Лиан Мориарти

Големите малки лъжи

На Маргарет — с любов

Удариш ли другарче,

удариш ли другарче,

целувка му дължиш.

Припев от училищния двор

Начално училище „Пириуи“

…където живеем и учим край морето!

Училище „Пириуи“ е

СВОБОДНА ОТ НАСИЛИЕ ЗОНА!

Ние не упражняваме насилие.

Ние не приемаме насилието.

Ние никога не пазим насилието в тайна.

Ние смело надигаме глас,

ако приятелите ни са жертва на насилие.

Ние казваме НЕ на насилниците!

1.

— Това изобщо не звучи като училищна викторина — каза госпожа Пати Пондър на Мария-Антоанета. — Шумотевицата е като при масови безредици.

Котката не отговори. Дремеше на дивана и демонстрираше пълна незаинтересованост към училищните викторини.

— Не те интересува, а? Като няма хляб, да ядат пасти! Това ли си мислиш? Ама те наистина изяждат огромни количества сладко, нали? Виж само колко щандове с торти. Мили боже! Макар да не ми се вярва, че някоя от тези майки изобщо яде от тях. Всичките до една са толкова елегантни и кльощави, нали? Като теб.

Мария-Антоанета посрещна комплимента с насмешка. „Като няма хляб, да ядат пасти“ отдавна се бе изтъркало, а наскоро бе чула един от внуците на госпожа Пондър да уточнява, че трябвало да бъде „да ядат бриош“, както и че Мария-Антоанета никога не го е казвала.

Госпожа Пондър взе дистанционното за телевизора и намали звука на „Денсинг Старс“. По-рано го бе увеличила заради силния дъжд, но сега пороят бе поутихнал.

Отвън крещяха хора. Гневни викове пронизваха тишината на хладния нощен въздух. Слухът на госпожа Пондър го приемаше някак болезнено, сякаш целият този гняв бе насочен лично към нея. (Госпожа Пондър бе израсла с гневна майка.)

— Мили боже! Мислиш ли, че спорят относно столицата на Гватемала? Ти знаеш ли коя е столицата на Гватемала? Не? И аз не знам. Трябва да проверим в Гугъл. Не ми се подсмихвай.

Мария-Антоанета изсумтя.

— Да отидем да видим какво става — енергично изрече госпожа Пондър. Чувстваше се напрегната и следователно преливаше от енергия за пред котката — точно както бе правила някога с децата си, когато съпругът ѝ отсъстваше, а нощем се чуваха странни шумове.

Госпожа Пондър се изправи с помощта на проходилката. Мария-Антоанета плъзна елегантното си тяло между краката на госпожа Пондър за подкрепа (животното не се връзваше на сценката с преливащата енергия), докато тя побутваше проходилката по коридора към задната част на къщата.

Стаята ѝ за шиене гледаше точно към двора на Начално училище „Пириуи“.

„Мамо, луда ли си? Не можеш да живееш толкова близо до училище“ — бе казала дъщеря ѝ, преди да купи къщата.

Но госпожа Пондър обичаше да чува лудешкия ромон на детски гласове, който се носеше на интервали през целия ден, а и вече не шофираше, така че пет пари не даваше дали улицата се задръстваше от онези гигантски коли с вид на камиони, така модерни напоследък, над чиито волани се надвесваха жени с огромни слънчеви очила, за да изпискат някаква ужасно спешна информация относно балета на Хариет или сеанса при логопеда на Чарли.

В днешно време майките приемаха майчинството твърде на сериозно. Обезумелите им от тревога лица. Забързаните им задничета в тесни спортни екипи, които наперено влизаха в училището. Полюшващи се конски опашки. Вторачени погледи в мобилните телефони, които стискаха в дланите си като компаси. Все неща, които разсмиваха госпожа Пондър. От умиление, разбира се. Нейните три дъщери, макар и по-възрастни, бяха абсолютно същите. И всичките бяха толкова хубави.

