра смисъла на промените, предусети съсипията и сам си подаде оставката. През деветдесета година го налапа една американска компания, предложи му немислимите за тогава петстотин долара заплата, но Живко далновидно я напусна. Направи своя фирма, с търпение и труд, работеше дори в неделя, разви я дотолкова, че немците му поръчаха всичките си супермаркети "Метро" в България. Сега ги изграждаше и в Русия. Плащаше си данъците. Не гласуваше за никоя партия, но обичаше да казва: "Това, което ние построихме, тия, днешните мършояди, не могат да го боядисат". Вдигна си прекрасна къща в Банкя, канеха ни често с Вероника и се държаха така, сякаш нищо не се беше променило. Неговото благополучие не ни унизяваше, той и жена му бяха не само гостоприемни и сърдечни, но ни посрещаха като равни и навярно това спаси близостта ни. Живко беше потискащо зает, а аз – опустошително свободен. Единствената възможност да бъдем заедно, бе в басейна. Сребърната карта в Правителствена болница струваше непосилните за мен петдесет долара на месец, но той винаги намираше начин да я плати, без да ме засегне. "Просто дойдох по-рано" – казваше; или: "Следващия път ще ги вземеш ти". Отдавна знаех, че истински приятел е не този, който ти съчувства и шумно те подкрепя в нещастието, защото житейският ти крах подчертава личното му добруване, моментното му превъзходство, а онзи, който е склонен да се зарадва на успеха ти. Живко вярваше, че съм успял човек. И не го криеше. Пред него не се чувствах неудобно от това, че бях изпаднал по пътя на Демокрацията, той беше чел всичките ми книги.

Бях плувал до самозабрава, изпотихме се в сауната, после седнахме в барчето пред басейна. Понякога пиехме по един натурален сок и мълчахме. Беше ни достатъчно да бъдем заедно и да помълчим. В тишината помежду ни си споделяхме страшно много. За петнайсет минути мълчание си казвахме всичко. Бях мокър, а навън беше студено, мъгливо и всмукващо тъмно. Това ми дойде в повече. Помолих го да ми вземе двойна водка. Той ме изгледа с тежкия си, оловен поглед, но го направи.

– Прекаляваш с пиенето – каза.

– Имам проблем – отвърнах аз и поех пестелива глътка топлота.

– Днес ме затиснаха десет срещи и трябваше да реша пет проблема, но си поръчах газирана вода.

– Проблемът ми е от три месеца и не може да се реши днес – прекъснах го аз.

Разказах му всичко: за оживелия, изтичащ като ръждива вода камък и кутийката с мистериозни инициали H-II; че мама умира от рак на панкреаса и от мъка по вилата си; за празнотата между мен и Вероника; за това, че в копнежа си да забогатея без усилия и незаслужено, бях обеднял докрай. Той ме изгледа със сивите си, дистанцирани очи, отиде на бара и ми донесе още една двойна водка.

– Белята е станала, пари се печелят – каза Живко.

– Аз мога да напиша роман, но не мога да изкарвам пари – отвърнах и изпразних до дъно първата си чаша. – Идва ми да го убия.

– Само това не, Марти. Тоя боклук трябва да е жив, да е жив и здрав, ако искаш да ти върне нещо. Нали не отрича, че ти дължи парите?

– Не отрича, но е хлъзгав като замразено свинско.

– Утре – Живко се взря в часовника си, бяхме проседели цял час – отиди при адвоката ми. Ще го накарам да те приеме още сутринта. В едно съм сигурен – по-опитен и добър адвокат няма да намериш.

Не му казах "благодаря". Замълчах.

– Престани да се презираш. – Живко се взря в мен с тежкия си поглед, сякаш си бях тръгнал, а той искаше да ме спре.

– Там е гадното, че не успявам да се смиря – отвърнах аз. – Будя се, погнусен от себе си и с чувство за мъст. Мисля си... все още не го вярвам, но си мисля, че загубих Бог.

– Бог не се намира и не се губи – изрече нравоучително Живко, – трябва да разбереш, че ти си променен...

Адвокатът на Живко носеше фамилията Чимширев и беше изтънчено подстриган като чимшир. Висок, слаб, влудяващо подредено облечен, той бе свалил очилата си и разтриваше носа си. Офисът му бе пипнат, скъпата мебелировка завършваше с копринената кърпичка, която се подаваше точно три сантиметра от малкото джобче на костюма му. Ръцете му изглеждаха стерилно чисти като на зъболекар или на гинеколог.

– Вие много тревожите господин Поптонев – изрече ледено той.

– Живко ми е приятел – отвърнах сърдечно аз.

– Имах предвид, че прекалено често тревожите господин Поптонев – каза той. – Мога ли да надникна в, хм... документите?

"Ръцете на Пилат Понтийски" – помислих си гаднярски, докато той се беше вмислил над заверения пред нотариуса "Запис на заповед", издаден ми от Борислав. Четеше без очила, двете червени петънца на носа му бяха единствената неразбория, която си бе позволил. Бюрото му бе подредено като операционна маса. Усещах се, сякаш бях легнал на нея.

– Чудесно – каза той, – а притежава ли вашият длъжник някаква недвижима собственост?

– Двамата с жена му строят апартамент в "Лозенец"... банята е с джакузи – отвърнах бодро аз.

– Прекрасно – прекъсна ме без ирония той, – но законът защитава семейната собственост. Други имоти?

– Доколкото зная, няма.

– Възхитително... И какво ще правите тогава?

– Надявах се, че вие ще ми кажете.

– Можем да го осъдим – не се засегна Чимширев. – Делото ще се проточи, ще продължи две, три или пет години, но ще го осъдим.

– А парите ми? – От високото кръвно загубих мисълта си и не успях да я продължа. Тилът ме заболя.

– Без колебание ще го осъдим, но мисля, че този господин няма да ви върне парите. Законът е такъв и вашият Борислав най-спокойно е бил готов да подпише всичко.

– Да му го набутам на закона и на държавата, и на живота...

Още първия път, когато го изпрати да провери договора за продажбата на вилата ни в Симеоново, Живко навярно му бе подхвърлил, че аз съм писател. Сега той не го вярваше, от каруцар ската псувня носът му бе почервенял и белезите от очилата му изчезнаха.

– На мен ли го казвате, господин Сестримски? Половината от делата ми са подобни на вашето. Из... ма... ма – процеди го той на срички. – Знаете ли, че ако у вас влезе крадец, ако ви ограби и пребие, след три денонощия ще го пуснат под гаранция и това ще бъде поредното му висящо дело. Ако обаче вие го заловите у дома си да краде и не дай си боже, си послужите с насилие, обезателно ще ви осъдят. За жалост, законът у нас не защитава потърпевшите и поруганите, законът у нас защитава престъпниците и мошениците.

– Но нали частната собственост... – Извадих хапче "Берлиплир 5", Чимширев услужливо ми наля вода и аз го изпих. Стомахът ми се беше свил на възел.

– Да – каза адвокатът, – частната собственост на някои е неприкосновена. Съветвам ви да си помислите. Най-лесно за мен е да заведа дело, но то ще бъде затегнато и скъпо, не желая напразно да ви вземам парите. – Той не продължи със "защото сте беден" и аз усетих прилив на благодарност.

Излязох на площад "Славейков", вече пролетното слънце ме ослепи. Един от продавачите на книги ме позна и с интерес ме изгледа. Навярно приличах на парцал или видимо ми беше лошо. Бях обещал на Живко и му се обадих по телефона от уличния автомат. Дрипаво, сополиво цигане протегна ръка и аз му дадох двайсет стотинки. Сякаш ги пуснах в собствената си шепа.

– Не ми харесва гласът ти – каза Живко, – бих дошъл да поговорим, но ме хвана на вратата, наистина трябва да пътувам за Бургас.

– Не се притеснявай – отвърнах аз, – добре съм.

– Никак не ми харесва гласът ти, Марти – настоя Живко. – Моля те, отиди на църква. Обещаваш ли?

Нито аз, нито той бяхме религиозни и изглежда, точно затова вярвахме в Бога. Потях се от напрежение, усещах кръвта в тила си, мозъкът ми бе натежал, а "Свети Седмочисленици" беше съвсем наблизо. Обичах полумрака в тази църква, изящната, потъмняла резба на иконостаса ѝ. Сетих се, че в нея има параклис на свети Мина, който се затрогва от човешката печал и понякога изпълнява желанията ни. В църквата беше хладно, стъпките ми натрошиха звучната ѝ тишина. Бяха ми останали пари за четири свещички. Първата запалих за Бога, втората – да бъде лек пътят на баща ми, третата – да завехнат болките на мама, а четвъртата – да останем заедно с Вероника. Утихнах пред иконата на свети Мина. Разглеждахме се. Питах се кой от нас е по-истински и жив. Облизах устните си, но не успявах да се помоля. Думите бягаха от съзнанието ми, главата ми бе като празен куфар. Не изпитвах нищо друго освен омраза и срам.

– Прощавай, свети Мина, че ти дотегнах – казах шепотно аз и се затътрих към барчето на Ивана.

***

Беше началото на юни. Денят бе топъл и вече летен, младата зеленина навън излъчваше възбуда, неуморимостта на самия живот. Слънцето нахлуваше през остъклената стена на басейна и оживяваше водата, повтаряше движенията ми, играеше в пръските, които се разлитаха наоколо. От безпаричие не бях пил цяла седмица и се усещах свеж, меланхолията ми бе утихнала, дишах яростно, за да се насладя на внезапно избликналата сила у мен. Тялото ми все още помнеше младостта си, аз я бях забравил. Дългокракото момиче погали бедрата си, усмихна ни се за довиждане и излезе. В сауната останахме сами. Потни, като намазани със зехтин пехливани, леко затлъстели, отпуснати в запарения въздух, ние навярно му приличахме на чичовци.

– Какво става с оная измет, обажда ли се? – каза неочаквано Живко.

Аз избягвах да говоря пред него за Борислав; верен на своята деликатност, той не питаше нищо. Бях му благодарен за това, в същото време привидната му незаинтересованост ме напрягаше. Сякаш бях извършил нещо долно, мръсничко, което бяхме принудени да крием един от друг и да отмълчим. Мълчанието помежду ни ме лекуваше, но ми и тежеше. Бях продал разнебитената си лада – за болницата на мама. Взех и от Живко пари назаем. "Господи..." – пребледня той, когато научи, че не мога да платя обречената на неуспех операция. Мама го ценеше и обичаше, беше му правила яйца по панагюрски и гладила ризите, когато учехме у нас за изпит. Отключи сейфа в офиса си, отброи хиляда лева и ги сложи на бюрото си, сякаш ги беше загубил в немарлива сделка. Тежкият му поглед бе омекнал. Не каза: "Не ми ги връщай, Марти", за да не ме обиди, но си го мислеше и това ме вбеси.

– След месец-два... – заекнах аз.

– Не се притеснявай – сивите му очи бяха овлажнели, – забрави го.

Сега въпросът му ме изненада, обърка ме, защото ме върна тук и сега, в лепкавата пот на изхабеното ми тяло. Почувствах се като старомоден, прояден от молци костюм, изваден на светло. Умората се върна у мен. Едва успях да повдигна ръка и да изтрия лицето си.

– Обажда се, обещава, хлъзга се – отвърнах с омерзение аз.

– Трябва да бъдеш търпелив, ти просто нямаш друг изход.

– Да бъда търпелив към кого? Към това нищожество, което обърка и съсипа докрай живота ми?

– Към себе си... – каза някак назидателно Живко. Беше се вгледал в пясъчния часовник на стената, коравият му поглед можеше да го счупи. Раздразнението ми премина в ярост, бях готов да изкрещя, затова стиснах устни и излязох от сауната. Пуснах ледена вода, влязох под душа, кожата ми пламна, от рязкото охлаждане за миг загубих свяст.

Тогава се чуха виковете, накъсани, пискливи и носещи насилие:

– Дръжте го, мамка му, крадец, крадец...

Хукнах, както бях по бански и по джапанки. В съблекалнята с периферното си зрение зърнах шкафчето, вратичката му зееше, беше направо отпрана. Прекосих барчето на комплекса и изхвръкнах навън. Старецът, който проверяваше картите на пропуска, накуцваше след момче в бермуди и с остригана глава. Бялата престилка на дядото се ветрееше, пречеше му и той видимо изоставаше, приличаше на ужасена, ударена с камък птица. Момчето се готвеше да кривне зад ъгъла, прецених, че ако не тичам след тях по протежението на басейна, а мина направо от другата, по-късата страна, може би ще ги пресрещна. Изритах джапанките. Младата трева бе като кадифе, но полянката бе осеяна с камъни и тръни. Ударих се. Изругах. Завих покрай тенискорта и наистина зърнах оня келеш на десетина метра пред мен. Изкрещях. Той замръзна за миг, обърна се, изгледа ме, стреснат от неочакваната ми поява, изостави сака, който носеше, захвърли нещо подобно на чантичка в близките храсталаци и се хвърли към оградата от плетена тел. Тя беше висока, но в паниката си той успя да я издрапа, покатери се, прехвърли я и се изсули в гората зад нея. Две крачки не ми достигнаха, за да го хвана за крака. В този момент се убодох и заподскачах на един крак. Старецът долетя, задъхан и разпенен, след него допъхтяха и мъже от басейна. По бански в залязващото слънце те приличаха на луди.

– Наркомани – разкрещя се, останал без дъх, дядото, – за едната доза, мамка им, за едното боцкане...

С два пръста той гнусливо повдигна захвърления сак.

– Чий е, братя?

– Мой е. – Живко разбута мъжете. Също като на мен под душа, кожата му беше пламнала, продължаваше да се поти, вадички се стичаха по лицето и гърдите му, изглеждаше смешен.

– Щях да го хвана – казах аз и седнах в тревата, – но се убодох.

– Era ти тръните – изплю се старецът. – Господине, липсва ли ви нещо?

Живко се беше надвесил над черния си сак, без да бърза, извади джиесема, портфейла с документите, боксерките си на цветчета, шампоана, хавлията, продължаваше да преравя, розовината се оттече от лицето му.

– Ако го бяхте пипнали – каза един от мъжете, – на другия ден щяха да го пуснат. – Беше нисък и с провиснал корем, удари няколко пъти с юмрук в дланта си, ожесточи се. – Леле, ако ми беше паднал, сега зъбите си щеше да събира...

– Няма ми чантичката – каза Живко. Бе спрял да се поти, съхнеше. Нещо разтревожи съзнанието ми, но бях вдигнал левия си крак и търсех тръна. Адски ме болеше и палецът, бях го изритал в камъка, пулсираше, виждах как посинява.

– Каква чантичка? – попита дядото и запали цигара.

– С парите ми – отвърна Живко.

Беше миналогодишен, но жилав трън. Извадих го, приличаше на ръждив пирон, омерзен, го заразглеждах.

– Какви пари бе, брат?

– Три хиляди долара – отвърна Живко. – Взех ги от офиса, утре сутринта трябваше да ги преведа по банков път в Бургас.

– Три какво? Господи, помилуй... – Ченето на стареца увисна, бялата му престилка се изду като балон и той се просна до мен на тревата. Взря се в тръна, който държах в ръката си.

– Носят ли се толкова пари в тия кърджалийски времена?

– Нисичкият мъж отново плесна с юмрук в дланта си и приближи към Живко, сякаш се готвеше да го удари.

Летният вятър погали мълчанието ни. Изпълни ни с недоверие. Оглеждахме се един друг. Настръхнахме. Тишината бе гъста и обточена с мириса на влажна гора, на гнило. Посърнал, Живко оправи банските си. Дожаля ми за него. Изведнъж си спомних как остриганото момче захвърли нещо в храстите, но трябваше да го кажа веднага, а аз се бях вторачил в петата си.

Сега беше късно. Стори ми се, че всички гледат мен, че те са знаели това, което едва в този миг се проясни в ума ми. Мъчех се да измисля някакво оправдание за недосетливостта си и продължавах да мълча. Изпитах чувството, че докато търся думите в опустелия си мозък, слънцето ще залезе. Пръстът ми пулсираше. Те всички ме гледаха. Изчервих се.

– Как пребледняхте, господине – каза старецът и кой знае защо посочи тръна в ръката ми.

– Па... ри... те... – произнесох бавно и на срички аз.

– Не се тревожи, Марти – прекъсна ме Живко, – белята е станала, все някак ще се оправя.,

– Парите – повторих аз, но нещо ме стисна за гърлото, задуши ме и ме спря.

– Полиция – изохка дядото, – бързо полиция...

– Полиция? – изхрачи се нисичкият мъж. – И като дойде полицията, какво? Само ще пишат... Все едно че си извикал леля ми Цанка.

Потътрихме се към басейна, изглеждахме оклюмали и жалки, като войници, изкъпани след поражение. Двамата с дядото куцахме, той по рождение, единият му крак бе по-къс, аз от болка. Старецът изглеждаше стресиран, повтаряше на Живко, че над бюрото му има табела, която призовава клиентите да предават парите и ценностите си на съхранение. Беше се уплашил, че могат да му потърсят отговорност. И да остане на пенсията си. Колкото за парното. Намерих джапанките си.

– Пръстът ти кърви – каза Живко.

Налегна ме свирепа, разлагаща ме умора, като че ли бях нацепил пет кубика дърва. Ръцете ми трепереха от слабост. Беше ми трудно да мисля. Исках да направя нещо, да се напия или да се върна в басейна. Или може би точно обратното, умишлено и злонамерено не желаех да сторя нищо?

– Недей така, Марти... – За да ме утеши, Живко ме прегърна през рамото. – Пари се печелят.

Нямах сили да го погледна, не можех да го погледна в очите, сиви, натежали от цвета на оксидирано олово. Облякохме се. Качихме се в колата му. Той шофираше нервно, от време на време ми се усмихваше, пречех му да се съсредоточи и да намери най-доброто за момента решение.

– Нали няма да ми се разсърдиш, ако не те откарам до вас? – попита Живко. – Добре е да мина през офиса си...

– Няма да ти се разсърдя – казах.

Изглежда, нещо у мен бе разбудило съчувствието му, защото той продължи:

– Обещаваш ли да се успокоиш? Моля те, поне теб да не мисля...

– Обещавам – казах аз.

Слязох като насън от колата му, сребристото "Ауди" отплува надолу по булевард "Черни връх". На спирката срещу ресторант "Кошарите" имаше кафене. Влязох и си поръчах двойна ракия. Вътре дъхтеше на горяла пластмаса, витрината бе мръсна, покрай нея завиваха автобусите, те отминаваха и сякаш оставяха следи по прашното стъкло. Изпих още една ракия и забелязах, че колите бяха запалили фаровете си. Беше се стъмнило. Изсулих се от кафенето, пресякох булеварда и покрай "Кошарите" продължих по алеята в парка. Пропускът на Правителствена болница светеше, полицаят гледаше телевизия, бариерата към басейна беше спусната. Застъпвах надолу на пръсти. Тъмното здание на басейна изглеждаше живо, напомняше притаено животно. Заобиколих го, по памет се довлякох до храсталаците и се зарових в тях. Кожената чантичка се беше заклещила между клоните им, приличаше на гнездо. Напъхах я в сака си и се ослушах. Треперех. Виеше ми се свят, изглежда, високото ми кръвно сега бе втрисащо ниско. Гората до мен въздъхна. Нагоре към бариерата тичах, нещо ме гонеше. Бях удивен от подробностите, които успявах да уловя и да осмисля, от загадъчното вътрешно спокойствие у мен, което ме изпълваше с ужас. Наех първото такси и платих на шофьора с пари от пенсията на мама. Взех си от "момчетата" бутилка отлежала "Перлова" и за тяхно учудване им я платих. Можех да платя всичко. Дори навиците си.

– Татко, какво ти е? – попита ме на входната врата Катарина.

Не ѝ отвърнах и се пъхнах в тоалетната. Дочух смеха ѝ да влиза в хола. Извадих от сака кожената чантичка на Живко, от нея изпадна снимка на жена му и синовете му. Стодоларовите банкноти издъхваха тънкия мирис на безгрижие, бяха три хиляди и двеста, под ципа във второто отделение имаше и четиристотин лева. Отклечах на тоалетната чиния повече от час, задникът ме заболя. Изтръпнах целият. Представях си как утре ще отида в офиса при Живко и ще му върна чантичката с парите, със снимката на жена му и синовете му, бях писател, винаги можех да измисля някаква достоверна и поучителна история. Беше толкова просто, но нещо у мен се съпротивляваше, не знаех дали го желая. Чувствах се мръсник. "Ти си гадно копеле" – повтарях си аз, а онова мъртво спокойствие нарастваше, обгръщаше ме като мрак, като упойка. Отпивах направо от бутилката. Преполових я, ракията бе наистина отлежала и носеше опиянението на неподправения алкохол. На грозде и слънце. На измама.

Никога не съм се усещал така объркан. Бях свикнал всичко – и натрапената ми самота, и болката, и кратко сполетялото ме щастие – да обличам в слово. По този начин разбирах себе си, опипвах вратите в себе си и се вмъквах в кухнята на постоянното си оцеляване. Сега думите ме бяха изоставили и аз нямах обяснение за мен самия, за някого, за нищо. Думите си бяха отишли. Вероника и Катарина пък си бяха легнали. Безпричинно измих зъбите си, влязох в хола и седнах зад компютъра да пиша. Винаги желаем това, което ни е отнето, а романът ми бе незавършен. Като объркания ми живот.

След два дни смених петстотин долара в кварталното чейнджбюро и по обяд се замъкнах в офиса на Живко. Той изглеждаше изнервен, не ми се зарадва. Извадих пачката направо от джоба на дънките си и внимателно преброих парите пред удивения му поглед. Сложих ги на бюрото пред него, навярно приличах на дрипа.

– Мислех да си върна борча след месец или пет – казах аз,

– но стана някак по-бързо.

– Откъде? – попита Живко и ме прикова за стената с очите си.

– Оня кретен Борислав ми издължи нещичко. Съвсем малко, колкото да живна.

– Прибери ги – той не ми повярва, кимна към купчината банкноти, – на теб са ти по-нужни. Сигурен съм.

– Знаеш ли – помъчих се да не викам, – ако не ти ги върна днес, няма да го сторя никога. Ти си приятел, ще ме разбереш.

– А майка ти? – Той се спря, сякаш беше прехапал езика си.

– Отделил съм за погребението ѝ – отвърнах жестоко за себе си аз.

Не исках да му губя времето, климатикът обдухваше чертежите пред него, а те приличаха на йероглифи. Само докато ги гледах, усетих умора.

– Винаги можеш да разчиташ на мен – спря ме на вратата той, – но те моля, умолявам те, престани да мислиш за пари. Ти не си такъв човек, Марти...

***

До погребението на мама колко наивно се надявах, че заедно с восъчното ѝ, олекнало тяло на Малашевските гробища ще заровя и своята вина, безсмислено и упорито аз се правех на беден. Непрекъснато крънках пари от Вероника, дотягах ѝ, изнервих я до крайност, протягах умората си, паничката на своята длан, всекидневно просех от нея за цигари и вестник. Вземах на вересия обикновена пещерска ракия от магазина на "момчетата", в барчето на Ивана гледах да се присламча към някой случайно опаричил се писател, в одимения полумрак слушах с часове брътвежите му, възхвалявах книгите му, излезли преди петнайсет години, за да изпия колкото се може повече от водката му. Демонстративно показвах нищетата си, разказвах за нея, описвах я подробно, със сладостта на краставия, който е открил наглостта да се чеше пред другите, и в това преувеличение намирах единствената си утеха. Лицемерното си оправдание. Криех се от всички, защото се криех от себе си. Държах се като крадец, защото бях крадец.

Парите на Живко, тези чутовни и сякаш непринадлежими вече две хиляди и седемстотин долара, бях набутал в същата дупка зад повредения вентилатор в банята, в която бях скътал и оня оживяващ в светлината камък, сетните си надежди, глупавите си мечти, всъщност бъдещето си, приклещено с четири ръждясали болта. Понякога разглобявах вентилатора, изваждах проклетите долари, броях ги и тогава изведнъж ми ставаше мъчно за мама, усещах загубата ѝ като празнина, властна и строга, изпълнена с обич празнина, която някой бе изтръгнал от гърдите ми. "Тя не знае, мама не може да знае, беше още жива, когато ми се случи това." Не си казвах "когато направих това", а когато то ми се случи, сякаш бях ням свидетел на едно злополучие, засегнало единствения ми приятел. Отсъствието на мама болеше, то не ме обвиняваше, а набираше гной в душата ми. С нейната смърт не си беше отишла вината за това, че аз я ограбих, че продадох вилата ѝ, нейните спомени, не, с нейната кончина си бе отишло моето детство, най-сакралната и жива част от мен. Чистотата ми. Потресът, че някога съм бил щастлив. Зарешетвах парите зад вентилатора, обикалях като луд из стаите, в горещината, в плътта на самото лято, в потта си, в своето наливане. Колко сложно и трудно се напивах. Как бавно ставаше всичко, защото в налитащата ме забрава аз помнех повече, отколкото можех да понеса.

Някъде в средата на юли ми се обади Живко. След душа излъчвах мириса на подправен алкохол. Седях пред невключения телевизор и съзерцавах сивия екран. Може би от час. Ракията в чашата ми се беше стоплила, стисках чашата, сякаш се държах за парапет.

– Защо не идваш в басейна? – попита бодряшки той. – В тая жега...

– Ами аз... болен съм – прекъснах го грубо. – Наистина съм болен.

– Какво ти е? – И през телефонната жица почувствах втренчения му поглед. Веднага ми стана мъчно за мама. Просълзих се. Или беше от потта?

– Нещо кожно... дявол знае, някакъв обрив.

– Сърби ли те?

– Сърби ме. – После ме налетя желанието да се оправдая.

– Не е краста – засмях се аз.

– Как си с кръвното?

– Не го меря... но мисля, че е добре.

– Сигурно е на нервна почва – каза Живко, – при теб всичко е от нервите. Ходи ли на лекар?

– Бях тръгнал за поликлиниката – казах, – хвана ме на вратата.

При него влезе някой, не беше секретарката му, защото познавах гласа ѝ. Пречех му. Той нямаше време, аз имах много време, планина от време, отпих глътка от карнобатската и се задържах за чашата.

– Чакам те във вторник – каза Живко, – в тая жега...

– До вторник има време – казах, – все ще се оправя.

Потта се стичаше на вадички по корема ми. Взех си отново душ, разглобих вентилатора, извадих от дупката найлоновия плик, отброих две хиляди долара. Навън задухата ми се видя плътна като течност. Триех се в нея. Слънцето извади алкохола от кожата ми. Потях се. Дори и не погледнах курса в кварталния чейндж, смених хиляда долара. Взех такси, уредих сметките ни за парно, за ток и за вода, не бяхме ги плащали цяла година, с Вероника дължахме на "Топлофикация", Енергото и ВиК над хиляда и седемстотин лева, което я втрисаше, докарваше я до лудост. На чиновничките по гишетата им беше скучно, но аз не роптаех срещу скъпотията, не мрънках, не се оплаквах и така ги изненадвах, изтръгвах ги от дрямката. Те ме оглеждаха слисано, сякаш знаеха, че съм крадец. От този миг насетне аз наистина бях крадец. Прибрах се с такси. Наминах в магазина на "момчетата" и в гъстия мирис на саламура и престояли колбаси оправих всичките си борчове. Купих си бутилка отлежала "Перлова", по-големият Близнак я извади от хладилника и тя се изпоти. Хванах се за нея. Държах се здраво за нея.

– Марти – попита невярващо по-малкият Близнак, – ти да не си ударил шестица от тотото?

– Направих нещо друго. – Този път не казах случи ми се нещо друго, просто вече нямаше смисъл.

Когато отворих външната врата, връхлетя ме тъгата по мама, сякаш политнах в пропаст, в дълбината на нейното отсъствие. Добрах се до банята и си взех душ. Скрих отлежалата "Перлова" в хладилника, пазех я за десерт, все още имах четвърт бутилка от пещерската. Включих телевизора, за да не гледам като ненормален празния екран. Папата си бе заминал от България, изненадващо жив и здрав при това, нямаше какво да привлече вниманието ми. Опитах се да се самосъзерцавам, надникнах в себе си и не видях нищо. Разстлах на масичката разписките за платените сметки, но те разредиха времето за кратко. Юлският ден бе безкраен, горещината – пробождаща, навън не искаше да се стъмни. Вероника и Катарина бяха на концерт. Един мой приятел, челист във филхармонията, ми изпращаше от време на време безплатни покани, но Вероника се срамуваше от мен, аз дъхтях на бира, на кръчма и тя предпочиташе компанията на дъщеря ни. Запитах се дали Пепи, същият мой приятел, ще продължи да ми изпраща безплатни покани, ако знае, че съм крадец. "Сигурно ще праща, музиката не може да се открадне" – казах си разумно аз. Преобух боксерките си, защото бяха подгизнали от пот. После се отпуснах в креслото и застинах като сфинкс. Държах здраво чашата, знаех, че без нея съм загубен.

Най-сетне външната врата се тресна и ме обля възбудата на Вероника и на дъщеря ни. Влязоха в хола, Вероника все още се усмихваше. Катарина сияеше, единствено диоптрите я отдалечаваха от мен.

– Татенце, Вивалди... – каза тя и разтвори ръце, сякаш се готвеше да прегърне целия свят.

– Да, Вивалди... – казах аз, бях пиян. – "Четирите годишни времена", а сега е лято.

– Успя ли да се налочиш, скъпи? Успя ли, драгоценни мой, най-сетне да се освиниш? – Преди иронията на Вероника прикриваше нарастващото ѝ омерзение към мен. Сега иронията на Вероника не изговаряше презрението или срама ѝ от мен, сега подигравката ѝ не означаваше нищо. Само празнота, като болката ми по мама.

– Виж... – посочих ѝ платените сметки.

Тя взе листчетата, огледа ги намусено, после невярващо, в очите ѝ се събра удивлението на всички чиновнички по ония задремали гишета, пред които бях висял сутринта.

– Господи – каза Вероника. Лъстиви в траурния чорапогащник, краката ѝ не я удържаха и тя седна на табуретката срещу мен.

– Да – казах аз, – истина е.

От неудобното седене се бях схванал, изправих се трудно, облизах устни и се дотътрих до захвърлените си дънки. Извадих от задния джоб доларите, но не изоставих чашата си.

– Хиляда долара – казах аз на Катарина, – броил съм ги пет пъти. За операцията ти, миличка, за очичките ти...

От изненада очите ѝ набъбнаха, станаха прекрасни, добиха мъченическия си виолетов оттенък.

– Още утре отиваш при оня хирург, професора, как му беше името... – забавих се в самото си забавяне аз.

Помислих си, че ще откаже, че между нас ще се случи нещо грозно и непоправимо, че тя ще ми се присмее, ще ме упрекне, че вече е късно да поправя вродената ѝ слепота. Свали очилата си, огледа банкнотите с невиждащите си очи. Настръхнах. Но Катарина взе парите, преброи ги, сякаш мама беше жива и те бяха само една от купчинките на ония четиресет хиляди долара, които бях получил за нашата вила в Симеоново. Изглеждаше отнесена, замислена в своето замисляне и точно това открои безмерната ѝ радост. Приличаше на човек, който се е лутал в заплетен лабиринт и най-сетне е достигнал изхода. Намерил е себе си, свободата си. Думата "свобода" звънна и кой знае защо застина в съзнанието ми.

– Нямаш представа – радостта ѝ бе толкова силна, че по лицето ѝ пробягна нещо неовладяно, глуповато, – татенце – повтори Катарина, – ти дори си нямаш представа...

Тя сложи очилата си. Видя ни ясно. Сгуши доларите в дланта си, излезе от хола и се скри в своята стая. Останахме сами с Вероника. Мълчахме, смаяни, притеснени, защото Катарина никога не се възторгваше, не обичаше да показва чувствата си.

– Дявол да те вземе, Марти – каза най-после Вероника, – ти да не си откраднал тези пари?

– Не – отвърнах колебливо аз, – оня боклук Борислав ми върна част от дълга си.

– Тъй ли? – Тя изтълкува смущението ми по някакъв свой си начин.

– Останаха ми още седемстотин долара.

– Ами чудесно – каза Вероника, – направо изумително.

– Искаш ли да отидем в Созопол? Сега сме богати, миналото лято...

– А кой ще преведе вместо мен Джудит Бътлър? – попита Вероника.

– Ще бъде като някога: аз, ти и Катарина – прекъснах я припряно. – Представяш ли си, ще бъде същото...

– Няма да бъде същото – каза Вероника, – Мила е в Америка.

– Ще ѝ напишем подробен имейл, тя адски ще ни се зарадва, ще видиш, духом ще бъде с нас. Откога не сме били заедно в Созопол?

– Няма да бъде същото – поклати упорито глава Вероника, – ти сам си го написал, Марти, нещата непрекъснато се повтарят, но винаги са различни.

– Добре – усетих се обезкуражен, отново започнах да се потя, – то ще бъде различно, но все така наше. Ще го направим наше. Моля те.

– Ти си пиян. Не мога да те понасям в това състояние, просто нямам сили да те дишам.

– Изплъзваш се.

– Ти ме научи да не вярвам в нищо, да бъда реалист. Къде искаш да ме върнеш?

– При себе си... при нас. – Погледът ми несъзнателно потъна в гънката между бедрата ѝ, потърси бримката, но не я намери, все пак тя се връщаше не от околовръстното шосе, а от концерт. Немощно отпуснала ръце в скута си, приличаше на изхабена, застаряваща жена и точно затова желанието ми бе истинско и живо.

– При нас не е останало нищо – каза уморено Вероника. – Ти ни изостави, Марти. Ти си отиде.

– Няма да пия повече – казах аз.

– Не е само алкохолът... – отвърна, смъртно уморена, Вероника.

– Завършвам романа си – казах аз. – Повярвай ми. Опитай се да ми повярваш за последен път.

Ръката ми докосна чорапогащника ѝ, беше като чужда кожа. Пръстите ми се плъзнаха навътре, към влагата, към спомена, но Вероника ги спря и заклещи между бедрата си.

– Желая те – казах, изтръпнал, аз.

– Това, че си платил парното и тока, че си платил скапаното парно и гадния ток, не ти дава правото... – Тя рязко се изправи, изрита табуретката и придърпа полата към колене си. Гневът я подмлади, направи я красива, божествена и мигом я отчужди. – Не ти дава правото да се отнасяш с мен като с курва – каза Вероника.

На другия ден се събудих по обяд, махмурлукът ми бе всеобхватен и ужасяващ. Насила изпих чаша мляко, която после повърнах. Взех си леден душ, но веднага след него ми стана още по-горещо. Запалих кандилото в стаята на мама, усетих, че така мамя и себе си, и нея, и го духнах. Вероника не желаеше да дойде с мен в Созопол, щеше да ме остави сам и беззащитен в Созопол, но смазан от болката в тялото си, аз ѝ бях простил. Изпитвах непосилна, разяждаща ме вина, сякаш вчера не бях пил ракия, а разредена киселина. Бях виновен пред всички, пред целия объркан и застрашаващ ме свят, пред Вероника и децата си, пред мама и Живко, чувствах някаква срамежлива вина дори и към оня боклук Борислав, господи, дори и към себе си. Залутано в следобеда, отъпялото ми, неотвратимо съзнание за вина започна да прераства в страх. Безсмислен и забавящ ме във всичко страх. Тогава не издържах, измъкнах от камерата на хладилника вчерашната "Перлова" и я отворих. От студа течността бе станала гъста и се точеше като олио. Отпих силна глътка, ръцете ми престанаха да треперят. В този миг външната врата се затръшна.

– Вероника? – извиках аз, сякаш ме бяха заловили да крада.

В кухнята влезе Катарина. Усмихваше се. Може би ми се подиграваше. Хванах се за бутилката. Държах се здраво.

– Сипи и на мен – каза тихо, потискащо сериозно тя.

Или се опитваше да ме приласкае?

– Налей и на мен, татенце – повтори Катарина.

Извадих две чашки от бюфета, напълних ги до ръба, но не изоставих бутилката.

– Отиде ли при професор Василев? – неочаквано си спомних името на очния хирург.

Катарина неопределено кимна.

– И кога ще бъде операцията?

Чукнахме се, чашките иззвънтяха, Катарина пресуши своята на екс, като мъж. Задави се. Закашля се. Потупах я по гърба. Двамата се засмяхме.

– Няма да има операция – каза тя.

– Ако парите не стигат... – казах, все още захилен – аз съм насреща.

– Стигнаха за билета. – Тя се изчерви от думите си и сведе поглед. – Следващата сряда заминавам за Америка... при Мила.

Оставих внимателно чашата си на масата, седнах на разклатения стол, но не изпуснах бутилката. Катарина ме прегърна. Всъщност не знаех дали иска да ме утеши, или по този начин да изличи близостта помежду ни.

– От два месеца имам виза, пари за визата и покана ми изпрати Мила – говореше бързо, някак задъхано, сякаш се страхуваше, че мога да я прекъсна. – Ще следвам в Америка, татенце. Мила ще ме издържа, аз самата ще поработвам, не е ли чудесно?

– Това е заговор. – Освободих се от прегръдката ѝ.

– Заговор срещу кого? – Уголемени от диоптрите, очите ѝ се пълнеха със сълзи.

– Майка ти знае ли?

– Да – отвърна простичко тя.

– Значи аз единствен...

– Не исках да те тревожа.

– Като някакъв безмозъчен старец.

– Мислех, че ще се зарадваш за мен – каза Катарина. – Налей ми още малко.

Позатоплена, ракията потече по-леко от зехтин. Напълних ѝ чашката, оставих бутилката на мивката и се почувствах напълно безпомощен. Отново си спомних онова стихотворение на Лангстън Хюз: "Сам като празна бутилка на маса без човек".

– Радвам се, ще взема да припадна от радост – казах аз,– просто ми дойде неочаквано. Дойде ми много. Дойде ми до гуша.

Тя премълча, спотаи се в себе си.

– Ей така, вървиш си по улицата и изведнъж тухла пада на главата ти. Странно е някак, нали се досещаш?

– Какво да правя в България? – попита Катарина. – Какво изобщо мога да направя тук?

– Да, друго си е в оная преяла и дебелогъза Америка. В оная братска Америка.

– Там поне нещо ще зависи от мен. Нещо дребничко и убийствено важно ще зависи от мен.

– Нищо не разбирам – казах аз. – Изглежда, наистина оглупявам.

– Тук дори не успях да стана наркоманка – каза Катарина, обърса с длан късогледството си и се засрами, – дори не успях да избера смъртта си.

Прозвуча измислено и патетично, само че беше вярно. В България човек наистина не можеше да избере живота си. "Обичам те, но никога няма да ти простя" – едва сега проумях коварния смисъл на думите ѝ, които тя бе казала, след като двамата се бяхме загубили миналото лято в Симеоново. Беше ги произнесла, сякаш се разделяше с мен. Аз насилствено я бях спасил, бях направил избора вместо нея, следователно бях длъжен да го приема и понеса. Да замълча. Да се зарадвам.

– Недей така, татенце – тя посегна и погали лицето ми, – това е за добро. Скоро ще се гордееш с дъщерите си, ще видиш.

Ужасих се. Погледнах се в огледалото над мивката, удавих се в себе си. Слава богу, лъжех се. Не плачех.

"Да се прочете само от татко! Мила."

Буквите по екрана се разливаха пред очите ми. Обърсах потта си. Опитах да се съсредоточа.

Татенце, скъпи мой, Катарина и аз не те предадохме. Просто пораснахме, а ти все не успяваше да го забележиш. Много отдавна, още преди да постъпя в оная кабелна телевизия, не ми стигаше въздух, задушавах се, знаех, че ще се махна от България, че ще си отида. Бях сигурна, че Катарина ще тръгне с мен, че и тя ще ме последва. Сега светът е малък, а ние двете станахме големи. Мама не порасна, но тя се умори, до глупост се умори. Предчувствах го, съзнавах го, че ти, наш скъпи, ще останеш сам. Ти винаги си бил сам, с нас и някъде далеч, където нямахме сили да надникнем. Точно това ме подтикна да те заведа при лама Шри Свани на оная пхова, за да надзърнеш в своето умиране. Страхът от смъртта – колко умно и достойно си писал за него – е всъщност страх от самотата. Искаше ми се да ти оставя нещо, което да ни замести, с което да ни замениш. Сигурен дом, несвършващ смисъл, някаква друга свобода, неопознато щастие... Нещо, което да те приютява и да е само твое. Очаквах съпротивата ти, но ме изненада странната ти "талантливост" – ти сам определи човешкото си надмогване така – да получаваш с леснина нещо, за което на другите са необходими неимоверни и търпеливи усилия. Мисля, че вече зная причината защо така упорито отказваш да се намериш, като се изгубиш. Единствен от нас ти си проумял, че просветлението, към което ни отправя Буда, не е нищо друго освен придобитата способност да получаваме познание без участието на езика, че това е възможност да усещаме, да се разтваряме в Целостта, без да я мислим и единствено с помощта на вътрешното си съзерцание. Просто, татенце, ти се боиш, смъртно се боиш, че ако се довериш на призванието си, на Гаутама Буда, ще престанеш да пишеш! Ще трябва да се простиш с очакващите те в теб книги. С твоята несвършваща книга...

Ние с Катарина не те предадохме. Сега ще те обичаме повече. Мила

Отново изтрих потта под очите си.

"Думите? – едва имах сили да натракам на компютъра. – Да, моите думи, как се досети за думите... Бъдете и двете щастливи. Татко."

***

Слънцето прежуряше. Паркингът около летището бе опръскан с локви светлина, усещах асфалта омекнал и пластичен под краката си, двата куфара бяха толкова тежки, че аз залитах. Горещината приличаше на живо същество, трептеше, притискаше се у мен, обгръщаше ме с мириса на изгорял бензин. Преди да се отвори автоматично, успях да се огледам в стъклената врата, приличах на ухилен в себе си идиот. Вътре, в салона на летището, климатикът бе включен, хладината ме обля и мигом започнах да се потя. Дотътрих куфарите до най-дългата опашка, на електронното табло над гишето бе изписано: "София – Лондон". Млад и плешив бизнесмен пред мен разцелува жена си и взе от нея портативния си лаптоп. Пътуваха хората, не се шегуваха. Както бе казала Мила, на летището светът винаги изглежда малък.

Огледах се. Зад мен ситняха Вероника и Катарина, прегърнати през кръста. Вероника бе нахлупила бяла шапка с дантелена периферия, стоеше ѝ смешно, като старомодно нощно боне, и криеше очите ѝ. Тя преливаше отвсякъде, гърдите и бедрата ѝ напращяло надничаха от копринената блузка и късата пола. Плешивият бизнесмен заряза лаптопа между глезените си и погледът му лакомо се плъзна по деколтето и задника на жена ми, сякаш той бе дете, а Вероника – близалка. Не се разстроих, бях свикнал. Не съм сигурен дали Катарина бе щастлива, но изглеждаше ужасно нервна. Не зная дали бе нещастна, но в този миг тя не виждаше нищо, просто мъчителното ѝ късогледство бе преминало в унес, в пълна вътрешна слепота.

– Взе ли си българоанглийския речник? – попита Вероника, тя приличаше на човек, който знае всичко, помислил е за всичко.

– Да – отвърна Катарина.

– Чудесна е новата ти чанта, струва си парите. – Плешивият бизнесмен изненадано повдигна вежди, сега Вероника напомняше себе си, човек, който ще превежда Джудит Бътлър. Деловит. Многоучен. Надмогнал скудоумието на бита. – Винаги да е пред очите ти, в нея са билетът, парите и документите.

– Ключове, пари, документи – засмя се невиждащо Катарина.

– Говоря сериозно, писала съм подробно на сестра ти.

– И аз ѝ писах... – намесих се глупаво.

– Недей така, татенце – каза Катарина.

– Какво сте натъпкали в тия куфари – набрах смелост, – скъсаха ми жилите.

– Катарина не отива на екскурзия в Америка – сряза ме Вероника, – тя заминава за Америка.

– Недей така, татенце – каза Катарина.

– Как? – недоразбрах аз.

– Ще ми скъсаш сърцето...

Опашката пред нас отъня, най-после стигнахме гишето и гримираното като манекенка момиче премери и облепи куфарите на Катарина.

– Имате пет минути – изрече сурово, служебно то.

– Моля ви се, госпожице – каза важно Вероника, – дъщеря ни не пътува, а заминава за Америка.

Момичето почувства разликата и се усмихна вяло. Плешивият бизнесмен целуна жена си за сбогом, очите му за последно обходиха гърдите и задника на Вероника, погледна ме завистливо и потъна в коридора към паспортното отделение. Гълчавата около нас се поразреди, вавилонското смешение на езици утихна. Пушеше ми се, а в салона беше забранено. Катарина извади кърпичка от новата си чанта и търпеливо избърса очилата си. Когато ги постави отново, слепотата ѝ стана нетърпима.

– Недей така, татенце – каза тя.

– Човек да не повярва – отвърнах, – само като си помисля... как пораснахте с Мила. А в Созопол... – запънах се, думите се удряха и разбягваха като билярдни топки в съзнанието ми. – В Созопол бяхте деца.