„Как сте тази сутрин?“ — винаги питаше тя, ако пиеше чай на верандата или поливаше градината, докато те минаваха.

„Пушат ни главите, госпожо Пондър! Пълна лудница!“ — подвикваха в отговор те и продължаваха нататък, повлекли децата си за ръце. Бяха приятни и дружелюбни, и съвсем мъничко снизходителни. Тя беше толкова стара! Те бяха толкова заети!

Бащите — а напоследък все повече и повече от тях водеха деца на училище — бяха друга работа. Те рядко бързаха, подминаваха къщата с премерена небрежност. Нищо особено. Всичко е под контрол. Такова послание излъчваха. Госпожа Пондър се усмихваше с умиление и на тях.

Ала сега изглеждаше, че родителите от Начално училище „Пириуи“ се държаха невъзпитано. Тя стигна до прозореца и дръпна настрана дантелената завеса. Училището наскоро бе платило за прозоречна решетка, след като топка за крикет строши стъклото и едва не улучи Мария-Антоанега. (Група момчета от трети клас ѝ бяха дали ръчно изрисувана картичка, която тя държеше на хладилника си.)

От другата страна на детската площадка имаше двуетажна сграда с фасада от пясъчник, със зала за организирани събития на горния етаж и огромна тераса с гледка към океана. Госпожа Пондър бе ходила там по няколко повода: беседа от местен историк; обяд, организиран от „Приятели на библиотеката“. Много красива зала. Понякога бивши ученици организираха там сватбените си празненства. Точно там щеше да се проведе и училищната викторина. Набираха средства за закупуване на „интерактивни дъски“, каквото и да означаваше това. Госпожа Пондър, естествено, също бе поканена. Близостта до училището ѝ даваше някакъв странен почетен статут, макар че никое от децата или внуците ѝ не го бе посещавало. Тя учтиво отказа поканата. Намираше за безсмислени училищните събития, на които не присъстваха ученици.

В същата зала децата провеждаха седмичното си училищно събрание. Всеки петък сутрин госпожа Пондър се настаняваше в стаята за шиене с чаша английски чай и джинджифилова бисквита. Детските песни, които се носеха от втория етаж на сградата, винаги я разплакваха. Тя по принцип не вярваше в Бог, с изключение на миговете, когато чуваше деца да пеят.

Сега нямаше песни.

Госпожа Пондър чуваше единствено ругатни. Не се преструваше на светица относно използването на груб език — най-голямата ѝ дъщеря псуваше като каруцар, — но беше тревожно и смущаващо да слуша как някой крещи до безумие онази конкретна нецензурна дума, и то на място, което обикновено преливаше от детски смях и радостни викове.

— Всички ли сте пияни? — попита тя.

Осеяният с дъждовни капки прозорец гледаше точно към входа на сградата, откъдето внезапно започнаха да се изсипват тълпи хора. Сензорните лампи огряваха павираната площ около входа като сцена, подготвена за представление. Облачета мъгла засилваха драматичния ефект.

Беше странна гледка.

Родителите от Начално училище „Пириуи“ имаха необяснима слабост към маскени балове. Сякаш обикновената викторина не им беше достатъчна — от поканата ставаше ясно, че нечия умна глава бе решила темата да е „Одри и Елвис“, което значеше, че всички жени трябваше да се облекат като Одри Хепбърн, а мъжете — като Елвис Пресли. (Още една причина за госпожа Пондър да отклони поканата. Тя ненавиждаше маскени балове.) Очевидно най-предпочитаната Одри Хепбърн бе тази от „Закуска в Тифани“. Всички жени носеха дълги черни рокли, бели ръкавици и перлени огърлици. Мъжете пък бяха избрали да почетат по-късния Елвис. Всички носеха лъскави бели гащеризони, блестящи скъпоценни камъни и дълбоки деколтета. Жените изглеждаха прекрасно. Горките мъже изглеждаха ужасно нелепо.

Докато госпожа Пондър наблюдаваше, един Елвис удари друг с юмрук в челюстта. Той се олюля и залитна назад към една Одри. Други двама Елвисовци го уловиха и го издърпаха встрани. Една Одри зарови лице в ръцете си и извърна глава, сякаш не можеше да понесе гледката. Някой извика: „Престанете!“.

Ама наистина. Какво биха си помислили прекрасните ви деца?

— Дали да извикам полицията? — зачуди се на глас госпожа Пондър, но тогава чу вой на приближаваща сирена, а по същото време на балкона започнаха да се чуват женски писъци.

* * *

Габриел: Вижте, не са виновни само майките. Това нямаше да се случи без намесата на бащите. Предполагам, че започна заради майките. Ние бяхме основните играчи, така да се каже. Майчетата. Не понасям думата майче. Звучи старомодно. Мами е по-добре. С и. Звучи по-кльощаво. Трябва да се прехвърлим на американския правопис. Имам проблем с телесните образи, между другото. Но кой ли пък няма, не е ли така?

Бони: Всичко бе просто едно ужасно недоразумение. Бяха наранени човешки чувства, а после нещата светкавично излязоха извън контрол. Обикновено така става. Всеки конфликт започва от нечии наранени чувства, не мислите ли? Развод. Световни войни. Съдебни искове. Е, може би не всеки съдебен иск. Мога ли да ви предложа един билков чай?

Стю: Веднага ще ви кажа защо се случи: Жените не падат по гръб. Не казвам, че мъжете нямат вина. Но ако момичетата не се бяха спречкали… Може да звучи сексистко, но не е, това е неоспорим житейски факт. Попитайте произволно избран мъж — но не някой духовно извисен и префърцунен тип, който ползва хидратантен крем, а истински мъж, — попитайте истински мъж и той ще ви каже, че жените са олимпийски състезатели в сръдните. Трябва да видите жена ми в действие. А има и много по-зле от нея.

Госпожица Барнс: Родители-хеликоптери. Преди да започна работа в „Пириуи“, мислех, че е преувеличение — това за родителите, дето кръжат над децата си. Имам предвид, мама и татко ме обичаха, в смисъл, интересуваха се от мен, когато растях през деветдесетте, но не бяха обсебени от мен.

Госпожа Липман: Това е трагедия, печална трагедия, и всички ние се опитваме да продължим напред. Нямам какво повече да добавя.

Каръл: Виновен е Клубът на любителите на еротични книги. Но това е лично мнение.

Джонатан: Няма нищо еротично в Клуба на любителите на еротични книги, от мен да го знаете.

Джаки: Знаете ли какво? За мен това е феминистки проблем.

Харпър: Кой казва, че е феминистки проблем? Ама че работа! Аз ще ви кажа откъде тръгна всичко: от инцидента в деня за ориентация в детската градина.

Греъм: Според мен всичко се корени в конфликта между работещите майки и домакините. Как го наричат? Майчинските войни. Моята съпруга не е намесена. Тя няма време за такива работи.

Tea: Вие, журналистите, просто обожавате сюжетната нишка за френската бавачка. Днес по радиото някой говореше за „френската прислужница“, а Жулиет със сигурност не беше това. Рената също имаше домашна помощница. Някои хора могат да си го позволят. Аз имам четири деца и не ползвам платена помощ! Естествено, аз нямам проблем per se[1] с работещите майки, просто се чудя защо изобщо си усложняват живота с деца.

Мелиса: Знаете ли кое нажежи обстановката и изправи всички на нокти? Въшките. Божичко, не ме карайте да си отварям устата по темата за въшките.

Саманта: Въшките? Какво общо има това с всичко останало? Кой ви го каза? Обзалагам се, че Мелиса, нали? Горкото момиче страда от посттравматичен стрес, защото децата ѝ непрекъснато хващат въшки. Съжалявам. Не е смешно. Изобщо не е смешно.

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Нека поясня. Това не е цирк. Това е разследване на убийство.