– Сега, когато отидеш в Созопол – заекна Катарина, – ще седнеш ли на нашата пейка?

В градската градина, под едно южно дърво с кръгли, бодливи плодове, двамата с Катарина си имахме своя пейка. Беше в близост до малката църква, в далечината тъмнееше морето, шумът на летния град оставаше зад гърба ни, а пред нас се разстилаше топлата нощ, стипчивият дъх на водорасли и времето. Нашето време. Само моето и нейното. Подобно вълна, то ни застигаше, разлюляваше ни, захвърляше ни и се връщаше обратно в себе си.

– Е, да – отвърнах аз, – но лятното кино го събориха олигофрените, няма го вече лятното кино. Помниш ли оня индийски филм... "Слонът, моят приятел", с теб го гледахме три пъти.

– Четири пъти – каза невиждащо Катарина, – на Мила ѝ омръзна.

– Беше потискащо сантиментален филм, затова ѝ омръзна – казах аз.

– Беше чудесен и тъжен – каза Катарина, – но моля те, татенце, недей така...

– Как? – попитах аз.

– Катарина, закъсняваш – каза строго Вероника, приличаше на човек, който трябва да вземе нещата в свои ръце.

Разцелувахме се. Възбудата от неочакваното, от промяната, от бъдещето отново обзе Катарина и ми се стори, че тя прогледна. Усмихна се и пое по коридора, в който бе изчезнала и голямата ми дъщеря. Коридорът пред нея най-сетне се свърши и аз се помолих тя да не се обърне. Катарина се залута за миг и наистина не се обърна. Тя просто си отиде.

– Америка... – казах аз.

– Да, Америка – отвърна някак заядливо Вероника.

Излязохме навън и жегата ме задуши. На автобусната спирка нямаше сянка, освен от дантелата, с която завършваше шапката на Вероника. Тя скриваше вечно почудените ѝ очи. Мислите ѝ. Раздялата. Стърчахме под слънцето като непознати. Потях се. Но тук бе позволено да се пуши, димът от цигарата ме докосна и разтуши. Излетя самолет, ревът от моторите му прогони няколко лениви врабчета.

– Не е Катя – по навик се удиви Вероника, – още е рано за нея.

– Ела с мен в Созопол – изфъфлих аз, – моля те, ела с мен в Созопол.

– Смърдиш на бира – каза Вероника, извади от чантичката си огледалце и се взря в него. Не ѝ казах, че шапката ѝ стои смешно. И някак тъжно. Нямаше смисъл.

***

Още същата нощ, след като Катарина отлетя за Америка, аз заминах за Созопол. Заплюх оня идиот компютъра, взех си пишещата машина – вярната и скърцаща отвсякъде "Ерика", пред която бяха минали годините ми, с която бях споделял самотата и думите си – и обръснат, изтрезнял, се качих в луксозния автобус на "Груп", боядисан в бяло и лилаво. У дома оставих разхвърляната стая на Катарина, всъщност хаоса, причинен след всяка истинска раздяла, недолятото с олио кандило на мама, дъха на книги, на изпаряваща се бъбривост и двеста долара зад вентилатора в банята, защото все някога щях да се върна. За разлика от Мила и Катарина, аз наистина щях да се върна.

За радост, мястото ми се случи до прозореца, а до мен се настани млада жена сякаш със същата бяла, измислена шапка като на Вероника. Шапката ѝ стоеше чудесно, клепнала напред, дантелата криеше очите ѝ, създаваше прелестното усещане за изплъзване, за душевна тайна, която те предизвиква да я разбулиш. Готвех се да се наведа и да надникна. Съжалих, когато тя я свали, развали магията и я сложи върху мрежата над нас. Притъмняваше. Мирисът на град, на кебапчета и гара ми бе познат от стотиците мои пътувания из провинцията, които обещаваха приключения и досада. Катарина си беше отишла, навярно завинаги, усещах се преизпълнен с нежност, с особена, изпразнена от обяснение нега. Жената разтвори вестник "Труд" и се зачете.

– Знаете ли, госпожо – казах неочаквано и за себе си аз, – жена ми има подобна шапка.

Тя ме погледна с тъмните си, учудени очи и кимна също като Вероника.

– Но на нея ѝ стои смешно...

– А на мен как ми стои? – Гласът ѝ бе гърлен и съвсем различен, ала повтаряше с нещо Вероника.

– Сякаш сте понесли цялата си възможна потайност... как да се изразя, неизвестността, която ви очаква.

– Ето виждате ли – прекъсна ме подигравателно тя, – ако бях ваша съпруга, ако бях част от познатото, от човешките ви навици, сигурно и аз щях да ви изглеждам смешна.

Тя се закашля. Беше миньонче като Вероника, несъразмерно едрите ѝ гърди напираха и бяха разкопчали горното копче на блузата ѝ, бедрата ѝ закачливо опъваха късата пола, потърсих бримка в черния чорапогащник, но в тая жега краката ѝ бяха прекрасно голи. Тя се изчерви и покри с вестника коленете си.

– Но вие наистина приличате на жена ми – казах аз. Сериозността ми, моето удивление я разсмя.

– Само че тя е по-стара и по-грозна от мен, нали?

– Жена ми е чудесна, направо хубава, не се гневете, просто аз...

– За какво да се гневя, отивам в Созопол.

– В свободата на Созопол – подкрепих я.

– О, свободата... – отвърна неопределено тя, отпусна се в седалката и притвори очи.

Вече излизахме от София, автобусът пердашеше по автострадата за Пловдив, беше се стъмнило, отдясно мъждиво светеха прозорците по панелките на "Младост", опитах да си представя нашия блок и себе си, седнал на балкона. Помислих за себе си като за чужд човек, видях се сам, изоставен, отъпял от алкохола, взрял се в смътния силует на Витоша и в нищетата на живота си.

– Катарина... – казах аз.

– Моля? – Жената отвори очи и се усмихна.

– Днес изпратих дъщеря си за Америка – казах аз, – махна се от мен, от всичко тук.

– О, щастливец – измърмори тя и се протегна. Вестникът се свлече по коленете ѝ и аз отново зърнах краката на Вероника.

– Не съм щастлив... мъчно ми е, страшно ми е.

– Като всички мъже вие сте егоист. Убедена съм, че не ви е мъчно за нея, а за себе си.

– И двете ми дъщери са в Америка – казах притеснено аз.

– Не само щастливец, но и галеник на съдбата. Съдбата ви е посочила с пръст.

– Права сте, щом пътувам до Созопол с вас.

– О, не говорете тривиалности, виждате ми се интелигентен човек.

Нямах намерение да я свалям, болката по запалените прозорци в "Младост" бе притъпила инстинкта ми. "Ние всички си отидохме" – помислих си. Бученето на автобуса и седенето на едно място ме изпълваха със самосъжаление. Жената до мен отново бе задрямала. Забелязах, че почти всяка фраза тя започва с едно протяжно и сладко "о", то не изразяваше съгласие или отрицание, а бе по-скоро част от нея, от постоянната ѝ почуда. В мрака меднорусата ѝ коса бе потъмняла, кестеновите ѝ очи можеха да минат за сини и тя ужасно ми напомняше за Вероника преди петнайсет години, сякаш преди петнайсет години пътувах с Вероника за Созопол. Предложих ѝ дъвка "Орбит" без захар. Тя отказа. Запознахме се. Името ѝ бе фатално – Лора.

– За жалост, аз не съм Пейо Крачолов. – Задържах ръката ѝ, кожата ѝ бе нежна и прозирна, светеше.

Заговорихме. Тя се оказа преподавателка по литература в Благоевградския университет, но живееше в София. Следеше статиите на Вероника във вестник "Култура", харесваше ги, "тяхната находчивост и прозорливост", беше чела и последния ми роман, "моите състуденти тогава много ви хвалеха". Лора също беше запалена феминистка, но това, кой знае защо, не ме подразни, а по-скоро ни сближи. Обсъдихме книгите на Вирджиния Улф и на Симон дьо Бовоар, изначалието, естетичната обвивка на женското несъгласие.

– О, вие познавате и теорията на постмодернизма – удиви се накрая тя, – това ще бъде темата на моя докторат.

Спряхме за половин час в едно ханче след Стара Загора. Влязохме в ресторанта, поръчах си водка, тя си взе кола и кафе. В късния час заведението бе празно, барманът духваше в чашите, прибърсваше ги със суха кърпа и ги редеше на тезгяха пред себе си. Усещането за запуснатост в това заведение и котката, която обикаляше под масите, предразполагаха към разговор. Усещах, че на Лора ѝ е трудно да мълчи.

Забелязал съм го отдавна, работата ми в телефона на доверието го потвърди – че човек е жаден да споделя. Понякога. И безпричинно. Обговарянето на един проблем – на заседналата в слънчевия ни сплит тъга – го омаловажава и изтрива. Когато непрекъснато говорим за нещо важно от живота си, ние всъщност го забравяме. В скуката на дългото пътуване това желание се преувеличава. Лесно е, удобно е да споделиш себе си или с много близък човек, или с напълно непознат. Защото бързо ще се разделите, той е никой, той сякаш няма памет. Когато се изповядваме пред непознат, ние опазваме своята интимност, говорим на него, но реално го правим със себе си.

Автобусът изстиваше пред къмпинга. Лора отиде до тоалетната. Без да я питам, ѝ взех водка. Тя отпи, очите ѝ добиха цвета на зрели вишни. Усетих, че в този миг съм ѝ потребен, и млъкнах. Тя се подвоуми, после някак панически ми разказа, че има две деца, момче и момиченце, които сега били при баба си в Горна баня; че преди три месеца окончателно – тя притвори очи, за да подсили думата – се е развела с мъжа си. Той бил компютърен специалист, ценели го, но след съсипията в правешкия завод останал без работа и се пропил.

– И аз пия... – опитах се да го защитя.

– Вие пиете по различен начин – прекъсна ме тя.

– И аз от дълго време съм безработен...

– Вие сте безработен по съвсем различен начин. Той просто се смени, срина се, потече. Той се разруши, сгромоляса се. – Ненавистта я принуждаваше да говори бързо, сякаш закъсняваше за нещо важно в живота си.

– Тъй ли? – трябваше да кажа нещо, за да ѝ дам възможност да продължи.

– От алкохолизма му опадаха зъбите – изрече с погнусата на Вероника Лора, – мама продаде един имот в Павликени, оставих му всичките тези трудни пари – натърти на "трудни", – за да отиде на зъболекар, а той ги изпи, затрупа ни у дома с празни бутилки. – Тя забарабани с пръсти по масата. – Как се гледат две деца?

– Тежко е, разбирам ви – съгласих се аз. – Все пак трябваше да му дадете време, навярно сте били щастливи?

– Никога. – По навик тя закопча горното копче на блузата си. – Такъв егоист и сухар, беше като машина, като компютър... сега е животно.

– Може би се е почувствал обиден, сам, нещастен – бях си взел втора водка, – несправедливостта за мъжете е това, което е неразположението за жените, постоянно кърви.

– Знаете ли – прекъсна ме отново тя, – а вие не приличате, о, никак не приличате на него.

– И аз пия, но мразя компютрите – повторих упорито, помъчих се да я спра, да спра и двама ни.

– Да, но го правите по друг начин, всъщност вие сте толкова различен... та вие сте Мартин Сестримски!

Сега тя хвана ръката ми и я задържа за миг, сякаш молеше за потвърждение, за помощ. Изглеждаше гневна, примамлива, почти красива и болезнено млада. Познавах този магнетичен и действащ като бавна отрова механизъм, бях го описал в един от своите романи. Ако реши да си намери любовник, разочарованата от съпруга си жена обикновено избира някой тип със същите недостатъци, които презира и не понася в мъжа си. Само че тогава те я умиляват, привличат я и я възхищават, приема ги като част от неговия чар и необикновеност, като израз на неповторимия му интелект и усета му за свободност. Този психологически атавизъм действаше безотказно, той бе еднакво присъщ и за двата пола.

– Нали така? – попита безсмислено тя.

– Какво нали? – обадих се аз, а трябваше да премълча.

– Не зная...

Отпих прилежна, замайваща глътка и почувствах, че още утре ще спя с Лора, бяхме еднакво ограбени и наранени, бяхме заклещени в лабиринта на собствените си съдби, това бе единственият ни изход. Натрапената ни в тоя рейс неизбежност. Разбра го и тя, изчерви се и неубедително придърпа полата към коленете си. Вгледах се като омагьосан в извивката на бедрата ѝ, беше неприлично, но не можех да отместя очи.

– О, няма ли да тръгне този рейс... – каза Лора. Изправи се, залитна, засмя се сякаш за да запази равновесие.

***

До пристигането ни в Созопол ние почти не говорихме, но никой от нас не си позволи да задреме. Бяхме напрегнати. И двамата усещахме онова, предизвикано от нищото, предначертание, което обвързва и подчинява двама души по-силно, по-магично дори от любовта. Мастилената чернота на пътя изтичаше покрай нас, автобусът дразнещо бучеше и като че ли оставаше на място. В един миг изпитах чувството, че ние просто сме затънали в нощта, че не се движим или се въртим в кръг, че в своята човешка умора няма да стигнем никъде. Когато най-сетне след Бургас долових присъствието на морето, неговия издъх на йод и палава неразумност, аз взех ръката на Лора и тя не я отдръпна. Направих го не защото пожелах физическата ѝ близост, а за да подскажа и на двама ни, че ние наистина приближаваме Созопол, нейния и моя град, града на нашите лета, сякаш с Лора се познавахме отдавна, но се бяхме разделили, забравили и сега в чудото на самото пристигане щяхме да се намерим отново. Недоизказаността на нашата среща беше объркваща, но ни утешаваше.

Автобусът ни изплю пред градската градина. В закусвалнята на ъгъла, който водеше към пристанището – в Созопол всички ъгли водят към морето, – си допиваха няколко загорели рибари. Откритият амфитеатър, където се провеждаше "Аполония", бе превърнат в дискотека. Човешки сенки нашарваха преградата ѝ, така градът бе потънал в летния си сън и беше буден, бе пуст и пренаселен едновременно. Лора потръпна зиморничаво и погледна към църквата в градината – малка, сгушена, в нея, след като "избухна демокрацията", бях кръстил себе си и дъщерите си. Взех моя и нейния сак, не попитах нищо, просто тръгнах след Лора. Изкачихме се до пощата, залутахме се в прелестта на тесните улички, после тя неочаквано спря, кимна към обшитата в дърво къща и каза:

– Аз винаги отсядам тук.

– Така ли? – попитах глупаво аз.

Можех да изчакам, докато вземе ключа от хазайката, да я последвам в стаята с маса, две застлани сякаш с чужди спомени легла и с пукнато огледало, да я последвам в унеса, в нейното и в моето отчаяние, в нашата предопределеност, но не го направих. Тръгнах си. Наказах се. Забавих се не защото Лора означаваше нещо дребно и незначително за мен, а понеже аз самият исках да се означа в нея, да се уголемя и да порасна в очите ѝ, да изпълня със себе си заръждавялото огледало в квартирата ѝ, да ѝ дам време, за да ме познае. Отложих за утре. Себе си и нея. Спасението ни.

***

Следващите три дни бяхме непрекъснато заедно. Не я докосвах, но живеехме като семейство. Сутрин в десет часа се чакахме на пристанището, пиехме кафе в близкия бар. За разкош на десет метра в морето се рошеше фонтан, извисяваше се направо от водата и разпръскваше мириса на близост. Вземахме рибарската лодка за туристи и през утихналия залив тя ни закарваше на Царския плаж. Обичах дивата непринадлежимост на това място, формата му на изтрита подкова, а в далечината – острова на Созопол и бялата сянка на Адмиралтейството. Дори и тук плажът бе пълен с пискливи деца и загорели сърфисти, с потекли в телесата си жени и засмукали сутрешната си бира мъже, с разхвърляност, нечии лудории и голотата на зачервените чужденци. Всички ни пречеха. Намирахме си място нейде между дюните, Лора бе заклета нудистка, събличахме се и се отпускахме под яркото слънце. Военни самолети, прилични на игли, съшиваха небето. Не се срамувахме един от друг. Не се разглеждахме. Криехме се от останалия свят. Лора оценяваше непривичното ми целомъдрие, беше ми благодарна, че се забавям в мига на нашата близост, че превръщам предопределението в игра и по този начин в бъдеще, в обречение и бъдеще.

Когато горещината, по-точно желанието ни, станеше непоносима, ние се обличахме и влизахме в морето, връщахме се в атавистичното си чувство, в оная защитеност на солената вода, която носим в себе си, отпреди да се родим. Аз гълтах корема си и се притеснявах от младостта на Лора, мъжете по плажа я сподиряха с поглед, облепяха я с примижалите си от слънцето очи. Нахалството им я караше да настръхне.

– Не ти ли е неприятно? – попита ме тя, нагазила до колене във водата.

– Какво да ми е неприятно? – не я разбрах аз.

– Това, че... – тя се изчерви и оправи косите си – ооо, това, че са ми много големи гърдите.

– Не – отвърнах и за първи път я целунах. – Свикнал съм.

Следобед се разхождахме из вече пустия плаж и разхвърчавахме наглите гларуси. Вземахме последната лодка в шест часа и вмирисани на море, на преживяна физическа близост, се връщахме в Созопол. Спирахме се покрай художниците, наклякали пред градската градина, разглеждахме сладникавите им картини, сувенирите по сергиите и си купувахме сладолед. Избирахме някое вкопано в скалите ресторантче, надвесвахме се над залеза. Мълчахме, както мълчахме с Живко. Аз си поръчвах голяма водка, а тя – панирана акула. Фарът разцепваше нощта и съучастнически ни намигваше.

Останахме така напуснати, безутешни и на третата вечер, наближаваше дванайсет часът. Усещах се замаян, но не бях пиян. Болката постепенно ме обземаше, можех да се умиротворя в нея, дори да ѝ се насладя, бях в семейството си.

– Чувствам го, с тила си го усещам... – каза неочаквано Лора – ти не си тук.

– А къде съм? – Водката ми се вгорчи.

– Не зная. – Тя се отнесе в почудата си, а сетне: – О, ти целият си рана.

Не прозвуча патетично. Думите ѝ увиснаха, отломени като двама ни.

– Така ли? – сега беше мой ред да задам безсмисления си въпрос.

– Защо не прекрачиш?

– Какво да прекрача?

– Себе си... – каза простичко тя.

Не ми се говореше за мама, за Вероника, за Мила и Катарина, които си бяха отишли, навярно завинаги. Тук, в Созопол, ми изглеждаше невъзможно да се върна в блъсканицата на порутения си живот, да ѝ споделя, че съм откраднал, че ще платя вечерята с чужди и незаслужени пари, че съм се сринал бездънно, че се мразя, защото съм крадец. Трябваше да отвлека вниманието ѝ, да се притуля, да се измъкна по някакъв начин. И зашеметен от водката и надигналата се у мен обида, аз ѝ разказах всичко за Борислав. Бавно, незавършващо, до отврата подробно.

– Господи – изрече гърлено, сякаш се беше задавила, Лора, – това е абсурдно, направо невъзможно.

– Така е – заканата ме връхлетя отново, изпитах страх от себе си, – този гурел ми се обаждаше по пет пъти на ден, за да ми съобщи, че се е събудил или се е наял. От три месеца изчезна.

Замълчахме. Вмислихме се в себе си. Цяла седмица след като откраднах парите от Живко, аз не бях похарчил нито стотинка и все още не бях крадец! Помня, беше четвъртък. Надигнах се рано сутринта и без да се обадя на Вероника, се потих в три автобуса, докато стигна до "Дианабад". Пред апартамента на Борислав имаше изсъхнал фикус. Два чифта подпетени обувки. И тишина. Отвори ми Валя, переше, беше разрошена и зачервена от усилието, переше на ръка, защото не искаше да си купи перална машина, пазеше я за новия им апартамент. Зарадва ми се, лицето ѝ щастливо разцъфтя.

– Марти, къде си бе, момче? Моичкият ми вика, че си бил заминал в командировка, че си се отнесъл из Европата, нали сега ще влизаме там? В НАТО и Европата.

– Не съм мърдал от София – избутах я в холчето и се проснах на фотьойла, – ограбиха ме. Мен, децата ми, живота ми.

– Ау... – плясна се тя по челото с мократа пола – и кой го направи? Кой мръсник бе, Марти?

– Борислав – казах аз. В джоба си носех лъскавото белгийско пистолетче, което той ми беше подарил. Имах опит с онзи кретен Акулата, стисках в гърдите си отчаянието, себеомразата и същата умора. Вдигнах поглед, в облепената с кафяво фолио секция зърнах порцелановите фигури. Валя ги събираше, защото бяха скъпи, бе натрупала цяла колекция с кучета, балерини, ловни сцени, празнично облечени влюбени и дантелени фруктиери. Бършеше ги от прах и им се радваше, както дете се радва на играчка "Лего". Вгледах се в тяхната крехкост и опипах пистолета в джоба си. Примамваха ме, бях готов да ги пръсна, опасно си помислих, че порцеланът е нетраен и чуплив като човешкия череп. В този миг Борислав връхлетя по гащи, изглеждаше уплашен, беше смешен.

– Марти, недей – заекваше той, – моля ти се... спри се бе, човек.

Валя не можеше или не искаше да разбере смисъла на това, което ѝ говорех, наивността ѝ обърка и мен. Започнах отначало, глупостта ѝ нарастваше в заплаха.

– Какъв диамант, какъв Григорий... четиресет хиляди долара, ти луд ли си бе, момче?! В "Лозенец". На третия етаж. На пет вноски, не, на шест вноски. Ти алтав ли си да броиш на Борислав не знам колко си хиляди, зелени при това, че аз на моичкия двайсет стотинки няма да му отпусна, защото веднага ще ги изфука. Той, моичкият, бил изкарвал парите, а? Не е важно кой ги печели, а кой ги стиска и къта. Какви ги дрънкаш бе, Марти, да не би чавка да ти е изкълвала акъла?

Трябваше да започна отначало и аз го направих. Устните ми пресъхнаха, странно, но гневът ми се отля, сякаш беше чаша с вода, която бях изпил. Отрупаното с позлатени винетки пистолетче в джоба ми сякаш бе загубило своето предназначение, сега то само тежеше.

– Какви документи и какъв нотариус? – разкрещя се Валя. – Ти кого ще плашиш бе, момче? Мислех те за умен мъж, ама ти си бил балък, пълен балък. Да се махкаш от тук и очите ми да не те видят. Аз тия пари съм ги стискала като кокоше дупе, той за четиресет хиляди долара ще ми говори. Махкай се, изчезвай... – Мократа пола изплющя в ръцете ѝ и се стовари върху мен, в пръските слънцето направи красива дъга. Тя ме хвана за яката и грубо ме забута към антрето. Беше яка и настървена, треперех, докато отстъпвах назад. Недооблечен и жалък, Борислав хвана мекото на ухото си и ме последва.