2.

ШЕСТ МЕСЕЦА ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

Четиресет. Днес Маделин Марта Макензи навършваше четиресет.

— Аз съм на четиресет — каза тя на висок глас, докато шофираше. Изрече думата бавно, като звуков ефект: — Четирееесет.

В огледалото за обратно виждане улови погледа на дъщеря си. Клоуи се ухили и започна да имитира майка си:

— Аз съм на пет. Пееет.

— Четиресет! — изви глас Маделин като оперна певица. Тра-ла-ла-ла!

— Пет! — изчурулика Клоуи.

Маделин опита рап вариант, удряйки ритмично по волана.

— Аз съм на четиресет, аха, четиресет…

— Стига толкова, мамо, достатъчно — отсече Клоуи.

— Съжалявам — отвърна Маделин.

Водеше Клоуи в детската градина. Днес бе денят — „Да си подготвим градинката!“ — за ориентация. Не че Клоуи имаше нужда от каквато и да било ориентация, преди да започне училище следващия януари. Тя вече бе твърдо ориентирана към Начално училище „Пириуи“. Тази сутрин, на входа на училището, Клоуи взе да командва брат си Фред, който бе две години по-голям от нея, но изглеждаше по-малък.

— Фред, забрави да сложиш чантата с учебниците в кошницата! Точно така. В кошницата. Браво на момчето.

Фред послушно пусна чантата с учебниците в съответната кошница и хукна да стисне главата на Джаксън в хватка ключ. Маделин се престори, че не е видяла хватката. Джаксън вероятно си го заслужаваше. Майката на Джаксън — Рената, също не видя, защото бе потънала в разговор с Харпър, и двете свъсили вежди от стреса около обучението на талантливите си деца. Рената и Харпър посещаваха една и съща седмична група за взаимопомощ за родители на талантливи деца. Маделин си представяше как седят в кръг и кършат ръце, а очите им светят от гордост.

Докато Клоуи командореше другите деца в детската градина (тя имаше талант да командва, един ден щеше да ръководи корпорация), Маделин щеше да пие кафе и да хапне кейк с приятелката си Селест. Близнаците на Селест също започваха училище следващата година и днес, в деня за ориентация, щяха да вилнеят като бесни. (Техният талант бе крещенето. Маделин получаваше главоболие след пет минути в тяхна компания.) Селест винаги купуваше изящни и много скъпи подаръци за рожден ден, така че нямаше търпение да я види. След това Маделин щеше да остави Клоуи при свекърва си, а после щеше да обядва с приятелки, преди всички да хукнат към училище да прибират децата си. Слънцето грееше. Тя носеше разкошните си нови „Долче и Габана“ на висок ток (купени онлайн, с трийсет процента намаление). Днес я чакаше прекрасен ден, просто прекрасен.

— И нека Празникът на Маделин започне сега! — бе казал Ед, съпругът ѝ, тази сутрин, когато ѝ донесе кафе в леглото. Маделин се славеше с любовта си към рождени дни и всякакъв вид празненства. Обожаваше всеки повод за шампанско.

И все пак. Четиресет.

Докато шофираше по познатия маршрут към училището, тя се замисли за новата си достолепна възраст. Четиресет. Все още усещаше „четиресет“ така, както когато беше на петнайсет. Толкова безцветна възраст. Заседнал си в средата на живота си. Нищо вече няма чак толкова голямо значение, когато си на четиресет. На четиресет вече не изпитваш истински чувства, защото спокойно и стабилно си се облегнал на своите четири десетилетия живот.

Четиресетгодишна жена, открита мъртва. О, боже!

Двайсетгодишна жена, открита мъртва. Трагедия! Скръб! Намерете убиеца!

Наскоро Маделин се принуди да направи лека промяна в настройките на съзнанието си, когато по новините съобщиха за жена, починала на около четиресет. Момент, това можеше да съм аз! Би било много тъжно! Хората ще са тъжни, ако умра. Та дори и съсипани от мъка. Нека е ясно, свят, обсебен от възрастта. Аз може да съм на четиресет, но хората ме ценят и обичат!

От друга страна, може би е напълно естествено да тъгуваш повече за двайсетгодишен човек, отколкото за четиресетгодишен. Четиресетгодишният се е радвал на живота два пъти по-дълго. Ето защо, ако наоколо обикаляше убиец с пушка в ръка, Маделин щеше да се почувства длъжна да се хвърли пред някой двайсетгодишен, с цялата тежест на средната си възраст. Да поеме куршума в името на младостта. И на справедливостта.

Е, щеше да го направи, ако можеше да е сигурна, че се жертва заради добър млад човек. А не заради някое от онези непоносими хлапета, като онова, което шофираше малкото синьо „Мицубиши“ пред Маделин. Момичето дори не си правеше труда да прикрие факта, че използва мобилния си телефон зад волана, вероятно за да пише есемес или нов статус във Фейсбук.

Ето на! Това девойче дори нямаше да забележи убиеца с пушка в ръка! Тя щеше да зяпа разсеяно в телефона си, докато Маделин жертваше живота си заради нея! Направо да откачиш.

Малката кола изглеждаше претъпкана с млади хора. Поне трима отзад — поклащаха глави и размахваха ръце. Нечий крак ли се мярна току-що? Трагедия, която дебнеше подходящ момент, за да се случи. Тези хлапета трябваше да съсредоточат вниманието си върху пътя. Ето например миналата седмица, когато седна да изпие набързо едно кафе след фитнес тренировката си „Шокуейв“, Маделин прочете във вестника статия за това как всички млади хора буквално се самоубиват, докато пишат есемеси зад волана. Пътувам. Почти стигнах! Това са били последните им глупави (и често написани неграмотно) думи. Маделин бе плакала над снимката на една съсипана от мъка майка на тийнейджърка, която нелепо позираше с телефона на дъщеря си пред камерата като предупреждение за читателите.

— Малки глупави идиотчета — изрече тя на глас, когато колата се вмъкна на зигзаг в съседната лента.

— Кой е идиот? — попита дъщеря ѝ от задната седалка.

— Момичето в колата пред мен е идиотка, защото едновременно шофира и използва телефона си — отвърна Маделин.

— Като теб, когато трябваше да се обадиш на татко, защото закъснявахме? — попита Клоуи.

— Направих го само веднъж! — запротестира Маделин. — Освен това бях внимателна и много бърза! И освен това съм на четиресет!

— От днес — съвсем на място отбеляза Клоуи. — На четиресет ставаш днес.

— Да! И освен това проведох много бърз разговор, не съм писала есемес! Когато пишеш, трябва да откъснеш погледа си от пътя. Да пишеш съобщения, докато шофираш, е незаконно и невъзпитано. И ти трябва да ми обещаеш, че никога няма да го правиш, когато станеш тийнейджърка.

Гласът ѝ се разтрепери от представата за тийнейджърката Клоуи, която кара кола.

— Но един бърз телефонен разговор може, така ли? — уточни Клоуи.

— Не! Това също е незаконно — отвърна Маделин.

— Това означава, че ти си нарушила закона — доволно заключи Клоуи. — Като крадец.

На този етап Клоуи бе влюбена в представата си за крадците. Някой ден със сигурност щеше да излиза с лоши момчета. Лоши момчета на мотоциклети.

— Придържай се към добрите момчета, Клоуи! — каза Маделин след кратко мълчание. — Като татко. Лошите момчета не ти носят кафе в леглото, това ще ти кажа.

— Какви ги дрънкаш, жено? — въздъхна Клоуи. Беше откраднала тази фраза от баща си и идеално имитираше отегчения му тон. Маделин и съпругът ѝ бяха направили грешката да се засмеят първия път, когато го каза, затова тя продължи да го повтаря достатъчно често, и то в най-подходящите моменти, така че те просто не можеха да спрат да се смеят.