– Край, Марти – провлече някак замислено той, преди Валя да затръшне входната врата, – сега всичко свърши. Ти си виновен...

– Защо замълча? – попита Лора, взе чашата ми и отпи от нея.

– От три месеца този боклук се изпари в мълчание и тишина – казах аз.

– Сдушили са се с оня дърт руски аристократ Григорий и са дебнели да им падне някой наивник – изрече съчувствено и убедено тя. – Това е добре изпипана, умишлена йзмама.

– Не вярвам – отвърнах аз и допих водката си, – Борислав също искаше да стане богат. Той просто е безотговорен, до цинизъм безотговорен и обича да се прави на велик.

– Ако го срещна това величие, ако някога го срещна... – гърдите ѝ се повдигнаха и закриха недоядената ѝ порция сафрид – о, ще му залющя един шамар.

Засмях се, но ми стана приятно. Тя също се усмихна на своята напереност, беше се вживяла в сполетялата ме безпътица, успях да я излъжа, беше приела, че това е единственият ми и съдбовен проблем. Странно, ала в този миг аз също си мислех, че е така. Фарът на Созопол разроши морето, прояви го, после го върна в тъмнината, в безвремието.

– Как е кръвното ти? – умили ме Лора.

– Добре е, твърдият алкохол го сваля.

– Ще се бориш – войнствеността не бе я напуснала, – заради децата си и себе си, заради нормалната справедливост. Все пак трябва да има някаква справедливост в тоя живот – тя се запъна и не продължи.

– Да – казах аз, – заради едната справедливост.

– Когато се върнем в София, аз...

– Да – отвърнах глухо, – когато се върнем, ти...

Бях ѝ споделил мъката си, терзанията, които ми бе причинил Борислав, но не почувствах облекчение. Платих сметката и оставих притеснително голям бакшиш. Лора се сгуши в мен, прегърнах я. Излъчваше тръпчивия мирис на море, на своята младост. Отново усетих същата неотвратимост, властното предопределение, което ни бе изненадало още по пътя към Созопол. "Тя вече знае всичко за мен" – помислих си наивно. Дожаля ми и за двама ни. С ръката си едва усещах тежестта на гърдите ѝ.

– Чувствам, че има още нещо – каза неочаквано тя.

– Какво? – Бях сигурен, че не съм я чул добре.

– Нещо, което ти тежи, измъчва те – прошепна тя.

– Какво? – повторих тъпо аз.

– Което ни разделя – тя спря и препречи със себе си калдъръмената уличка – или може да ни раздели.

Съзнавах го, но се надявах, че съм заблудил себе си и Лора, че "ще ме отмине тая Чаша". То лежеше у мен тъмно, беззащитно и тревожно като първородния грях, беше по-силно, по-властно от съзнанието, че съм крадец. Не зная как го направих, но ѝ разказах за преживяната пхова в покрайнините на Белград; за змията, която подобно на познанието поднесох на лама Шри Свани; за умението да се напускам, да се изоставям, и величието на нищото; за имейлите на Мила, които ме разстройваха и започваха с невзрачното "Да се прочете само от татко".

– Нека да помисля – каза пророчески тя с гласа на Мила, – дай ми време да помисля.

Тръгнахме отново. Залутахме се из теснината между къщите. На денонощната аптека пред "Пъци бар" Лора ме спря и помоли да я почакам. Търпеливо запалих цигара. Вътре аптеката бе неоново осветена и без да го желая, аз видях как продавачката пъхна в чантичката ѝ някакво лекарство и свитък с презервативи. Обърнах се, за да ѝ спестя неудобството. Хвърлих цигарата и я смачках с крак. По пътя до нейната квартира притеснено мълчахме.

– Там е моята стая. – Тя посочи към дървеното балконче, над което съхнеше черното ѝ бельо.

– Има ли огледало в твоята стая? – попитах тихо аз.

– Спукано е – отвърна Лора.

– Бих искал да се огледам в това спукано огледало.

Тя се надигна на пръсти, целуна ме и сложи пръст върху устните ми, – утре вечер, мили... моля те.

– Утре вечер – казах аз.

Отнейде замириса на сладко от смокини.

***

Този красавец Краси Дионов не се шегуваше, защото още следващия понеделник в офиса на Боян се обади Тони Хури. Чуваше се ясно, сякаш говореше от съседния кабинет, а го бе потърсил от Колумбия. Гласът му звучеше притеснен и подмилкващ се, звънеше от уличен автомат, защото слушалката се пълнеше с ехото от автомобилното движение.

– Тук време прекрасно и е късна вечер – каза забързано Тони, – време за голямо уиски. А в София как?

– Горещо е – отвърна Боян, – мързеливо е... и пижамата ми мирише на почивка, на море.

– Вчера в хотел ме намерил Краси и аз с удоволствие разбрал, че ще участвате в сделка с памук. Само че защо така слабо, така пестеливо? Защо изпитвате – той се затрудни, търсеше друга, по-сложна дума, – питаете такова лошо недоверие към стария и верен Тони? Бяхме приятели, господин Тилев. Това е сделка на мой живот.

– Двеста хиляди са големи пари – сряза го Боян.

– Памук хубав, памук чист като ваша боянска вода.

– На мен памук не ми трябва. Двеста хиляди са добри пари – повтори Боян, – не бих рискувал и тях, но не желая да скърша хатъра на Краси Дионов.

– Краси Дионов... – провлече недоволно ливанецът. – А за ваш щедър и почтен приятел вие не помислил? Тони станал малък и подстриган за вас? А?

Навярно пренебрежението към "сделката на живота му" го бе засегнало или той поне държеше да изглежда така. От опит Боян знаеше, че най-безпощадни и съсипващи за бизнеса са три неща – лакомията, глупостта и сантиментът. Тони Хури му бе помогнал, бе го въвел в играта само защото преди това бе получил от Генерала някаква незнайна, ала безценна услуга. Вносът на цигари и алкохол постепенно се регламентира и замря. Когато принудиха фондациите на профсъюзите да плащат мита, синдикатите се преориентираха към далаверите с недвижими имоти. Освен всичко чрез Фанча Тони се бе опитал да го шпионира, да надникне не само в зодията и предвещаното му от звездите, но в помислите и в джоба му, интересите на двамата се разделиха и отношенията им естествено охладняха. Всичко беше пито и платено.

– Господин Хури – каза студено Боян, – в момента имам среща и не еудобно да говоря пред колегите, хм... за памук. Пожалете ме.

Тони мигом го разбра, остави да нахлуе в слушалката прибоят на задръстения с коли булевард, навярно глътна коремчето си и избликналото си неудовлетворение, после търпеливо му продиктува името и кода на швейцарската банка, номера на сметката.

– Моля ви само за едно: още днес да преведете парите – изрече угоднически той.

– Бъдете спокоен – направи се на приветлив Боян – и тази вечер му ударете две питиета. Едното да бъде за мен.

– "Chivas Regal"... – засмя се ливанецът. – Тони помни, самотният, добър Тони помни всичко.

Още в сряда, в късния следобед, Тони Хури го намери отново. Обаждаше се пак от уличен автомат, но този път от Цюрих.

– Парите са у мен – изрече бойко той, сякаш беше обядвал с тях. – Хитро, господин Тилев, хитро... вие ги зафичкал през някаква кипърска банка.

– Чудесно – отвърна притеснено Боян, – радвам се, че всичко е наред.

Този път наистина имаше среща и в кабинета му се бяха разположили трима богатири от братска Украйна. Двама от тях лееха стомана, а другият се мъчеше да я продаде скъпо и неизгодно за него. Преговорите с тях бяха трудни, направо мъчителни, освен това никак не му се говореше по телефона за памук.

– Честито – подхвърли все така доброжелателно ливанецът.

– За какво? – не го разбра Боян.

– Научих, че сте се оженил. Трябва черпите.

– Още не съм се развел – отвърна раздразнено Боян.

– А пък Краси Дионов ми каза...

– Тогава Краси да ви почерпи.

Ливанецът замълча, сякаш обмисляше рисковано предложение, после неочаквано и отмъстително измърмори:

– Лошо, господин Тилев, вие лошо постъпили с Фанча. С наша Фанча...

Боян му тегли наум една пиперлива майна, усмихна се любезно на украинците и тресна телефона.

В тези горещи и напрегнати дни той беше толкова притеснен, умът му бе зает с възможните комбинации около търга на Свети Никола, че забрави за памука. Тони Хури се изпари във величието на Алпите, Краси Дионов се спотайваше, беше заминал за две седмици на море, всъщност Боян го помоли да си почине в "Дюни", за да изпипа на спокойствие сделката с хотелите. Краси винаги беше шумен, прекалено ярък и с присъствието си на излязъл от употреба валяк можеше да провали всичко. Прибираше се в "Бояна" след девет, вечеряха с Магдалина на терасата, наоколо прелитаха лястовици и прилепи, от Витоша довяваше хлад и сладкият мирис на детство, красиво се стъмваше, денят умираше като човек. Наливаха си по едно питие и докато чакаха ледът да се разтвори в чашите им, обсъждаха възможните ходове, личните качества и влиянието в Агенцията за приватизация на тези, които трябваше да купи.

Ставаше все по-трудно, чиновниците бяха уплашени или бяха поумнели, вече играеха на принципа "малко, но завинаги "

Нощта събираше хубостта на Магдалина в тъмната си шепа и му я отнемаше; седнала срещу него във фотьойла, тя се отдалечаваше, сякаш се стопяваше в припадащия мрак. Мълчеше, слушаше търпеливо, съветите ѝ, както винаги, бяха точни и уместни.

– Какво прави днес? – питаше накрая Боян.

– Плувах, четох...

– Внимавай да не се удавиш.

– Басейнът е плитък – засмиваше се кратко тя.

– Имах предвид в книгите, там е дълбоко.

Веднъж, след второто му питие, Магдалина неспокойно се размърда в плетения стол и запали цигара.

– Странно... той изчезна – изрече тихо тя.

– Кой изчезна?

– Оня, братовчедът на твоя Генерал.

– Генерала не е мой... – отвърна ѝ остро Боян. – Генерала е мъртъв.

Едва десет дни след мърлявия им разговор с Тони Хури неочаквано му се обади Краси Дионов и го заля с присъщата си ведрост.

– Почернях като арапин, слънце, радост и море – заинтимничи той. – Лепнах и един дебел, крастав трипер, бас държа, че няма да познаеш от кого?

– Бас държа, че е от някоя фолк певица – скастри го Боян.

– Шаман, ти си сибирски шаман... Дават я по телевизията бе, контузен, всяка вечер я въртят по " Фолк София кабел", мирише на "Шанел сто и пет", гащите ѝ са с дантели и са като свалени от витрина, може ли да предположи човек? Купих ѝ злато за петстотин долара, ама тая вечер ще ѝ извия врата. Краси Дионов забавя, но никога не забравя.

– Не ѝ извивай врата – отвърна отегчено Боян, – а я заведи на лекар.

Някой от отъпелите му биячи го попита нещо, защото той дълго му обяснява на кого и как трябва да плати. Изглежда, си уреждаше сметката за хотела.

– Губиш ми времето. – Боян стисна слушалката и помоли секретарката си да му разбърка от разтворимите витамини. Виеше му се свят от умора.

– Пристига... – изрева най-сетне възторжено Краси. – Пристига, наказан.

– Сърбежът ли?

– Не се будалкай. Утре пристигам аз, а вдругиден – памукът.

"Здраво работят тези момчета, подозрително бързо работят" – думата "подозрително" се завъртя в съзнанието му, но той я изпусна, защото Краси го заразпитва за търга на Свети Никола. Надълго му разказа как е прескочил до Турция и почти е спазарил две яхти втора употреба.

– Запазени. Бели. Изящни. Отрити от женски задници. Приличат на лебеди.

– Лебеди втора употреба – засмя се Боян.

– Не се будалкай, ами се обади на твоя бай Георги. Всичко е както обикновено, бракувано брашно за фураж. Да не забравиш, че изгорях.

– Няма да забравя – каза Боян и си го записа в тефтера на бюрото. Болеше го глава, ръцете му трепереха, сякаш беше препил, а след час имаше среща с новия директор на Агенцията по приватизация, сменяха ги като носни кърпички. Трябваше да предаде тръжните документи, срокът изтичаше след двайсет и четири часа.

На следващия ден Боян не отиде на работа, беше си го отделил за почивка. Усещаше, че ако не се махне от София, ще прегрее. Спа до късно, взе си душ, болеше го всичко, ставите, мускулите, вратът, мозъкът му тежеше като чужд. Запиляха се само двамата с Магдалина в Пампорово. Взеха лифта, изкачиха се до връх Снежанка и там, упоен от кристалния въздух, възбуден от височината, възвисен над горделивата планина, му се стори, че гледа с очите на Бога. Изпита чувството, сякаш целият свят лежи в краката му, покорен, снизен и прекрасен. Ухаеше на планинска трева, на прецъфтели билки. Високо в избелялото небе се рееше орел. Обядваха разсеяно, набързо и си взеха стая в хотела. Хубостта на Магдалина го повлече и умори. После съзерцаваха самотата си, блажената си самота, беше като в Созопол.

– Мисля, че ще успея – каза той.

– Ти успя – отвърна, сгушена в него, тя, – сигурна съм.

– Знаеш ли, ще открадна три, може и пет дни, и ще отидем в Созопол. Току-що си мислех за Созопол.

– Щедър си – поощри го Магдалина.

– Не е лошо да вземем с нас и Пепи – каза той и се засрами.

– Страхотно... – засрами се по-силно и от него тя и за да скрие неудобството си, изпълзя от леглото. – Няма да се къпя, то е наше, ти не можеш да ме оцапаш.

Още щом включи джиесема по обратния път, го награби Краси Дионов. Звъня пет пъти, гласът му трепереше.

– Какво иска от теб този балкански шампион, нали беше в "Дюни"? – попита Магдалина.

– Върнал се е, сърби го за търга – засмя се щастливо той.

– Не ме лъжи. – Усети очите ѝ в слепоочието си, безпокойството ѝ нарастваше, трябваше да измисли нещо.

– Пипнал е трипер – каза той, – не СПИН, а трипер от някаква фолк певица. Всяка вечер я въртели по телевизията, въодушевяваща и известна, там му е болката.

– За жалост, трипер... – не скри отвращението си Магдалина, но не му повярва. – Бояне, всичко ли е наред?

– Защо не дремнеш?

– Когато съм с теб, когато съм само с теб, не искам да спя – отвърна тя.

На другата сутрин Краси Дионов цъфна още в девет часа в офиса му и не пожела да го остави на мира.

– Ти си работи, няма да ти преча. Зная, че имаш срещи...

– Тресни му едно питие при секретарките – не успя да скрие досадата си Боян.

– Не мога, вземам антибиотици – разноцветните му очи излъчиха тъгата на бито куче и той се посочи ниско под пъпа, – а я обичам тая пуста музика. Ценител съм.

Джиесемът на Краси изпя мелодията "Когато бях овчарче", Боян знаеше, че на нея той бе превключил само VIP номерата. Разноокият се взря в апаратчето си, разбра кой го търси и с лявата ръка се прекръсти. Отговаряше пестеливо с "да", "не" и с много придихания.

– Обади се моят човек – каза най-сетне той, сякаш бе чакал потта му да изсъхне, – имам му пълно доверие, проверил е памука в Турция и ще го изпрати чак до границата.

Забраних му да ме търси повече, сега топката е в твоя бай Георги... Маама му и трипер.

Денят бе тежък, Боян трябваше да навакса пропуснатото от вчера. Не си позволи да обядва, издържа някак си на кафета, мултивитамини и минерална вода. Когато излезе от кабинета си, се препъна от удивление. Наближаваше девет, навън притъмняваше, а Краси Дионов се бе проснал в креслото при секретарките и се беше надвесил над книга.

– Не знаех, че можеш да четеш – похвали го Боян.

– Уча се. Купих си тоя трилър от сергията навън и освен това... не се подпичквай с моето можене.

Завлякоха се на "Витошка ", в клуба на Краси. Трябваше да убият времето до десет. Масата беше сервирана, черен хайвер, пастет от гъши дроб, морски дарове в сметана и с много черен пипер. После специалитетът на готвача – "Татар", ситно скълцано сурово месо с подправки. Пианистът свиреше и ги поглеждаше. Пианистът свиреше само за тях.

– Как издържаш на толкова глад бе, контузен? – попита Краси с пълна уста и с топлото си кафяво око. – Щях да пукна. Докарах я до сто и седемдесета страница.

– Аз не се боря, а мисля – жегна го Боян. Досадата му ставаше зла. Обади се на Магдалина и ѝ каза, че ще закъснее.

– Всичко наред ли е? – попита го тя с неспокойствието си от вчера.

– И аз това се питам – намръщи се Краси Дионов, – дали всичко е наред. Той бай Георги си знае... както обикновено.

– Както обикновено – успокои го Боян, – нискокачествено брашно за фураж. Добрите фермери го слагат само в най-калоричните смески.

– Това му е хубаво на фуражното брашно, че навонява, понеже и "памукът" мирише. Няма куче, което да подуши нещо, напъхано в чувал с мухлясало брашно. Обаче бай Георги...

– На смяна е.

– Обаче бай Георги...

– Не се безпокой, той има грижата за всичко.

– Какво ли ги прави тия луди пари, дето му ги снасяме направо в тигана?

Боян замълча.

– Сигурно ги пържи или ги панира в някоя финансова къща, а, наказан?

Не му отговори. Пианистът наистина свиреше чудесно. Похвали го пред Краси, заслужаваше си го.

– Професор е в консерваторията – зарадва се искрено той и почеса спомена си от фолка, – през деня тренира студентите, а вечер клечка тук, при мен, и занимава гостите. Професор е, ама като няма занаята на бай Георги, плащам му по двайсет лева на вечер.

– Малко е. Стиснат си.

– Айде да тръгваме, че ме е стегнало под лъжичката. Колумбиеца съм го разставил в "Илиянци", в твоя склад.

Решиха да пътуват само с колата на Боян и това бе утешително, защото по принуда в компанията на Правия трябваше да мълчат. Толкова изтощително досаден не беше се чувствал от години. Беше и преял, суровото кълцано месо тревожеше стомаха му. Задряма. Както винаги, тирът трябваше да паркира на бензиностанцията до разклона преди "Черната котка". Чакаше ги. Шофьорът беше малтиец и имаше странна прическа. Главата му беше бръсната като на будист, но точно по средата ѝ настърчаше боядисан в червено гребен. Напомняше на оскубан петел. Краси Дионов се прекръсти, омекна. Облекчението му бе видимо, изглежда, отново си спомни за лъстивата и популярна фолк певица, защото се задрапа под чатала.

– Сърби, мамка му – изруга той, – трябва да се изпикая.

Свиха вдясно по околовръстното шосе. На връщане към София караха бавно, Правия се съобразяваше с тира, а той бе в последна младост. Най-после, преди полунощ, се дотътриха до "Илиянци", юнаците на Краси ги чакаха пред бариерата на склада. Разхвърляха небрежно чувалите с брашно, според реда и мястото им в него отделиха двайсетина от тях и ги понесоха към стаичката на втория етаж. Потни и побелели от брашното, приличаха на фурнаджии, фурнаджии със златни ланци на вратовете си. Краси се разплати с оня петел шофьора и го прати при кокошките.

***

Горе, оплюта от мухите, мъждееше гола крушка от шейсет вата. В стаята бе мръсно, имаше празен стелаж, маса и четири кухненски стола, на единия от тях седеше колумбиецът, беше вдигнал по американски краката си. Боян очакваше да срещне улегнал, елегантен и ловък мъж. Този беше млад и приличаше на клошар, очите му бяха дръпнати като на китаец, кожата – с нездрав цвят, беше облечен в износени дънки и избеляла фланелка, на която пишеше "boss". Евтините хотели в Симеоново бяха пълни с подобни несретници от Афганистан, Иран и Ирак. Дъвчеше дъвка, зъбите му бяха едри и жълти, погледът му бе обърнат навътре и също жълт, сякаш го беше преточил от кандило. Той свали залепените си за стената крака и запали цигара. Бичетата на Краси ласкаво разпраха чувалите, заизваждаха пакетите, увити в кафява амбалажна хартия. Трупаха ги и ги редяха на масата. Нямаха свършване. Едва сега Боян си даде сметка за значимостта на сделката и усети, че му става горещо. Вече не му се спеше. Никак. Прислуша се в тишината, до него Краси Дионов дишаше. Дишаше, като че ли още не беше слязъл от тепиха.

Колумбиецът ги измери със заспалия си поглед, извади от захабената торбичка везни и няколко шишенца с лакмуса за кокаина. Продължаваше да джвака, челюстта му ритмично подскачаше, но цигарата стоеше като залепена за сухите му устни. Премери един от пакетите и безмълвно кимна. После със сръчността на хирург разлепи фолиото, разгърна блажната хартия и свещенодействено натопи показалеца си в нея. Загледа се в оплютата от мухите крушка, очите му се опразниха от всичко, облиза пръста си. Лицето му остана каменно и не изрази нищо.

– Това не то... – каза на развален български той.

– Какво не е то? – изрева Краси. – Казвай бе, дебил!

– Това не кока. – Колумбиецът не се уплаши, само повдигна рамене.

Краси прекрачи до масата, разкъса втори, после трети, четвърти пакет, облизваше пръста си, докато от устата му потече бяла пяна.

– Брашно – изхъхри той, лицето му се бе наляло с кръв, разноцветните му очи напираха в орбитите си, щяха да изхвръкнат, – мухлясало брашно за фураж, за свине...

Боян изпита тежестта на удара му едва когато се свлече на пода. Болката бе зверска, като изкривената физиономия на Краси, устата му се напълни с кръв, беше солена, имаше вкуса на суровото, скълцано месо, което беше изял преди два часа. Липсваха подправките. Краси го улови за ревера на костюма и го повдигна, дъхът му бе тежък и животински, устата му миришеше, като че ли венерическата болест бе напълзяла в гърлото му.

– Нали бай Георги, както винаги... – ошептя ухото му той – нали всичко трябваше да бъде точно...

Някой от юнаците му опря в гърба на Боян пистолета си, дулото натисна гръбначния му стълб, вряза се въртеливо в него като тирбушон. Боян неволно се приведе напред, единствената останала му мисъл бе, че Правия е в колата. Нямаше изход, съзнаваше, че умира. Страхът му бе влудяващ, вече не го болеше, просто полудяваше. Тогава, за да си спести излишната енергия от стърченето, колумбиецът седна на стола и това предреши всичко. Безразличното спокойствие, безсъзнателният разум в неговото движение отрезви всички. Краси поотпусна ревера на Боян и го тръшна на съседния стол.

– Сещаш ли се колко милиона ще изядат свинете? А два от тях са на Краси...

– Нищо не разбирам – изфъфли Боян, устната му лепнеше, беше се подула и изкривила.

– Ти не разбираш, аз не разбирам – провлече замислено Краси Дионов – и тоя сопол не разбира. Обаче се осра, наказан, до шията си в лайна. Моите милиончета са капка в чаша, сега кой ще връща мангизите на ония сладки човекоядци колумбийците?

***

Когато в синкавото луминесцентно осветление Правия го видя да залита между складовете, той се хвана с едната си ръка за главата, а с другата за патлака, който неизменно висеше до голямото му предано сърце.

– Мале, как са те боядисали, шефе... сега ще ги тепам. – Понечи да изскочи от БМВ-то, но Боян го спря и се просна на предната седалка до него.

– Капитан Андреево... – изсъска с разпраната си уста той – бързо.

Гумите избуксуваха на място, колата занесе на завоя и остави опашка от пушилка в помъртвялата тъмнина. Градът спеше, светофарите мигаха сънно в жълто, още по улиците Правия вдигна сто, а след полицейския пост на Караулката, по автострадата за Пловдив, стрелката на спидомера облиза двестате. Фаровете срязваха мрака, пътят неимоверно се стесни, нощта налиташе заплашителна, твърда и Боян изпита усещането, че вече не могат да спрат, че са засмукани във фуния, която водеше и щеше да свърши направо в Ада. Мълчаха. Правия бе изнесъл бичата си глава напред, най-сетне можеше да докаже животинската си вярност, да го закара жив и здрав с двеста километра в час до заветната граница. Разцъфналите устни на Боян смъдяха, болеше го челюстта, цялата глава, сякаш в избликналата ярост Краси Дионов го бе ударил с чук.

– Тази вечер – произнесе трудно Боян, – тази вечер може да се наложи и да тепаш. Не ми отговаряй.

Пресегна се до хладилника на колата, извади бутилка с вледенена минерална вода, намокри носната кърпичка и обърса брадичката си. Кръвта не беше много, след удара Боян несъзнателно я беше преглътнал, но се беше спекла по лицето му. Постепенно се съвзе и опита да мисли. В две неща бе абсолютно сигурен. Натрупаните върху масата овлажнени пакети подсказваха, че "памукът", изгубената стока, е на огромна и неизчислима поне засега стойност. Беше убеден и в това, че Краси Дионов не е участвал в подмяната на дрогата, неговата реакция бе така истинска и първосигнална, че той просто не би успял да изиграе разочарованието си толкова майсторски. Ужасяващият крах, величието на самата измама идваше не от факта, че някой по веригата закачливо бе сменил кокаина с фуражно брашно, а в количеството на наркотика. Боян наивно бе повярвал, че двамата с Краси рискуват само своите лични пари, че сделката е в прилични, в поносими размери, че всичко е "както винаги". Този някой се бе досетил, че за да го съсипят, трябва да го набутат в непосилна за финансовите му възможности игра, да го принудят не просто да сгреши, а да сгреши фатално, съдбовно, докрай. Бе успял и да внуши на колумбийците, че каналът през България за Западна Европа е чист, че го подсигурява един от най-богатите бизнесмени в страната и следователно стоката е сто процента гарантирана. Идеята подсказваше мащабност на мисленето, непристъпен и коварен ум, цинизъм, придобит не на тепиха или в мезонета на някоя фолк певица. Краси Дионов отпадаше категорично. Тогава кой?

Тони Хури, ошмуленият в привидното си раболепие ливанец? Но защо? Защо, по дяволите?

Простичкият въпрос направо засипваше съзнанието на Боян, пречеше му да подреди пъзела. Тони притежаваше достатъчно изтънченост, ловкост и източна пресметливост, имаше основания да го мрази, но това не бе ясна причина да рискува не само парите и авторитета, а направо живота си пред колумбийската мафия. Колумбийците не се шегуваха, най-малкия провал те наказваха със смърт, а тук ставаше дума за десетки, за стотици милиони. С годините Боян бе отстранил ливанеца от българския пазар, беше уволнил и оная пачавра Фанча, ала то бе част от играта. Маловажен, смешен повод, който едва ли би принудил хитрия ливанец да рискува кожата си. Освен ако... Боян отвори прозореца и жегата на лятната нощ го задуши. Освен ако не го бе помолил някой, на когото Тони е бил и ще остане завинаги задължен. "Генерала – проблесна в ума му, – Генерала не е мъртъв." Припомни си предупредителните и абсурдни думи на Магдалина: "Той е страшно настойчив, прилича на дипломат... Каза, че бил братовчед на Генерала и щял да ти покаже някаква бйнкнота ", а после, в умората на самото лято: "Изчезна... интересно, този човек сякаш се изпари".

Боян изохка. Смачка лепкавата от кръвта кърпичка в юмрука си. Изхвърли я навън.

– Боли ли? Да им го набутам... Разпльокали са ти чейнето тия оръфляци – изрече, вцепенен от напрежението си, Правия.

– По-бързо – отвърна Боян.

Оня даде газ, колата поднесе на завоя, фаровете застрашително осветиха дерето вляво, едва се удържаха на пътя.

– По-бавно – извика Боян, а сетне, озаптен от внезапно обзелото го смирение: – По-бавно... Няма смисъл.

Нещата изведнъж се подредиха в съзнанието му. Човекът на Краси Дионов бе проверил стоката в Турция и собственоръчно бе пломбирал тира, съвестно го бе проследил до границата. Но предпазливостта, смехотворните усилия на Краси са били безсмислени, защото кокаинът е трябвало да бъде сменен единствено тук, в България, където цялата отговорност за това щеше да падне върху Боян. Бяха го измислили просто, а най-простите неща работят, те са гениални. Най-вероятно "памукът" бе откраднат от бай Георги. "Следователно от моя човек, а чрез него нишката води към мен " – каза си тръпно той и това щеше да бъде очевидно доказателство за колумбийците. Едва сега Боян проумя своето нелепо участие в сделката. Запита се за какво всъщност е бил нужен на Тони Хури, след като ливанецът отлично и преди него познаваше проклетия митничар? За да раздели печалбата си с Боян? Тони не беше такъв човек. Бяха използвали лакомията на Краси и залисията на Боян в предстоящия търг за Свети Никола. Бяха го направили на глупак, ала още по-жалкото – отнеха му играта точно когато бе изтеглил печелившия жокер, и го върнаха в панелния апартамент, направо в бедността. "Господи, ако е възможно, нека ме отмине тая Чаша " – помоли се несръчно Боян, но знаеше библейското продължение. Озлоблението му бе толкова силно и безизходно, че нямаше сили да се самосъжали. Да се покае. "Покаяние... – завъртя се в ума му – беше жесток и поучителен филм."

В далечината проблеснаха лъскавите светлини на граничния комплекс, накара Правия да спре на паркинга, който се ширеше празен на сто метра от административните сгради. Пред фришопа чакаха две проститутки, до закусвалнята зад бариерата няколко полицаи пиеха кафе.

– Имам ли кръв по лицето? – попита Боян.

– Нямаш – смръщи се Правия, – ама устата ти, мале... мяза на пържола.

– Може би наистина ще се наложи да пребиеш един човек – каза Боян.

– Ще го разфасовам, шефе, все някой трябва да го отнесе...

Боян излезе, опита да се овладее, да се усмихне, но премазаните устни го заболяха. Преди да достигне паспортното, забеляза трите полицейски коли – бяха празни, само бурканите им мигаха в синьо. Обзе го усещането за преминала човешка суетня, за разчистена суматоха. Спря се. Огледа се. На пейката беше седнала възрастни жена в престилка, навярно бе чистачка, имаше разширени вени и масажираше краката си.

– Търся Симеон Илиев – трудно произнесе истинското име на бай Георги Боян и прикри с ръка лявата половина от лицето си.

– Нема го... – отвърна мрачно жената, без да го погледне.

– Трябваше да бъде на смяна. Говорих с него по телефона.

– Беше на смяна.

– Навярно се е върнал у дома, каза ми, че нещо му е прилошало.

– Лошо му е, ама нема да се върне веке у Капитан Андреево. – Жената въздъхна и се залови с другия си крак.

– Къде е тогава? – Боян се насили и прибави: – Любезна госпожо.

– На ладина... у моргата.

– Господи!

– Утепаха го. Тия песове – кимна към полицейските коли – от обеда се шушкат тук и душкат. Отпечатъци вземали. Отпечатъци, ама не моем да премием салоно.

Тя прибра фитилестата си коса под забрадката и най-после вдигна очи. Навярно Боян изглеждаше зловещо, защото в кравешкия ѝ поглед проблесна нещо като съчувствие.

– А ти от какъв зор си тръгнал по нощите?

– Имах да му връщам пари – смотолеви Боян.

– То на Мони всеки има да му връща нещо. Кой пари, кой имот. Маани, момче, носи ги на жената и децата си.

Едното от момичетата пред фришопа разтвори туниката си и закачливо разтресе гърдите си. Помаха му. Другото лениво се изплю. Половината от рекламата за перални машини и хладилници LG не светеше, пред закусвалнята бяха натрупани каси с празни шишета от бира, въздухът бе изпълнен с мириса на прецъфтели треви и изстиващ асфалт. Рижа котка претича през шосето и се шмугна в храсталаците. Никога съзнанието му не бе улавяло толкова излишни подробности и най-страшното – Боян ги осмисляше. Какво бе написано в преддверието на Дантевия "Ад": "Тук всякаква надежда оставете", а надеждата е да пропуснеш подробностите, да ги изличиш и забравиш, когато от цялата ти същност, от всичкото у теб са останали само те.

– Кой? – попита го бойко Правия.

– Глупаво е да се бие мъртъв човек – отвърна Боян.

Извади от джоба на сакото джиесема си, слава богу, присветна, работеше. Набра номера на Краси Дионов и поиска да се срещнат. Веднага. Краси се съгласи. Веднага.

Гласът му бе просмукан от някаква особена радост, от едва прикритата възбуда на лешояд, който е надушил мърша. Сигурно той вече знаеше всичко. От този миг насетне Краси беше част от играта. По целия обратен път Боян остана със затворени очи, сякаш беше загубил зрението си. Мъчеше се да не мисли за нищо и най-вече да притаи смазващото го самосъжаление.

– Да дойда с теб, шефе – каза Правия, когато най-после спряха на "Витошка", пред бляскавия клуб с угасени, непрозрачни витрини.

– Няма да ме бият, глупаво е да се бие мъртъв човек – повтори Боян.

Бичетата на Краси воняха на разплод, бяха пресилено любезни с него и го наричаха "господин Тилев". Преведоха го през административния вход на ресторанта. В салона светеше само една настолна лампа, бяха я сложили върху кръглата маса, по която бяха наредени чинии с извратени лакомства и бутилка "Chivas Regal". Краси седеше разгърден, разноцветните му очи бяха прихлупени от мрака, в ръката си подхвърляше златна монета, тя проблясваше и влажно шляпваше в дланта му. Правеше се на тъжен.

– Какво стана с бай Георги? – не успя да прикрие насмешката си той.

– Събира хлад в моргата – каза Боян. Огромният, празен и обездвижен от климатика салон приличаше на морга.

– О? – удиви се Краси, но знаеше. – Един съвет от мен, контузен: върни стоката.

– Аз? – Боян стоически издържа усмивката му.

– Ти, наказан, кой друг? Къде я прикътка?

– Говориш глупости.

– В дебелата глава не ми идва никаква умност, но ми е жал за теб. Мъка ми е за теб и за Свети Никола.

– Колко? – попита Боян и залитна от умора. Наля си половин чаша с уиски; без да го разрежда, го изпи на екс. Алкохолът сряза като нож наранените му устни.

– Много, страшно много, просто не смея... – Монетата се завъртя във въздуха.

– Колко страшно много?

Краси произнесе сумата, бяха я изчислили, прецизно, с точността на вманиачен счетоводител, за да му вземат всичко. Повече от всичко. Дори и покаянието.

– Остава ми къщата в "Бояна" и мезонетът в "Лозенец" – каза повече на себе си Боян, насипа си отново уиски.

– Не ти остават – ухили се щастливо Краси Дионов и го изгледа с топлото си, обичливо око, – ами моите милиончета?

Беше сигурен, че личната загуба на Краси ще му бъде компенсирана от ония заедно с печалбата. Макар и без да го съзнава, той им беше помогнал да съсипят Боян, той вече наистина бе част от играта.

– Колекцията ми от картини струва най-малкото милион, къщата в "Бояна " – поне още толкова... – каза Боян. – Не пипай мезонета, в мезонета живеят Мария и децата ми.

– Не става. – Краси също отпи, за да усили удоволствието от думите си. Беше премислил всичко. – За ония цапаници иди-дойди, съгласен съм, ама и да разчекна задника си, къщата няма да я продам и за седемстотин хиляди. Ще се пазарим за мезонетчето.

– Добре – каза Боян, – ще се пазарим...

Най-после седна на стола срещу Краси и видя очите му. Бяха изпълнени с нежност и с любопитство. С убийствена нежност и с любопитството да присъства на нечия жива смърт. Боян красиво умираше, златната монета проблесна във въздуха.

– Никога не съм искал нищо от теб – каза Боян.

– А жалко, аз съм ти приятел.

– Ще те помоля за една услуга – по лицето на Краси отново пробегна зловеща усмивка, но Боян се направи, че не я вижда, – да ми уредиш среща с Тони Хури.

– И това не става – изрече тъжно Краси, – преди час ми се обади по тутурутката. Колумбийците са го сгащили в Цюрих, ще го тъпчат с раци и фондю в хотела, докато ти не уредиш сметката. Иначе ще го натъпчат с друго... с олово.

– Какво е фондю? – попита Боян. Повдигна дясната си ръка и я сложи на сърцето си в масонски поздрав.

– Шегуваш се със себе си – каза някак опасно Краси, беше забелязал жеста му, но за разлика от оная срамна и далечна утрин в хотел "Ню Отани", този път не реагира, – ама ония дяволи не си играят на бриджбелот. Нали знаеш какво стана с Бутона? Гръмнаха го на Файорските острови. Намериха го в пъпа на Световния океан.

– Няма да ходя на Файорските острови – каза Боян, – отивам да спя.

– Моят съвет е да възкресиш бай Георги и да върнеш стоката. Голям дявол излезе, наказан – изгаври се Краси, нарочно изпусна монетата и тя звънна на пода. – Дават ти три седмици.

– Поне два месеца – отвърна Боян, – два месеца, ако искат да си получат парите.

– Дават ти три седмици – прекъсна го Краси, а после, вече без да крие осиялото го доволство: – Само за едно ми е жал – за ония шибани турски яхтички. Бяха сладки и гиздави като курвета...

Когато се прибра в "Бояна ", оросеният издъх на градината съвсем го разнебити. Развиделяваше се. Челюстта му бе изтръпнала, не му стигаше въздух, изпита чувството, че се дави. В хола светеше. Магдалина се бе сгушила в коженото канапе, книгата се бе свлякла до нея. Усети го. Усмихна се щастливо. Изправи се и залитна в дрямката си. Сънят се оттече като вода от нея. Извика. Тихо, сякаш го беше загубила.

– Защо? Защо? – Беше глупаво да ѝ обяснява, в един миг тя бе разбрала всичко. – Нали ми обеща?

Тя го целуна. Заболяха го устните, цялото тяло, ала най-силно го заболя душата. Беше безсилен да повдигне ръце и да я прегърне.

– Мили мой, мой единствен – шепнеше тя, а нямаше смисъл. Просто нищо нямаше смисъл.

***

Не се нуждаеше от съчувствие, утешение и дори от нечия обич, Боян не понасяше нищо и никого, защото не понасяше себе си. Челюстта му се поду, тялото му се схвана, движенията му станаха различни, старчески, сякаш за една нощ бяха изминали двайсет години. Изпадаше в ярост, трошеше чинии и предмети, обземаше го безумната мисъл да отиде в полицията, да затрие себе си, но да повлече и ония, съзерцаваше с часове отмъщението си, сякаш то бе безценна вещ, радваше му се, възторгваше се, по устните му потичаше слюнка, но той не знаеше кои са ония, не можеше да ги назове, те нямаха име и лице, бяха абстракция, просто поредната игра на съдбата, законът на фантомните, бездушни пари, тяхното безчувствие и тяхната власт. Тони Хури се бе покрил в Цюрих, нейде в безпределната красота на швейцарските Алпи. Краси Дионов бе пионка, той не бе умът и ръката, а ножът, случайно подбраният предмет, който убива.

После гневът му се оттичаше, съзнанието му отъпяваше и го обземаше смирението, онова предизвикано безличие, което е най-истинският изказ на човешкия ни страх. Отиде на църква, затъна в полумрака на храма в Семинарията, молеше се на Бог, но не бе искрен, защото в себе си Го проклинаше. Застина пред Разпятието, положи в нозете му своята безутешност, обещаваше, че ако се извърши чудото, ако му се размине, той ще построи църква и параклис, ще плати чернодробната трансплантация на някое дете и ще храни завинаги десет от най-порутените домове за сираци, шепнешком разказа своята вяра, но всъщност предлагаше сделка. Да даде, за да получи – този механизъм се бе автоматизирал, бе се превърнал в част от неговото мислене, в рефлекс. Но как да купи Бог? Беше го правил с политици, с чиновници и всякакви магистрати. С цялата възможна власт тук, на земята. А Оня на небето? Какво му трябва на Пустинно самотния, на Ненуждаещия се от нищо? Умиление и покаяние? "Беше смайващ и поучителен филм... "Когато слънцето и глъчта на семинаристите пред църквата го ослепиха, Боян си даде сметка, че го тресе не от преклонение, а от страх.

Стремеше се да си доставя удоволствия, подсъзнателно разбираше, че всяко удоволствие, дори и най-непочтеното, създава усещането за свобода, а той бе свикнал със свободата, с този прекрасен и опасен наркотик, който му предоставяше властта на парите. Замъкна се в един случаен публичен дом около Халите, там го посрещна уханието на сергийни парфюми, стълпотворението от мириса на пот и сласт, нещо като смешението на езиците при строежа на Вавилонската кула. От ъглите извираше и сладникавият дъх на непрани чаршафи, на препарат срещу хлебарки, тапетите в стаята бяха прокъсани, сякаш в разюзданата си похот телата бяха лежали върху тях. Поръча си най-скъпата проститутка. Гърдите на украинката висяха като презрели круши, плътта ѝ бе лепкава и потекла, тя отъпяло се хилеше, мъчеше се да спечели вниманието му на българо-руски и му показваше бенката под пъпа си. В розовата роба напомняше застаряла жрица. Боян допи уискито менте, но не я докосна, плати ѝ двойно и ѝ удари шамар.

Нареди на Правия да го закара до Плана планина за гъби. В младостта си обичаше тези съсухрени поляни, разхвърляните като хлябове хълмове и в далечината синкавите очертания на Рила. Покрай гъбите, в залисията си, бе способен да извърви десетки километри, от горичка до горичка, от изгрева до залеза на слънцето. Сега направи няколко крачки, но не успя да се увлече, веднага го спря отегчението, отдавна изпитваното чувство, че си губи времето. Той просто не можеше да си намери място, да се отдели от себе си.

В една несвършваща привечер джиесемът му звънна.

– Познай кой е? – Боян щеше да се удави в басейна, а той беше дълбок метър и петдесет. Обаждаше му се Илиян Пашев.

– Не те очаквах... по това време.

– Здравата си загазил – каза Илиян, гласът му бе студен, безупречно делови.

– Сгазих лука...

– Мисля, че е по-лошо. – Нямаше как да разбере по думите му дали му се подиграва. – Днес купих веригата ти бензиностанции и ресторанти "Хай". Наддавах с ония хапльовци... мисля, че успях да я взема на добра цена. – Той замлъкна за миг. – На добра цена за мен и за теб.

– Благодаря ти.

– Не ми благодари. Аз помня какво си казахме в "Шератон". Ще се опитам да ти помогна. – И затвори телефона.

Боян приседна върху парапета на басейна, отпусна краката си в хладната вода. Пурата му се бе овлажнила, загорча му. Изведнъж му хрумна, че Илиян неслучайно го бе поканил толкова настойчиво в "Шератон". "Трябва на всяка цена да се видим – беше произнесъл той. – Сега!" Десет години те се бяха ритали по кокалчетата, бяха си дърпали чиниите. Разговорът им беше странен, в някакъв смисъл невъзможен. Какво всъщност искаше да му внуши достопочтеният Пашев с оная метафора за минуса и плюса, за ниското и високото и защо му предлагаше приятелство? Приятелство след толкова взаимна умора и омерзение? Илиян беше натъртил: "Ние вече не можем един без друг ", и го беше обсипал с тъгата си. С непресторената си тъга. Ами ако беше пожелал да го предупреди, ако по някакви неведоми причини той е знаел за капана, надвиснал над Боян или над двамата, и се е помъчил да го предпази? Ако той, ненадмогнатият Пашев – дъхът му спря, – също беше измислен от Генерала? Също бе негов Образ и Подобие? Боян изведнъж осъзна, че и той се беше приютил в конкурентната Велика ложа на свободните зидари, те имаха различни духовни бащи, но все пак бяха посветени братя. Спомни си как очите му хищно светнаха, когато му предложи да си разделят Свети Никола, сетне умиротворено погаснаха. "Дойде ми много море, парите ми трябват за друго." Но за какво друго? За да върне дълга си на оня никому неизвестен, елегантен и изхлузващ се братовчед, който беше тормозил и Мария, и Магдалина от името на Генерала? Възможно ли беше това? Едва ли. По-скоро беше плод на болното му въображение.

– Но аз ще откача – изрече високо Боян, – аз наистина ще полудея!

А и Краси Дионов не дремеше – осиян от сполуката да се наслади на чуждото нещастие, той бе разгласил навсякъде за краха на Боян, за това, че неговият надменен до изстъпление съдружник бе рухнал в собственото си величие подобно на ония социалистически паметници, чийто смисъл беше преувеличаван, а после бяха разрушени, претопени или захвърлени в крайградските складове. От истина той се превръщаше в никому ненужен мит, а "приятелите" бяха способни да му простят всичко, дори и незаслужения му възход, но се бояха от падението му, възприемаха го като зараза, която можеше да напълзи и тях, сякаш той бе имал глупостта да пипне срамна, нелечима болест и сега трябваше да понесе унижението си, издъха си на разлагаща се плът в самота. Около Боян полегна тишина, стеснителна и жлъчна, защото бе човешка. Тези, които му звъняха по пет пъти на ден и се домогваха до среща, които изпращаха цветя на Магдалина и помощничките му и бяха изучили навиците му по-добре от него, изведнъж изчезнаха. Двата му джиесема онемяха. Когато за кратко прескачаше до офиса си, секретарките го посрещаха, объркани, замаяни, забързани за никъде. Боян не правеше нищо. Продаваше. Яростно продаваше. Самоизточваше се. В клуба на Краси Дионов все още не го гонеха, но около него се отваряше празно място, като че ли излъчваше позорна миризма.

Сега вече знаеше всичко. Той щеше да плати на колумбийците със себе си, а печалбата от откраднатия кокаин щяха да си поделят ония, недосегаемите, несрещнатите и затова незапомнените. "А може би несъществуващите" – казваше си, объркан, той. – Генерала... дори Генерала едва ли ги е познавал. А и как да го попитам? "

– На тях не им е била нужна смъртта на твоя бай Георги – изрече изстинало Магдалина, – тази смърт им е била необходима само за да те посочат! Да обвинят единствено теб.

Някак особено, непредвидимо се развиваха и чувствата му към Магдалина. Тя не се натрапваше с вайкания и утешения, оставаше незабележима, беше безупречна, стремеше се да балансира непрестанните люшкания между гнева и безизходното му отчаяние, ала най-важното – у нея не личеше уплах от бедността, нито горчивина, че съдбата отново ще я запокити в Сапарева баня, ще я върне в нейното изначалие, от което печално я бе измъкнал Кривия. Тя единствена му остана вярна и това го дразнеше, разочарова го по някакъв необясним начин. Ако Магдалина се бе държала като измамено курве, на Боян щеше да му е по-леко. Щеше да има с кого да подели вината, а и слабостта си. Магдалина се опитваше да му помогне, да го спаси от него самия. Тя го обичаше, а това го разстройваше, съвсем го смаляваше, убиваше го.

– Ами ако откажа? – попита я неочаквано и за себе си той.

– Какво да откажеш? – Тя се бе надвесила над бонзаите, поливаше ги пестеливо с вода.

– Ако успея да свикна със страха си? Тази къща е като крепост.

– Ще се зазидаш в тоя хол, ще превърнеш дните си в затвор. Ще трепериш като заек. Ще полудееш... но те ще те намерят, издебнаха Бутона чак на Файорските острови.

– Защо не ме подкрепиш, това е последният ми шанс.

– Това ще бъде поредната ти глупост. Ако не теб, ще намерят децата ти. Ще те разкъсат, ще те сдъвчат и изплюят.

Както винаги, Магдалина беше права, нямаше изход, всичко, до което се докоснеше, вонеше на страх.

– Ще започнеш отначало – казваше унесено тя.

– С какво? – Боян просташки показваше средния си пръст. – Те не ме осакатиха, разфасоваха ме.

– Ще продадем моите бижута.

– За да открия бакалница или кафене?

– Но то ще бъде твоето кафене. Нашето кафене...

– И ти ще застанеш зад бара?

– Ще застана където поискаш. Нали сме живи и здрави.

– Но аз, аз... – давеше се в болката си той – не мога да клекна зад бара. Аз бях Боян Тилев и нито съм жив, нито съм здрав.

– Ти си Боян Тилев – отвръщаше дотегливо разумно тя – и ако си дадеш време, ще го разбереш. Дай си време и разрухата ще отшуми, сама ще се забрави. Ще заживеем като другите, като всички останали...

– Не мога като другите... аз бях Боян Тилев!

Разруха! Това бе единствената, разраняващата дума.

Бавната и упойваща атрофия на всичко, гърчът на ума, парализата на волята и малодушието на останалата у него доброта. Не, ако трябваше да отвори бар или кръчма, по-скоро би го направил с Мария. Страстно и неумолимо Боян намразваше Магдалина. Нейната всеотдайност, деликатното ѝ мълчание, измъчените ѝ ласки нощем и приветливата ѝ усмивка сутрин. Струваше му се, че ако не беше се разделил с Мария, това безумие нямаше да го сполети. Магдалина се бе вплела в неговите дела, настояваше да участва в тях, в някакъв смисъл той бе приел сделката с Краси Дионов на инат, именно защото тя я бе отхвърлила и бе надценила своята власт над Боян. Направи го сякаш напук, за да си докаже своята независимост. Удивително, но той се саморазрушаваше с инстинкта на всеки удавник, беше способен да натопи този, който се мъчеше да му помогне, да го спаси. Да предаде последния, останал му верен, човек. Магдалина го обичаше и в това бе непростимата ѝ вина.

***

Десет дни след фаталната нощ Краси Дионов пристигна с камион, за да прибере колекцията му от картини. Той нищо не разбираше от живопис, но удоволствието му бе видно. Сваляше платната едно по едно, с наслада забърсваше бароковите им рамки, а по тях нямаше прах. По стените увиснаха едва забележими петна, умислени, затворени в себе си като очите на слепец. Най-разтърсващият знак за празнотата. Едва сега Боян си даде сметка, че преди да се превърне в памет, разрухата е действие, изпълнена е с подробности, с бавното огризване до кокал. Беше събирал колекцията си с вкус и с търпение, беше вложил в нея луди пари, но и душата си. Боян вече пиеше. Беше се налял от сутринта и това смекчи изтръпването.

Краси Дионов също си приготви питие. За да изостри пренебрежението си, беше дошъл по бермуди, кървавочервен копринен потник и джапанки. Ухили се. Почеса се между чатала. Какво ли ставаше с игривия му трипер? Седна срещу Боян, взе си от неговите пури, запали и духна дима към него. Стъмваше се.

– "Настане вечер, месец изгрее, звезди обсипят свода небесен..." – изрецитира напевно той.

– Тръгвай си – каза Боян.

– Аз не само за картините – развесели се Краси, – аз и за другото...

– Кое друго? – попита Боян.

– Пазаренето... Нали в клуба, докато беше при мен, ти обеща да се пазарим.

– Взехте ми всичко.

– Думата ни беше за БМВ-то – той кимна към градината – и за мезонетчето е "Лозенец".

– Там живеят жена ми и децата ми бе, скот такъв.

– Скот съм, ама животът е суров. Голяма чекия е тоя шибан живот.

Умората го изпълни с безразличие, така му се щеше Краси да се махне, да изчезне, че бе готов на всичко.

– Какво искаш? – попита, заплеснат в смирението си, Боян.

Оня се замисли, премлясна, сякаш не беше ял от два дни, и отново се почеса между чатала.

– Аз такова... – подвоуми се Краси Дионов, а сетне продължи с безпощадна яснота: – Магдалина!

– Що не натаковаш мен бе, животно? – Яростта му обаче беше впиянчена, вяла и Краси го усети.

– Не си ми интересен, брато, мразим да дефлорирам. – Той отпи, смукна от пурата и пусна кръгчета дим към тавана. – Ако се разсееш, от тук пращам моите послушковци направо в "Лозенец".

Боян трудно се изправи. Заизкачва стълбите към втория етаж, за да намери онова гравирано със злато пистолетче, което предвидливо беше скрил. Беше сигурен в решението си. В съзнанието му проблесна нещо неизпитвано и патетично, почувства се като герой от старите съветски филми. "Аз всъщност няма да посегна на този заслужил народното ни признание атлет – каза си ехидно той, – просто ще застрелям унижението си." Защото Краси бе дошъл не само да прибере картините му, а да го унизи докрай. "Ще му видя сметката, ще го просна в славата му като куче." Замота се между многото врати, блъсна се в мраморната поставка на саксията с екзотичен кактус и тя рухна на пода. Кактусът раздра ръката му. От спалнята си изскочи Магдалина, а не трябваше да го прави. Изглеждаше уплашена и още по-красива. Тъмни сенки тежаха под очите ѝ, гледаше го, сякаш се беше натрошил той.

– Краси е долу – каза Боян и се усмихна.

– Зная – отвърна тя, – прибра ли тия проклети картини?

– Дошъл е за друго – каза Боян, – да изгони Мария и децата от апартамента в "Лозенец".

– Господи, той е луд...

– Не е луд, нормален е. И ще го направи, освен ако... – Боян облиза кръвта от ръката си.

– Освен ако? – попита, ужасена, Магдалина.

– Ако ти не спиш с него...

Настъпи бавна и кротка, неовладяна тишина. Навън се стъмваше.

– А ти искаш ли го?

– Не зная. – Боян се олюля, но кактусът се бе сринал и нямаше къде да се задържи. – Какво ще правя с децата и Мария?

– Добре – каза Магдалина. Не заплака. Дори не се опита. И не търсеше утеха. Беше още по-страшно.

– Майната му на всичко – каза Боян.

– Доведи го... – каза тя.

Долу в хола изпиха с Краси по цяла чаша на екс. Оня го погледна с топлото си кафяво око и се засмя. Прегърнаха се, сякаш не можеха един без друг, сякаш бяха на гара и трябваше да се разделят. Когато се дотътриха до спалнята на Магдалина, тя бе в банята. Влезе при тях заслепяващо гола, но по жартиери и чорапи. Краси Дионов изхълца. Червени жартиери и черни чорапи, които завършваха с дантела. Бяха същите, които помнеше от околовръстното шосе. И по същия начин тя приличаше на пеперуда. Лицето ѝ обаче се беше сменило, усмивката ѝ напомняше хищник, прекрасен, съзнаващ властта си хищник.

– Виж какво, скъпи – каза безсрамно тя, като че ли Боян го нямаше в стаята, – ще развъртя трипера ти, но искам две неща...

Краси Дионов запреглъща. Преглъщането му попречи да изохка отново.

– Първото е да го направиш като с курва – каза Магдалина и вдигна единия си крак на леглото. – Второто е... ей оная шушумига – тя посочи към Боян – да присъства. Искам да ни гледа.

Събориха се, но не на леглото, а на пода, сякаш бяха на тепих. Омачкаха се и си причиняваха болка, той я пляскаше жадно по бедрата, тя го захапа.

– Кучка дива, ай, ще те пръсна...

– Кучка съм, още, още, още... – вопиеше тя – вземи ме, изрод, завинаги ме вземи... Купи ме, чудовище.

Понечи да се махне, поне да извърне глава, но не можеше. Взираше се в блъскащите се тела пред себе си като хипнотизиран. Беше вече тъмно, ала отъпял, Боян го знаеше, Магдалина не плачеше. Беше още по-страшно и последно. Досети се, че държи изпотената "Chivas regal", отпи глътка, голяма колкото устата му, и здраво се хвана за бутилката.

На следващата сутрин, когато се събуди, Магдалина си беше отишла. Завинаги. Това бе денят, в който Кривия го издебна, свари го пиян в салона на притихналата къща и попита сякаш себе си:

– Трябваше ли?

Боян мълчеше, нямаше воля дори да се уплаши.

– Трябваше ли? – повтори Кривия, но не го удари. Приглади слисано бичия си врат, после разкопча ципа на дънките си, размаха пред очите му своето огромно, прилично на маркуч име и го препика в креслото.

***

В единайсет часа вечерта бе мъртвопиян, дотолкова, че не намери смисъл да запали лампите. Звънна джиесемът му. "Мария – помисли си унило той – или може би Магдалина? " Опипа креслото до себе си и взе присветкащото телефонче.

– Боян Тилев слуша... – изрече лигаво и обърса устните си.

– Не си сгазил лука – беше Илиян Пашев, – направо си ритнал кросното.

– И ти ще ми помогнеш?

– С каквото мога... – Гласът му сега не бе така овладян и хладен, звучеше човешки. – До половин час шофьорът ми ще бъде при теб, ще ти донесе нещо.

– Нямаше нужда, то... нали разбираш?

– Не ми благодари.

Боян се надмогна и все пак запали два от полилеите. Завинти капачката на бутилката. Тръшна се отново в канапето и се взря в нищото. След двайсетина минути пясъкът в алеята заскърца, тъпчеше го лек човек. Шофьорът на Пашев не приличаше на Правия, беше възрастен, по нещо напомняше за шофьора на оня немски богаташ Мюлер, но не носеше фуражка и ливрея. "Все още!" – беззлобно отбеляза в себе си Боян.

– Господин Пашев ви изпраща своите почитания – каза смущаващо възпитано той – и това.

Беше голям бял плик. Стори му се, че е пълен с документи.

– Оставете го на масичката.

– Лека нощ, господин Тилев.

Боян беше по бельо, коприненият му халат се беше разпасал, единият чехъл бе изпаднал от крака му. Мъжът го изгледа с искрено съжаление, въздъхна и изчезна в пясъчната алея.

"Ние вече не можем един без друг" – беше му казал Илиян Пашев. Боян посегна, пликът бе неочаквано лек. Разкъса го, вътре намери друг, розов и много по-малък, плик. От него изпаднаха хиляда долара и написана небрежно бележка: "Крайно ми е неловко, но в момента не мога да отделя повече. Бъди! Твой Илиян Пашев".

Сега Боян нямаше сили да загаси лампите. Едва се дотътри до спалнята и се отпусна в леглото. Сънува Созопол. Любимото им място на Царския плаж, където пясъкът като протегнат език облизваше морето. В далечината мъгливо личаха островът и фарът, пристанището се сливаше с морето, стопяваше се в гъстата мараня. Бяха сами сред дюните, той, Мария и двете им дъщери, мина циганин с кола, теглена от муле, продаваше дини и той избра най-едрата. Беше горещо. По кожата на Мария трептяха капки. Тя се усмихваше. Мълчеше, защото иначе би заеквала дълго.

– Ще се изкъпя – каза той.

Не, това не беше Мария, беше Магдалина. Тя гъсто закима с глава и посочи децата. Бяха малки. По гащички, те правеха пясъчен замък. Водата го приюти, изпита познатото утробно чувство на покой, съзнаваше, че се е върнал в сигурността на изначалието. Отпусна се по гръб. Висок и светъл облак бе поръбен от слънцето. Погледна към брега, той се отдалечаваше. Дъщерите му бяха захвърлили лопатките си и го викаха да се върне. Заплува към тях, към оная жена, но някаква неведома сила го теглеше навътре. Движенията му станаха хаотични, не помръдваше, страхът му премина в ужас. Оная жена също взе да му маха, но тя сякаш го изпращаше – Мария Магдалина. Морето бе гладко и ласкаво. Всеобемащо и живо като смъртта...

Боян се събуди и посегна към бутилката. Беше празна. От отворения прозорец нахлуваше горещина и накъсаният звън на овчи хлопки. Довлече се до банята и си взе леден душ. Мъчеше го глад, но си спомни, че вчера бе доял последните парчета френско сирене. Хладилникът в кухнята бе празен като стомаха му, като главата му. Съзнаваше, че е пиян, и се опита да върши всичко бавно. Нахвърли няколко от летните си костюма в куфара, четири неразпечатани ризи, чорапи, бельо, самобръсначката, четката и пастата за зъби, пяната за бръснене и афтършейва, и любимия му "Фаренхайт". Усети дъха си, устата му миришеше на кисело, на неизхвърлен боклук, на бедност. Отвори миниатюрния сейф, който бе скрит в гардероба, беше го монтирал Кривия с подръчни инструменти и с животинската си вярност. Най-отгоре лъснаха четирите пачки със стодоларови банкноти. Беше ги отделил още в оня премръзнал и изпълнен с уплаха ден, когато продаде първия тир с "Марлборо" в паркинга на "Ню Отани". "Това са страшно много пари – каза си Боян, а после: – Пари за какво? И за къде? " На долната полица просветна белгийското пищовче. Затворът около цевта и ръкохватката му бяха гравирани със злато, беше смешна и красива вещ, до изтръпване самотна. Дожаля му за него и го пъхна в джоба си.

Стълбището сияеше, черно и лъскаво като пиано. Внимателно заслиза надолу, боеше се, че ще падне и по обяд Краси Дионов ще го намери със своите бабаити потрошен до бонзаите. Краси щеше да се погрижи за него, да го закара в "Пирогов " и всеки ден да му изпраща цветя. Цветя, а също черен хайвер, скариди и калмари от своя клуб. Веднага усети, че освен картините, в хола липсва още нещо. Огледа се. Нямаше ги телевизора и скъпата стереоуредба, разкъсаните жици стърчаха подобни на оголени човешки нерви. През нощта го бяха обрали, вече знаеха всички, дори кварталните апаши. Боян се засмя. Когато чу смеха си, се смръзна. Побърза да се измъкне навън и веднага се изпоти. Заобиколи без съжаление басейна и хлътна в гаража. Слава богу, колата го чакаше непокътната. Не беше мита от седмица, излъчваше пренебрежение към него, сякаш беше чужда. Бавно се плъзна по алеята, бяха откраднали още градинския маркуч и косачката за трева. Остави входната врата към къщата отворена, тя зейна като избита бойница в каменната ограда. В огледалцето за обратно виждане зърна как две вироглави кози влязоха през нея и заситниха към екзотичните храсти. Това бе проблем на Краси Дионов. Не се прощаваше. Нямаше с кого и с какво, всички си бяха отишли.

Караше внимателно, до "Лозенец " стигна за повече от половин час. Отново усети гнилия си дъх и в асансьора запали пура. Нямаха съседи, бяха сами на етаж, натисна звънеца и зачака. През шпионката някой го гледаше. Спотайваше се. Мислеше. Красивата бронирана врата го засипа със своята приветливост, но изпълняваше предназначението си да затваря.

– Кой е? – попита Мария, а знаеше. По гласа ѝ усети, че дори и тя знае всичко.

– Аз съм. – А после съвсем глупаво: – Дойдох.

– Не съм облечена – каза Мария.

– Рано е – каза Боян.

– Не съм пила кафе – заекна дълго и мъчително Мария.

– Случиха се важни неща, трябва да поговорим.

– Да – каза Мария, но не отвори вратата.

– Съсипаха ме, разориха ме, изхвърлиха ме отвсякъде... Стана точно така, както ти го искаше.

– Не – каза Мария, ала не поясни смисъла на своето отрицание.

– Все пак – Боян смукна от пурата и издиша дима към шпионката, – все пак вие сте осигурени. Ти и децата. Е, няма да учат в английски колеж...

– Да – каза Мария.

– Този мезонет е ваш. Може да се наложи да поработиш, но...

– Да – каза Мария.

Пурата в ръката му натежа, сякаш беше дошъл с куфара, а го бе оставил в багажника на колата.

– Не искам да изпитвам вина... затова дойдох. Не мога да бъда виновен пред целия шибан свят. Този живот беше мой.

– Да – каза Мария.

– Достатъчно е, че съм сам, нали?

– Да – каза Мария.

– Заминавам за Созопол – усети, че трябва да издържи, че ако сега му прилошее и се срути пред черно лакираната врата, по-добре бе да си беше счупил крака в оная проклета къща и да дочака в немощ, в пулсиращите болки Краси Дионов.

– Да, да, да... – тревожно заекна тя, но не каза "влез и остани" или "почакай ме долу, имай търпение да изпия кафето си и аз ще дойда с теб в Созопол ".

– Целуни децата и сбогом.

– Да – сякаш въздъхна самата неотворена врата.

Боян смачка пурата в асансьора, защото сега му беше безразлично, че излъхва вонята на улична кофа за боклук. Съзнаваше, че още е пиян. Караше бавно, толкова пресилено внимателно, че всеки миг можеше да катастрофира. Само при вида на колата му, на досаденето от мудността му БМВ, шофьорите спираха и му правеха път, но той също любезно намаляваше, объркваше ги и така ги стряскаше. Наплашваше ги.

Паркира в покрайнините на Централни гробища. Остави колата, разкърши се. Влезе в най-близкото опърпано ресторантче и като в студентските години си поръча две канчета шкембе чорба. Сложи ѝ много чесън и лютив пипер. Беше гореща, ароматна, приказно вкусна. Слепеният му стомах я позна. По перденцата пълзяха хлебарки, над тезгяха бяха разлепени красавиците от "Мис Вселена", вентилаторът наситняше мириса на кебапчета и пържен дроб. Пресуши до дъно и двете супи под подозрителния поглед на лелката, която му ги беше сипала и неудържимо се почесваше по задника. Навън слънцето му се усмихна, подухваше ветрец. Купи букет от трийсет бели рози и остави огромен бакшиш на момичето, което ги отрупа със зеленина. От вълнение то бутна кофата с карамфилите, водата се разля. "Навярно нашият живот се състои от подробности – помисли си Боян, – които, за да възприемем и осмислим, трябва да забравим. Това, което не забравяме, всъщност сме си го измислили сами."

Достигна църквата, имаше погребение и той почтително въздъхна. Обикаля повече от час във влажната жега, от силната, налята със смърт земя се вдигаше пара, ухаеше на вехнещи цветя и тленност. В един миг му се стори, че той ще се загуби и ще остане тук. Най-после го намери и както бе очаквал, на скромния паметник бе издълбана петолъчна звезда. Обточена в порцеланова винетка, бе монтирана и снимката на Генерала. Погледът му бе суров, пронизваше го, преминаваше през него, сякаш през Боян Генерала се бе вторачил в светлото бъдеще. Усмихваше се, усмивката му бе приела тъмнокафявия цвят на небитието. Боян се усети, че е застанал мирно, приведе се, остави букета в скута на Генерала и седна на желязната пейка.

– Е, и защо? – попита той.

Отвърна му кроткият полъх на вятъра, на съседния бор се люлееше катеричка. Върху гроба, между избуялия здравец, бе поникнала трева. Боян търпеливо я изскуба.

– Трябва да го разберете, другарю Генерал – каза кротко Боян, – вие сте мъртъв. Вие наистина сте мъртъв.

Изправи се, залитна, изплю се на гроба и тръгна към съня си в Созопол...

***

В Созопол Боян нае същия, надвесен над морето, апартамент в същия хотел, в който отсядаха с Магдалина. Беше късен следобед, но плажът под него все още бе пълен, чадърите напомняха гъби, внезапно изникнали върху златистия пясък. Светлината над тях трептеше в мараня и бе вече жълта, далнината изглеждаше прозрачносиня и се преливаше в небето. Той си взе душ, излегна се на двойното легло и се унесе. В полудрямката остана нащрек, боеше се от оня идиотски сън, в който морето го всмукваше и поглъщаше, а неестествено смалени, някак отчуждени в желанието си да го спрат, от брега му махаха оная жена и дъщерите му. Не сънува нищо освен своята умора.

Събуди се вдървен, увит на вързоп в смачканите чаршафи. Еъркандишънърът дразнещо жужеше. Навън се стъмваше. Беше достатъчно изтрезнял, за да почувства самотата си. Беше сам като новородено или като човек, който умира. Едва сега усети с пълна яснота отсъствието на Мария и Магдалина. В разбърканото му съзнание те се сливаха и означаваха една жена, сякаш в дебелашката си похот Краси Дионов бе обладал пред очите му и двете. Отново долови киселия дъх в устата си. Болеше го глава. По навик. По навик смъдяха и отдавна заздравелите му устни. Беше гладен, но най-вече му се пиеше. Взе си леден душ и преоблече костюма си. Пребърка този, който беше захвърлил, взе пари, повъртя из ръцете си белгийското пистолетче, подвоуми се и го пъхна в джоба на сакото си. Запали пура и с нея слезе в ресторанта. Изглеждаше претъпкан, всички маси бяха заети. Безгрижието на тия хора го засегна, жените бяха с плажни рокли и голи гърбове, мъжете – по бермуди и фланелки, децата тичаха в зимната градина и се криеха между качетата с палми. Боян седна на бара. Барманът мигом го позна, ухили се приветливо.

– Господин Тилев – изрече забързано той, – къде е госпожа Тилева?

– Гледа у дома децата – сряза го Боян.

Барманът знаеше, че не трябва да пита, смути се и пъргаво забърка едно голямо "Chivas Regal" с много лед, помнеше навиците и вкуса му. Боян го изпи на две глътки и посочи чашата си. Оня му доля, деликатно се отдръпна.

– Гладен съм – каза Боян, – къде наоколо мога да вечерям?

– О, не се тревожете, господин Тилев – барманът метна кърпата си върху чашите, огледа се, – веднага ще измислим нещо.

Измъкна се услужливо от бара и го поведе. Изведе го на терасата и спря до масата в ъгъла, която бе поставена на самия ѝ ръб. В скалите под тях, уплътнено в полумрака, прилично на животно, се блъскаше морето. На масата седеше жена. Самотно и неутешимо. Тя веднага му заприлича на някого, изглеждаше млада и нараняващо красива.

– Извинете, госпожо – каза галантно барманът и издърпа стола до нея, – ще си позволя да наруша спокойствието ви.

– Няма ли другаде места? – попита нервно жената.

– Господин Тилев също е гладен – усмихна се любезно барманът.

– И тая супа, вижте какво... – тя не пожела да скрие възмущението си – тая супа...

– Какво ѝ е на супата? – докачи се барманът, усмивката му повехна.

– Стори ми се, че зърнах муха. – В нервността си жената отвори чантичката, забърка безцелно в нея и щракна закопчалката ѝ отново.

– Това е невъзможно, госпожо, ще кажа веднага да я сменят.

Боян седна. Жената не го удостои с поглед, почувства се като натрапник.

– Можех да почакам – каза виновно той.

– Можехте, разбира се...

– Съжалявам. – Той отпи от уискито и се почувства по-добре.

– Всички съжаляват, цял живот всички около мен съжаляват, но сядат. И остават.

Безпомощната съпротива, раздразнението ѝ му бяха приятни. Той премълча и угаси пурата си в пепелника.

– И тая супа... пасирани моркови и картофи, толкова ли е трудно? Унижението винаги да ти го натякнат, да те цапардосат с него... – Жената гъсто закима с глава.

Тя плачеше. Сълзите се събираха в сините ѝ очи, сякаш в самия ѝ, неотправен към никого, въпрос, отронваха се по страните ѝ и изчезваха под брадичката ѝ. Разпозна я, изведнъж си даде сметка на кого му приличаше, тя беше Мария и Магдалина едновременно, беше толкова различна и от двете, че ги събираше в едно, тя му бе помахала от брега и го бе изпратила в съня му. Беше много по-млада от Мария, ала изглеждаше по-зряла от Магдалина, излъчваше тъгата им, бяха ѝ отнели нещо безценно. "Пари при пари отиват, нещастие при нещастие – помисли си Боян. – Ето ние..." Усети я близка, сякаш я познаваше от години, щеше да ѝ го каже, но сервитьорката ѝ донесе супата.

– Извинете, госпожо – каза нелюбезно тя.

Боян поръча бутилка уиски, две порции чер хайвер и раци.

– И ще изпиете и изядете всичко това? – изрече с упрек жената и се надвеси над чинията cи.

– Ако ми помогнете – каза Боян и ѝ подаде носната си кърпичка. Тя изтри очите си и внимателно го погледна. Беше леко кривогледа. Приятно кривогледа. Кичур от меднорусата ѝ коса я заслепи.

– Да ви помогна в какво? – попита дистанцирано тя.

– Във всичко – каза Боян. Стори му се, че тя отново се засегна, и побърза да прибави: – да се справя с глада си.

Красотата ѝ бе натраплива като трети човек на масата. Поразяваше. Създаваше дистанция, но бе някак по-женствена, по-спокойна и заоблена от тази на Магдалина. Огледа я внимателно: замислени от кривогледството очи, скулесто, ала меко лице, високи и силни гърди. Черната ѝ рокля бе семпла, но ѝ стоеше елегантно, по врата и се спускаше златно синджирче, което завършваше със сърце от рубин. "Като капка кръв" – помисли си Боян.

– Няма муха... – каза все така удивено жената и продължи да разбърква супата, без да я докосва.

Барманът добута количката до тях и лично им сервира поръчката. Бе донесъл и кристален свещник, запали свещта, но вятърът я духна. Жената се усмихна.

– Бяло вино за госпожата? – попита той. – Имаме търговищко, резерва от хиляда деветстотин деветдесет и шеста година. Отлична реколта.

– Избягвам да пия – каза тя, – но ако го правя, предпочитам твърдия алкохол. Не се губи време. – Стори му се, че тя отново ще заплаче, а се засмя.

Барманът насипа уиски в чашите им и им сложи лед. Незабележимо Боян пъхна в ръката му двайсет лева, пресуши питието си и се почувства свеж, щастливо възроден. Ветрецът носеше прохлада и солния мирис на водорасли. Яхти се връщаха в залива, в далечината бяха запалили фара, разноцветни и оживени от вълните, светлините на Созопол се давеха в морето.

– Редно е да се запознаем, Боян Тилев.

– Зная – отвърна простичко тя.

– Моля? – недоразбра той.

– Виждала съм ви по вестниците. Една пета от България е ваша.

– Чак пък толкова? – Болката в гърдите спря дъха му.

– Така пише – каза тя, – аз съм Лора. Имам панелка в "Люлин ".

Желаеше да го засегне. Не го нарече "мръсен новобогаташ" или "жалък кредитен милионер", но го обвиняваше. Едва забележимото ѝ кривогледство бе прекрасно. Очите ѝ бяха пълни с тъга и то я разпръсваше в пространството, умножаваше я.

– Лора... фатално име – каза той.

– Само дето го няма Пейо Крачолов – отвърна тихо тя, – убиха го.

Камъните бяха хвърлени в неговата градина и той неволно се усмихна.

– О, как ги мразя...

– Кои? – попита наивно той.

– Онези, които завинаги го убиха.

"Няма нищо случайно на този гаден свят" – помисли си Боян и в същия миг усети, че жената срещу него му е предопределена, че двамата са невъзможни един без друг. Той не само инстинктивно я бе разпознал, просто вече знаеше, че преживяното крушение – неговото и нейното – ги обвързва, напряга ги с взаимност, с бъдеще. Нещастието предизвиква доверие, то е двуполюсно като магнита, чуждото нещастие обикновено отблъсква, изпълва ни със съчувствие или с надменност, но когато е взаимно, то задържа вниманието ни, привлича и споява. Тя си вземаше от раците, деликатно разтваряше черупките им, устните ѝ изсмукваха крехкото месо, но не беше тук, очите ѝ бяха замъглени от нейните си тревоги.

– Замислена сте – каза Боян, – тъжна сте.

– Тъжна ли? – Тя натопи пръсти в купичката с вода и лимон, изтри ги в салфетката.

– Нещо ви тежи.

– Всички съжаляват – повтори тя, – цял живот всички около мен съжаляват, но сядат... – тя замълча за миг, отпи от чашата си – и си отиват.

– Преди малко казахте, че хората около вас остават.

Отдавна беше забелязал, че всеки човек е жаден да споделя. Душевната болка е като цирей, тя напира да изтече. Честото ѝ повтаряне, постоянното ѝ изговаряне я изтъркват, обезличават и лекуват, защото я превръщат в механика. Когато непрекъснато обсъждаме нещо вгорчено в живота си, ние всъщност го забравяме. С равен, нетърпящ съчувствие глас Лора му каза, че се е омъжила късно, че съпругът ѝ бил блестящ компютърен програмист, имал научна титла, която го приравнявала с професор, но го съкратили. Пропил се, за три години грохнал, остарял, загубил себе си, миришел на повръщано.

– Прибирах се вечер, съсипана от работа, а той мирише на повръщано... Биеше мен или детето, можете ли да си представите, разбирате ли, та Боби е на шест годинки? На сутринта съжаляваше, плачеше... – Тя се разплака. Пое дълбоко въздух и се овладя.

– Аз също пия – каза Боян, за да ѝ помогне. За да продължи.

Изтормозил нея и сина им, втълпил си, че трябва да замине за Америка, че само там му е мястото и го очаква бляскаво бъдеще. Най-сетне майката на Лора склонила, продала чудесния си апартамент на "Оборище" и му дала парите. Отлетял. Вече осем месеца не се обадил нито веднъж. Не знаела дали е жив. Изчезнал. Стопил се.

– Поне да се бяхме развели – каза тя.

– Аз също пия – повтори упорито Боян.

– Но по друг начин... та вие сте Боян Тилев.

Боян потръпна. Почувства, че още тази вечер ще спи с Лора, изглеждаше неотменимо, бяха еднакво предадени и наранени, бяха отритнати в лабиринта на собствените си съдби, това бе единственият им изход. Да се срещнат, за да останат заедно. Иначе щяха да загубят себе си, да се маргинализират, да се попилеят в мелницата на живота. "Какъв мускул е животът!" – помисли си Боян. Тя повдигна очи и го погледна. Дълбоко. Събра го в неспокойното си кривогледство и се уплаши. Ужаси се. Бе почувствала напиращата неизбежност, беше го разбрала и тя. Изчерви се и зарови в чантичката си, търсеше нещо. Страните ѝ изсъхнаха на вятъра. Вече не плачеше. Все не го намираше.

– Трябва да тръгвам – каза тихо Лора, – забравила съм ключа си, а хазаите си лягат рано.

– Не сте ли в този хотел? – попита Боян и остана без дъх.

– В този дворец? С какви пари? – усмихна се вяло тя.

– Нека ви придружа. – Насилието му бе крехко като кристалния свещник на масата, той молеше. – Ще вземем ключа и ще се върнем да вечеряме.

Лора отново претърси чантичката си, вътрешната ѝ борба беше очевидна.

– Вие пиете по съвсем различен начин... – изрече някак безизходно тя и това беше нейното съгласие.

Изправи се. Олюля се. Излята в прилепналата черна рокля, фигурата ѝ бе като изрязана от модно списание. Тръгна след нея.

– Ще излезем за малко с госпожата – каза Боян на бармана, – ще се върнем до половин час. Запазете масата.

– Ама разбира се, господин Тилев – ухили се щастливо, заговорнически той. – Бъдете спокоен, господин Тилев.

***

Спуснаха се по осветената улица от Новия към Стария град. Десетките ресторантчета, магазинчета и чейнджбюра бяха отворени, тълпата от обгорели туристи едва се разминаваше по тесните тротоари, хората се блъскаха, бързаха или мързеливо зяпаха. Няколко души го поздравиха почтително и той им кимна.

– Известен човек сте вие, господин Тилев – каза Лора и се притисна до него, – всички ви познават...

– Бъркат ме с някого – отвърна ѝ той.

По алеята, която започваше от бившето лятно кино, навлязоха в градската градина. Тъмнината ги събра, прие ги в себе си, сами и единствени, вдясно се усещаше прибоят, пулсът на морето. Ухаеше на южен цъфтеж и повехнала зеленина – сладникав, дълбок мирис, който бе останал в паметта му. Спряха едновременно с Лора и се загледаха в притихналата църквичка, която столетия бе изпращала и посрещала моряците. Понякога те не се връщаха, но тя оставаше завинаги. Сантиментът го сграбчи за гърлото, просълзи се, навярно Лора изпитваше същото. В този миг той си даде сметка, че двамата приличат на семейство, безгрижно и щастливо семейство, което бе тръгнало да вземе един ключ.

По пейките около църквата бяха насядали тийнейджъри, претъпканите им раници бяха наредени до тях. И те като костенурките носеха къщата със себе си. Джинсите им бяха нарочно прокъсани и избелели, някои бяха с бръснати глави, две безполови същества режеха салата направо върху проснатия на земята найлон, прибавяха оцет, олио и сол и я разбъркваха с ръце. Момче в зимни кубинки и татуиран на гърдите си дракон дрънкаше на китара. Гласът му бе тих и дрезгав. "Да се завърнем, да се завърнем в миналата година – припяваше то, – за да не се загубим, за да започне и това лято в Созопол..." Текстът беше шашав, направо абсурден, но мелодията ловеше и той я запомни. Боян усети, че му се пишка, и притегли Лора напред.

Навлязоха в малките улички на Стария град, под стрехите бяха наредени нанизи от сушена риба, баби бяха наизлезли по ъглите, продаваха дантели и сладко от смокини.

– Тук живея. – Лора посочи към облицованата с дърво къща и хлътна в нея.

Под асмата в двора шумна компания си допиваше. Работеше телевизор, предаваха състезание по лека атлетика. Над резбованото, сякаш измислено балконче се сушеше бельо. Беше сигурен, че е нейното. Изглеждаше въздушно като на Магдалина, но бе някак по-женствено и предназначено да открива. Лора се появи усмихната, високите и обувки се хлъзгаха по калдъръма и тя отново се притисна до него. Някак плахо и всеотдайно. Истински. Помоли го да я почака пред аптеката. Неоновото осветление вътре бе силно и без да го желае, той зърна как аптекарката сложи в чантичката ѝ някакво лекарство и слитък с презервативи. Лора бе тръгнала към предначертанието на сдвоената им съдба, трябваше да извърви своя път към тяхната обща неотменност. Обърна се дискретно, за да не покаже, че я е видял, боеше се да не я нарани.

По обратния път мълчаха и приличаха на семейство. Алкохолът го бе замаял, но сетивата му бяха изострени до крайност. И Боян изведнъж си помисли, че с Лора, само и единствено с нея, той би могъл да се върне в себе си, да започне отначало, да наеме например кафене. За няколко месеца бе в състояние да го разработи и разцъфти, да го превърне в клуб, в интимно и спокойно място, предпочитано от хората с пари. "Та аз зная всичко, мога го, аз съм Боян Тилев... " С Лора не го свързваше нищо в миналото, тя не познаваше руините в него, блясъка на възхода и поражението му, обвързваше ги единствено началото, общото им бъдеще. Неочакваността на това откритие го порази. Вярно, нямаше да бъде този Боян Тилев, за когото пишеха вестниците, заради когото депутати и министри напускаха Народното събрание, но нямаше да бъде и оня Боян Тилев сред вмирисаната на киселина лаборатория в Министерството на вътрешните работи. Просто щеше да изкарва достатъчно, за да храни Лора, сина ѝ и дъщерите си, да преосъществи нещастието си в близост, в обич и достойни старини. Освен всичко сега наистина Генерала беше мъртъв. Потръпна. Засмя се.

– Какво ви стана, господин Тилев – попита Лора. Леко кривогледите ѝ очи бяха прекрасни. Някак съчувстващи. Изпълнени със споделяне и всеотдайност. Не посмя да ѝ каже, че е щастлив и че... му се пишка.

На терасата вятърът бе угасил свещта. Запалиха я. Надвесиха се над морето, над себе си. Веднага им донесоха порциите с калкан. Както го обичаше, облят с лимон, с препържени и хрупкави копчета. Смениха леда им. Наляха си уиски и го изпиха до дъно. Тази вечер щеше да се напие, имаше за какво. Трябваше му още малко насилие над себе си, за да разкаже всичко на Лора. Тя вече му беше споделила живота си, Боян ѝ беше длъжник, Смукна от пурата, затвори се за миг, както става с врата, преди да те пропуснат да влезеш. Тогава отнейде се появи барманът, нечакан, предано усмихнат.

– Госпожо – каза почтително той, – търсят Ви по телефона.

Лора се смръщи и тръгна след него. Това беше моментът, когато най-сетне можеше да отиде до тоалетната. Той пресуши чашата си, изправи се. С несигурните стъпки на пийнал или на много щастлив човек Боян прекоси терасата, опустелия ресторант и се спусна към междинния етаж. Лампите бяха загасени. Заслиза несигурно надолу. Вратата на женската тоалетна бе отворена, а отвътре прозвуча мъжки глас. Това беше странно, невъзможно, гласът му бе познат и той замръзна.

– Съжалявам, Лорче – изсмя се барманът, – ама ей сега ми го снесе Гибона. Гибона бе, от Бургас, знаеш го...

– Господи – изохка Лора.

– Смлели са го като дървеница тоя Тилев – каза барманът. – Вече е въздух под налягане, вече е никой...

– Все на мене, все на мене... – каза Лора – А как добре мина номерът със супата. И цяла нощ ревах като крава.

– Ай сега и ти, няма страшно – каза барманът, – ще му забършеш тази нощ петстотин в зелено.

– Писна ми за една нощ, до гуша ми дойде за една нощ – каза Лора, – като курва.

– Ама ти си си курве бе, Лорче – каза барманът, – дай ги малко тия цици, дай го малко това сладко дупе...

Боян изпусна пурата си. Обърна се. Кой знае защо стъпваше на пръсти и бягаше. Затръшна вратата на хотела пред задрямалия и стреснат швейцар. От светлините, от множеството по улицата болеше. Шмугна се в градската градина, прислони се до дървото с големи бодливи топки и се изпишка. Изпита чувството, че той самият се стича по коравия ствол, пръски намокриха обувките му. У него бе празно, нямаше никого. Откъде се вземаше тази течност? За втори път съдбата му се подигра, препика последните му надежди. Вярата му в изхода, който сам си беше съчинил. "Наивник. Глупак. Покай се" – насъска се той. Меланхолният бриз носеше мириса на море и на южен цъфтеж, на миналото лято в Созопол, на всички отминали лета. Тази мисъл го облада и сякаш го поведе към малката църква, която изпращаше и посрещаше моряците, но винаги ги приютяваше, винаги ги погребваше.

Внезапно изпита замайваща и безпричинна обич. Толкова много обич го задуши. Тя разкъса бента в гърдите му и се разля, изпълни цялата безкрайна нощ. Обич към Мария и дъщерите му, към Магдалина и палавия Пепи, към Краси Дионов и Генерала, дори към Лора и хитроумния барман в хотела. Навярно полудяваше. И тогава Боян си помисли: "Прощавам ли се аз и с какво?".

Тийнейджърите си подаваха бутилки с ракия и мента, отпиваха от тях и дояждаха салатата от проснатия найлон направо с ръце. Умиляваха. Изглеждаха затворени в себе си като секта, бяха неподкупни. Невъзможни за близост. Като покаяние! А той не можеше да го изпита. Да умилостиви себе си, насъбралата се в него осакатена любов. Оня, с татуирания дракон на гърдите, продължаваше да дрънка на китарата и да припява: "За да не се загубим, за да започне и това лято в Созопол". Боян седна на близката пейка и се загледа в тях. Пушеше му се цигара, но те нямаше да му дадат. Бръкна по навик в джоба си и напипа пистолетчето. Извади го. Удивлението му от тази изящна и непотребна вещ нарастваше. Повъртя го в ръцете си, повдигна го, мерникът му бе като чертичка и проблесна върху осветената стена на църквата. Нелогично и някъде много отдалеч го налетя гласът на Генерала: "Когато съм много изнервен, когато съм объркан и ядосан, обичам да бъда точен " Ти си мъртъв " – каза му Боян. Съзнанието му бе ясно, сякаш виждаше света през стъкло. "Толкова много обич – проблесна в ума му, – това все някога трябва да свърши!"

Освободи предпазителя и дръпна петлето. Играеше си. Натисна спусъка. Чу изстрелите като плякане на детска играчка, като пляскане на силна длан. Замря в тишината, всъщност в стоновете на разхвърляни и наранени човешки тела...

***

Целия ден прекарахме на плажа, бяхме се излегнали в сянката на тръстиките, далеч от гълчавата и разноцветните чадъри. Бяхме се скрили от човешкия шум, не ни трябваше никой, но морето ни достигаше с плисъка на вълните, тромаво в своя издъх, унесено в постоянството си да разбива и да отнема. По обяд, докато захапваше своя сандвич, Лора неочаквано каза:

– Не вярвам в края на историята, както го обясняваш ти, в това, че ако престанат да се пишат хубави книги, ако, как да се изразя... хората престанат да разбират истинските думи, историята ще свърши.

– Толкова е просто, фасулско е – отвърнах аз, – във "Война и мир" на Толстой или в "Моето столетие" на Гюнтер Грас има повече история, отколкото във всеки учебник.

– Все пак аргументите на Фукуяма...

– Не ме интересува този стресиран японец – отвърнах с пълна уста, – не ме интересува и Историята. Но тя ще се стопи, ще изчезне, ако не бъде разказвана. Нима не го проумяваш, без словото всичко е мъртво, без индивидуалния живот, без твоя и моя живот Историята просто не е била, не може да се запомни. – Преглътнах нервно и запалих цигара. – Никой вече не се нуждае от думи, думите умират, а с тях е свързано оставането на всичко друго.

– Твоята дъщеря те е подлудила...

– Мила е умна. По-мъдра е от мен.

– И това – тя за миг замълча – е по-важно за теб от оня фалшив и загубен диамант?

– Изглежда, е така.

– Разранява те, смалява те, боли те?

– Изглежда, е така – повторих, объркан, аз.

Тя ме погледна особено, с обещание, и замълча.

Сетне утихнахме в себе си, в собствените си мисли. Къпехме се често и оставахме във водата дълго. Гмурках се, следях играта на слънцето по дъното, пасажите от дребни и плашливи рибки, събирах за Лора царски миди, прозрачно розови като нейното ухо и толкова прилични на рекламата за "Шел". После се събличахме голи, усамотявахме се на хавлиите си. Гълтах корема си, дишах с горната част на гърдите си и това ме изтощаваше. Щастливо ме измъчваше. Задникът ми почервеня като дупе на маймуна и Лора го намаза със своя крем.

– Вълшебен е – каза тя, – ще видиш.

Тогава за миг зърнах нейния венерин хълм, отрупан сякаш с водорасли и с тайната на дълбините. Изпитах силата му. От него започваше всичко и всичко се връщаше в него. Като в морето. Като в думите. Легнах настрани, за да прикрия мъжкото си смущение. Мълчахме. Взирахме се в движението на облаците. В появата и изчезването. В нищото. Не се докосвахме, дори не се поглеждахме, защото се предчувствахме. Това отлагане на нашата интимност бе най-чудната игра, изостряше глада ни, превръщаше близостта ни в съвършенство. Забавянето ни отнасяше, възбуждаше ни и ние отивахме да се къпем. Към пет часа светлината зряло пожълтя, Царският плаж взе да опустява. Гларусите накацаха топлия пясък; привикнали с хората, те търсеха изоставена храна, приличаха на кокошки. В шест часа взехме последната лодка за Созопол. С детеродни движения брегът бе прегърнал морето. Притиснат от него и вълнолома на пристанището, заливът бе притихнал. Водата блестеше, синьото изглеждаше твърдо и прозрачно като благороден камък. Заболя ме.

– Красиво е, нали? – казах аз.

– Да – каза Лора и оправи косите си, – и е наше...

Вечеряхме в малка кръчма на пристанището, която беше обградена с рибарска мрежа. Ядохме риба. Аз не пих нищо. Дори кафе. Приличахме на семейство, което си е поръчало пържени попчета с картофи и лимон. Облизах мазнината в пръстите си, исках, но не успях да се въздържа. То тежеше у мен, а Лора бе единственият човек, на когото можех да го кажа.

– Дъщеря ми – рекох аз – Мила е права...

– Тя наистина те е подлудила – засмя се Лора.

– Цялата работа се състои в това – защурах се в себе си, търсех точните думи, сякаш бях на изповед, – че всичко случило се, колкото и обикновено да е то, може да се разкаже – а то означава да се смени – по стотици начини. Съдържащите думи не го предават точно, разбираш ли, те само го заместват. Смаляват или удължават времето в него, осакатяват протеклото или го украсяват, натоварват го със значения или му отнемат пълнотата, но те винаги са доближение.

Тя се вгледа в мен внимателно и кимна.

– Всъщност в своето запомняне – просто не можех, а и не исках да спра, – като преиначава и убива събитието, записаното слово му придава смисъла на несвършване, озарява го с вечен живот, възлага му друго битие, превръща го в История.

Тя сложи своята ръка върху ръката ми.

– Думите са животът на смъртта... – казах тихо, – те са единствено възможното човешко продължение. Не просветлението и пустотата, те са смисълът, нашето оставане.

– А това е страшно важно за теб? – Гласът ѝ беше нечестно загрижен. – Ето защо от теб не става Гаутама Буда, нали?

– Не зная – отвърнах искрено.

– А знаеш ли какво е казал Мишел Фуко? – неочаквано попита Лора и тревожно се взря в мен.

– Той е изрекъл много неща.

– Още Морис Бланшо твърди, че във всеки свой текст писателят умира по малко, а Мишел Фуко е казал... – в неудобството си тя сведе очи, – че историята свършва със смъртта на разказвача.

Изтръпнах. Бях ги чувал тези думи. У дома и от Вероника. Но тя не ги бе прошепнала на мен, а на някого другиго, който я беше потърсил по телефона. Изтърва ги напосоки, за да прикрие издаващото я вълнение и да прекъсне разговора си с него. Сега приликата между Вероника и Лора ме подразни, нарани ме по странен начин.

– Фуко наистина е казал, че историята свършва със смъртта на разказвача – повтори упорито тя.

Направих се на разсеян, обърнах се на другата страна.

– Не исках да те натъжа – рече Лора.

Яхтите се поклащаха пред очите ни. Мрачно сиви, военните кораби приличаха на детски играчки и не излъчваха заплаха, зад кея рибарските лодки се давеха в отраженията си.

– Това е наше – въздъхна Лора и посочи към пристана, – ще го напишеш ли някога? – Но не прибави: "За да остане".

– Наше е – казах аз.

– Защо не платиш сметката? – попита Лора. Гърдите ѝ се повдигнаха и срамно натежаха.

Смрачаваше се. Погледнах часовника си, минаваше седем и половина, през август денят изтънява. Отрупано с клиенти, момичето ни заобикаляше, кимаше изнервено, забавяше ни, а това беше прекрасно.

– Кога да дойда? – попитах аз.

– Когато искаш – отвърна Лора.

– Ще дойда в девет – казах аз.

– Ела, когато искаш – отвърна Лора. Едрите ѝ гърди потръпнаха.

***

Станцията на Съюза на писателите вече не беше моя, не ме викаше и сякаш не ме приютяваше. Преди години я усещах като обиталище, бях написал много страници в нея; сега я възприемах като място за преспиване. Бяха отдали стола под наем и превърнат в ресторант, той беше пълен с нещо несвое и чуждо. С нахалство. С мириса на скара и простащина. Нямаше да стъпя в него. Двама колеги бяха седнали под смокинята и играеха табла.

– Донка те търси – каза единият и тресна пула си, – цял ден те търси. Било важно.

Стаята на домакинката се намираше в дъното на миниатюрната градинка. Тя беше изпрала чаршафите и те белееха. Огризани от влагата, стените на дома се ронеха. Донка разбираше писателите. Знаеше, че не са умни, а капризни, беше се нагледала на тяхната обикновеност, годините я бяха научили да им прощава дори и това. Писателите я обичаха, но не ѝ прощаваха нищо. Тя седеше зад масата си и правеше някакви сметки.

– Хайде бе, Марти – усмихна ми се приветливо, – друг път машинката ти трака като на шивач. Събра ли слънце?

– Сега мълча. Сега съм щастлив... – казах аз.

– Имаш покана за телефонен разговор.

– Защо не ме потърсят тук?

– Не съм платила телефона, няма пари – въздъхна тя и записа нещо на листа пред себе си. – Трябва да отидеш до пощата. В девет часа.

– В девет часа съм зает – казах аз. – От кого е?

– Вероника те вика, жена ти...

Взех поканата, наистина беше от Вероника. Повъртях я в ръцете си. Ако я помолех, Донка можеше да ме скрие, да каже, че не ме е намерила. Досрамя ме.

– Катарина замина за Америка при сестра си – казах аз, – сигурно е за това.

– Късметлия си ти, Марти.

– Да – съгласих се аз. – Обаче, Доне, човек в целия град няма откъде да купи най-простия букет. Ще ми намериш ли едно цвете?

Тя се засмя и ми се закани с пръст, от двайсет години познаваше Вероника и децата, но от двайсет години познаваше и мен.

– Ще го изпратя на Вероника – намигнах ѝ глупаво, – по телефона...

Банята на долния етаж беше заета и това ме изнерви. Не ми се гледаше табла. Качих се в стаята си, повъртях се на балкона, ала писъкът на нечие разплакано дете ме пропъди. На масата ме чакаше вярната "Ерика", притихнала с недописаното изречение, самотна и изоставена като недописаното изречение. Мебелите бяха излющени, около пердето танцуваше комар. Бях нервен. Избягах долу. Банята бе свободна и мръсна. Взех си горещ душ, а не бях пил, бях чист като слънце. Обръснах се, облякох се, изхабих половината от дезодоранта си. Подробностите ме дърпаха. Оправих неизгладените си фланелки и ги прибрах в гардероба. Лъснах с тоалетна хартия обувките си. Бях безпричинно нервен. Надзърнах в последните изречения от недовършената страница и ги прочетох.

Тийнейджърите си подаваха бутилки с ракия и мента, отпиваха от тях и дояждаха салатата от проснатия найлон направо с ръце. Умиляваха. Изглеждаха затворени в себе си като секта, бяха неподкупни. Невъзможни за близост. Като покаяние! А той не можеше да го изпита. Да умилостиви себе си, насъбралата се в него осакатена любов. Оня, с татуирания дракон на гърдите, продължаваше да дрънка на китарата и да припява: "За да не се загубим, за да започне и това лято в Созопол". Боян седна на близката пейка и се загледа в тях. Пушеше му се цигара, но те нямаше да му дадат. Бръкна по навик в джоба си и напипа пистолетчето. Извади го. Учудването му от тази красива и непотребна вещ нарастваше. Повъртя го в ръцете си, повдигна го, мерникът му приличаше на чертичка и проблесна върху осветената стена на църквата. Нелогично и някъде много отдалеч го налетя гласът на Генерала: "Когато съм изнервен, когато съм объркан и ядосан, обичам да бъда точен". "Ти си мъртъв" – каза му Боян. Съзнанието му бе ясно, сякаш виждаше света през стъкло. " Толкова много обич – проблесна в ума му, – това все някога трябва да свърши!"

Освободи предпазителя и дръпна петлето. Играеше си. Натисна спусъка. Чу изстрелите като плякане на детска играчка, като пляскане на силна длан. Замря в тишината, всъщност в стоновете на разхвърляни и наранени човешки тела...

Смръщих се. Защо се смръщих? Това ли беше краят на моя роман и кой се нуждаеше от тези думи? От натрупаните по масата листи, потънали в трохи? От болка и несъгласие? От несвършване и истина? Това ли е последното ми изречение, моето последно обездвижване, краят на Историята, който така аргументирано и ловко доказваше оня усмихнат японец Фукуяма? Гневът ме обърка. "Не е краят... не е краят... не е краят..." Заудрях по клавишите. Старата ми "Ерика" се разтресе. Опрях чело на нея. Досегна ме студеното и съчувствие. Утихнах. Сетих се, че трябва да бързам, ала подробностите ме спираха, триех се в тях, непрекъснато ме отлагаха. "Но нали забавянето е съгласието в нашата игра с Лора? – помислих си аз. – Нали сам Бог се забавя в нас, за да съществува?" Излязох навън, беше полутъмно и шумно. Ония двамата продължаваха да друсат табла, бяха голи до кръста и потни.

– Донето остави това за теб – каза единият и кимна към букета на пейката, – егати любовникът, виж си корема бе, Марти.

– Отивам при огледалото – отвърнах нахакано аз.

Цветята бяха странни, бледорозови и с неправилна форма, бяха лепкави, сякаш се хранеха с мухи. Едва доловимо ухаеха на влажна пръст, на собствените си корени. Донка ги бе привързала в дантелена панделка, която беше изплела сама. Букетът бе замайващо красив.

Спуснах се към бившето лятно кино и през детската площадка навлязох в градината. Навсякъде продаваха ядки, сладолед, сребърни бижута, захаросани картини, замъци и кораби, направени от миди и рапани. Продаваха всичко. Тъмнината ме успокои. Приюти ме. Вдясно се усещаше морето, мускулите му на живо същество, дъхът му на разплод и съхнеща сперма. Наближаваше девет без десет. До пощата щях да стигна най-бързо, ако минех покрай църквичката, под купола от зеленина. Обичах да паля свещи там. Тя беше малка, така изящно интимна, че в нея бе лесно да усетиш Бог. Да познаеш Бог. По пейките пред нея бяха насядали тийнейджъри и се правеха на битници. Раниците им бяха натъпкани с дрехи, платнища, тигани и пластмасови чинии, с наченати бутилки. Наистина, подобно на костенурките, те носеха къщите на гърба си. Няколко момчета отпиваха ракия направо от бутилката и си я подаваха, сякаш свещенодействаха. Не се срамуваха. Бяха се скрили в тайната на своето общуване, навярно имаха и свой език, на ума или на дрогата. Бях си забравил цигарите, но те нямаше да ми дадат. Направо върху плочника бе седнало кльощаво момиче с нездрав вид и дрънкаше на китара. В избелялата фланелка кожата му изглеждаше светла, недокосната от слънце. Гласът му бе неочаквано нежен и напевен. Думите на песента ме изненадаха, трябваше да помисля върху тях, но сега бързах. Подробностите дращеха по мен, заноктяха ме, мъчеха се да ме задържат, сякаш бях се втурнал направо към пустотата.

Пред телефонните апарати по улицата се бе натрупала опашка, ала в старата поща бе празно. И хладно. По пода бяха наредили мраморни плочи за разкош. Подадох поканата на телефонистката. Тя ме погледна отегчено и се прозя. Мислеше се за голяма красавица, а аз не бях ахнал.

– Ами ще чакаш бе, господине, който е на зор, чака...

Във фоайето имаше два стола, на единия стърчеше старец с бастун. Той се взря в букета ми и потропа с бастуна по мрамора. Наместих се до него. Пушеше ми се. Закъснявах. Чакаше ме не друг, а Лора, дълбоката ѝ като кладенец голота, несвършването, продължението на думите. Изпитах чувството, че аз седя в нейната стая, че съм се взрял в полумрака, удвоен от напуканото огледало, и я чакам. Гризях си ноктите от раздразнение. От нетърпение Лора да е свършила разговора си в пощата.

– Хайде София – провикна се накъдрената като булонка хубавелка, – трета кабина...

В кабината бе тясно и душно, лампата бе изгоряла. Вътрешният ми възторг, моето щастие не можеше да се побере и удържи в това, усмърдяно на гуменки, пространство. Щях да бъда лаконичен, да бъда кратък и жесток.

– Давам ви София – стресна ме накъдрената в слушалката, – говорете...

– Ало, как си? – Гласът на Вероника, тих и гъгнещ, идваше сякаш от другия край на света.

– Не те чувам, говори по-високо.

– Аз съм добре... – каза тя – а ти как си?

– Слабо те чувам.

– Ама аз викам бе, Марти, направо крещя... Как ти е кръвното?

– Кое кръвно?

– Как кое... твоето, високото.

– А, кръвното – едва сега разбрах.

Нещо изпука в слушалката, гласът ѝ се проясни, сближи се, сякаш тя бе седнала зад гишето на красавицата. Усетих дори дишането ѝ. Вероника дишаше особено, беше развълнувана.

– Сега е по-добре – казах аз. – Ти нещо за децата ли?

– Сега е чудесно, направо фантастично – каза Вероника.

– Как си, чернееш ли, събираш ли тен?

– Осветен съм. Отвътре съм осветен, нали знаеш Созопол... – казах аз. – Ти сигурно за Катарина?

– Получих пет имейла от нея и Мила. Чувстват се страхотно. Поздравяват те. Целуват те. Все пак ти си им баща.

– Ами аз... кой друг?

Тя замълча. Дишаше. Дишаше на пресекулки, дишаше толкова особено, че започнах да я чувам вътре в себе си.

– Как е пътувала? – попитах, за да не ѝ кажа: "Аз бързам".

– Като насън... Първо Лондон, разхождала се е цяла нощ. После Мила я е чакала на летище "Кенеди" и е скочила направо в Ню Йорк. Представяш ли си, Ню Йорк!

– Америка си е Америка – казах аз, – обаче са ми гадни тия, дето са я построили. Дето ми откраднаха децата.

– Извинявай, но изборът си беше лично техен. Те направиха своя избор. Обаче аз за друго...

– Какво друго? – попитах аз. – Мога да ти изпратя малко пари.

– Стига с тия пари – каза Вероника, – ти не си такъв човек, поне не беше такъв. Върни се при себе си, направи нещо и се намери най-после.

– Какво друго? – попитах страшно глупаво аз, а не трябваше да го правя.

– Сварваш ме на вратата, Марти – каза тя, сякаш аз ѝ се бях обадил по телефона, – тук с двата куфара... Приготвила съм ония старите, мукавените. И сака, с който плуваш. Не се безпокой, ще ти го върна, разбира се, че ще ти го върна.

– Да не заминаваш за някой симпозиум?

– На симпозиум с два куфара? – После злорадството ѝ омекна. – Посред лято с два мукавени куфара? Помисли, ти си умен, интелигентен човек, можеш да си отговориш сам.

Сега аз замълчах. Преди да разбера, усетих болката. Беше безжалостна и неудържима в кабината, както щастието ми преди малко. Болката ми миришеше на лакирано дърво и гуменки.

– Взех си само дрехите – каза тя, – всичко друго, всичко наше, ти оставям. Дори и снимките.

– Но къде отиваш, по дяволите? Вероника, престани да се будалкаш – казах аз.

– При Жоро... – изрече на един дъх тя и сякаш изчезна.

– Кой е този Жоро... мамка му – казах аз.

– Моят Жоро. – Вероника се разплака, но аз усетих яда ѝ от това, че плаче, че се е разхленчила, че моментната ѝ слабост може да ми даде надежда, да ме разколебае в неотвратимостта на нейното решение.

– Аз също имам нужда от нещо свое, от някого, от капчица милост... – Тя заядливо плачеше. – Жоро се разведе заради мен, разбираш ли, заряза децата си заради мен. Той е, той е направо... – Вероника се задави в сълзите си. В слушалката се чу слаб шум, изглежда, изрита някой от куфарите.

Изведнъж осъзнах, че също като децата ни, Вероника бе направила своя избор и това ме засягаше повече от всичко. Тя си отиваше. Изоставяше ме. Вече ме беше напуснала. Без предупреждение ме беше предала. И с жива като морето яснота усетих, че не мога без Вероника, че не съм в състояние да я отделя от себе си, че без нея ще пропадна, ще свърша. Не, нямаше да загина. Беше още по-мъчително. Аз обичах Вероника. Тялото ѝ. Мириса ѝ на евтин сапун. Перверзията ѝ да се прави на велика феминистка. Трийсетте години, прекарани с нея. Летата ни в Созопол, миналото лято... "Само нея" – помислих си и приседнах на пода. Гръбнакът ми се огъна неудобно, прободе ме. Бях намачкал букета. Взех го в свободната си ръка и се загледах в него. Дадох си сметка, че в оная предопределеност, в отчайващата неотменност, която бях преживял с Лора, аз всъщност бях припознавал Вероника. Беше ме подвела приликата им, едрите ѝ гърди, искреността ѝ, постоянната ѝ почуда от всичко, находчивият ѝ ум и вътрешната чистота, с които повтаряше моята Вероника. Но Лора бе никоя, тя ми бе чужда, бях измамен от подобието на различието, от споделянето с нея, от собствените си думи, от думите... Този букет беше за Вероника. Стана ми студено. Стана ми страшно.

– Какъв е тоя Жоро? – освирепях аз. – Ще извия врата му, ще го разчекна...

– Недей така, Марти, моля те, успокой се. – Вероника не плачеше.

– Какъв е тоя лигльо, мръсник, крадец, да, точно така, крадец...

– Овладей се – не молеше тя, – ще затворя телефона.

Но не го затвори. Усетих цялата теснота на кабината и се изправих. Не трябваше да стоя тук, в тази дупка. Бях длъжен да действам, да направя нещо.

– Кръвното ми, господи, ти даваш ли си сметка...

– Кое кръвно? – попита тя.

– Как кое? Моето, високото... Тази нощ се връщам – изкрещях извън себе си аз, – чуваш ли, Вероника, връщам се...

Този път тя затвори телефона. И навярно избърса сълзите си. И сигурно си взе куфарите. Мукавените сватбени куфари на майка ми и баща ми. Телефонистката зад гишето повдигна ръка, сякаш за да се предпази, за първи път виждаше луд човек. Полудявах ли?

Излязох навън, ветрецът носеше мирисът на нечие безгрижие, на празен живот. Трябваше да проверя на автогарата кога тръгва първият рейс за София, но нямах сили да стигна до нея. Да взема недовършения си роман и да се махна от тук, от там, отвсякъде. Множеството ме обгърна в своята полуусмивка и ме повлече. Единствено сред тълпата от себеподобни същества, сред безразличието на многото хора човек може да изпита цялото си мълчание. Стисках букета. Държах се за него, като че ли беше пълна бутилка. Щях да се боря за Вероника. Като за парче хляб, като за глътка вода. Подсъзнателно предчувствах, че мога да си възвърна Вероника само с това, което би ме разделило с Лора. И аз се досетих. "Преди да ѝ кажеш, че я обичаш, глупако, признай, че си откраднал. Вероника няма да го понесе, няма да издържи падението, твоето и нейното, че си станал крадец. Нали тя го изрече: "Ти не си такъв човек, Марти".

Тогава прозвучаха изстрелите. Изпълнен с изтощителното усилие да понеса света, който ме заобикаля, аз ги отличих в гълчавата. Осъзнах ги. Чувах ги като плякане на детска играчка, като пляскане на силна длан. Захвърлих букета и се затичах. Разблъсквах децата и отъпелите им майки, някой се опита да ме хване за ризата, но аз се изскубнах. Зърнах силуета на църквата с двата лъва над свода ѝ, после градинката. Замръзнах. Опитах да се отдръпна. Тийнейджърите дояждаха салатата си.

Омазан в олио и оцет, найлонът пред тях се беше нагърчил. Преждевременно остарялото момиче подрънкваше с китарата. "И ще оцелеем, завинаги ще оцелеем – припяваше то, – само да се върнем там... миналата година в Созопол." Всичко беше наред. С тях. И с мен!

Просякът, който беше седнал на парцала до каменния парапет, се вгледа в лицето ми. Но защо? Луд ли бях аз? По каква неведома причина се бе вторачил в мен така? Виновно и благотворително.

– Днес е чудесен ден, господине – каза той и протегна ръката си, в която държеше кифла, – вземете си, ако сте гладен, не съм ял от този край.

Но защо? Той говореше нелепо, направо смешно, не знаеше, че се казвам Мартин Сестримски, аз все още бях Мартин Сестримски. Пребърках джоба си, извадих два лева и ги пуснах в паничката му. Завлякох се до най-близката пейка и приседнах от умора. "Наистина съм крадец, Вероника. Моля те, разбери го, можеш ли да ме изоставиш, след като знаеш, че аз откраднах..." А навярно трябваше да постъпя още по-подло, просто да ѝ напомня: "Нали Фуко, твоят любим Мишел Фуко, е казал тази смешка, че историята свършва със смъртта на разказвача?". Изрекох го гласно. Слава богу, бях сам. Пушеше ми се, но нямах цигари. Към мен се приближи момиченце в тиролска рокля и с голяма бяла панделка в косите. Приличаше на пеперуда. Загледа се в мен. Нацупи се.

– Чичко – каза то, – защо плачеш, чичко?

– Последното изречение, аз достигнах края... – отвърнах. – Възможно ли е това?

– Чичко, ти да не си малко така? – Детето завъртя ръчичка над бялата си панделка.

– Не – казах страшно разумно аз. – Но пустотата... виж, Пустотата никой не може да ми отнеме.

Усетих как се оттичам, как се събирам в искрящата топка под пъпа си, как се удрям и отскачам в стените на тялото си, стърженето в тунела на гръбначния ми стълб, приканващите мантри с гласа на лама Шри Свани, запомнената техника на правилното умиране. Животът на смъртта. Оооммм...

Бележки под линия

1

Издателска къща "Кибеа". Превод от китайски: Крум Ацев. – Б. А.

2

Издателска къща "Кибеа". Превод от китайски: Крум Ацев. – Б. А.

Content

Зарев Владимир Разруха

РАЗРУХА

ПЪРВА ЧАСТ

ВТОРА ЧАCT

Бележки под линия