Този път Маделин успя да не се засмее. Напоследък Клоуи се намираше на тънката граница между прекрасна в ужасна. Но може би същото се отнасяше и за Маделин.

На следващия червен светофар Маделин се шмугна зад малкото синьо „Мицубиши“. Младата шофьорка продължаваше да гледа телефона си. Маделин натисна клаксона. Момичето погледна в огледалото за обратно виждане, а спътниците ѝ се вторачиха през задното стъкло.

— Прибери телефона си! — извика тя и започна да натиска дланта си с пръст, имитирайки писане на съобщение.— Незаконно е! Опасно е!

Момичето ѝ показа среден пръст.

— Хубаво! — Маделин дръпна ръчната спирачка и включи аварийните светлини.

— Какво правиш? — попита Клоуи.

Маделин разкопча предпазния колан и рязко отвори вратата на колата.

— Но днес е денят ми за ориентация! — изписка Клоуи. — Ще закъснеем! О, горко ми!

„О, горко ми“ бе реплика от детска книжка, която четяха на Фред, когато беше малък. Вече я употребяваше цялото семейство. Дори родителите на Маделин я прихванаха, както и някои от приятелите ѝ. Много прилепчива фраза.

— Всичко е наред — отвърна Маделин. — Ще ми отнеме само секунда. Животът на тези млади хора виси на косъм.

Тя закрачи наперено върху новите си кокили към колата на момичето и почука по стъклото.

Прозорецът се плъзна надолу и шофьорката се преобрази от смътен силует в реално младо момиче с бяла кожа, блестяща обица на носа и натежали от спирала мигли. Девойката погледна Маделин със смесица от агресия и страх.

— Какъв ти е проблемът? — Мобилният телефон продължаваше да стърчи от ръката ѝ.

— Остави този телефон! Можеш да убиеш и себе си, и приятелите си! — извика Маделин с абсолютно същия тон, който употребяваше и когато Клоун се държеше ужасно невъзпитано. После протегна ръка през отворения прозорец, грабна телефона от ръката ѝ и го захвърли към момичето на съседната седалка, което я гледаше със зяпнала уста. — Ясно ли е? Просто спри!

Докато крачеше обратно към колата си, ясно чуваше бурния им смях. Но това нямаше значение. Чувстваше се приятно превъзбудена. Зад нейната кола спря друга. Маделин се усмихна, вдигна ръка в знак на извинение и се затича, за да успее да стигне до автомобила си, преди да светне зелено.

Внезапно глезенът ѝ се усука. В един момент правеше точно онова, което се очакваше от всички нормални глезени, а в следващия се изметна в съвършено погрешен ъгъл. Тя се стовари тежко на една страна. О, горко ми!

* * *

Почти сигурно е, че историята започна точно в този момент.

С едно неособено елегантно усукване на глезен.

3.

На светофара Джейн спря на червено зад голям лъскав джип с мигащи аварийни светлини и се загледа в тъмнокосата жена, която крачеше енергично край пътя обратно към колата си. Носеше феерична синя лятна рокля и обувки с каишки на висок ток и махна на Джейн в знак на извинение, усмихвайки се чаровно. Утринното слънце се отрази за миг в едната от обиците на жената и тя блесна като докосната от нещо божествено.

Бляскаво момиче. По-възрастна от Джейн, но въпреки това бляскава — определено. През целия си живот Джейн бе наблюдавала този тип момичета с чисто научен интерес. И може би с известно благоговение. Те не бяха задължително най-големите красавици, но се гиздеха толкова старателно, като коледни елхи, с полюшващи се обици, с потракващи гривни и нежни, напълно безполезни шалчета. При разговор често докосваха ръката ти. Най-добрата приятелка на Джейн в училище бе бляскаво момиче. Джейн имаше слабост към тях.

После жената падна внезапно, сякаш някой рязко издърпа нещо изпод краката ѝ.

— Ох! — възкликна Джейн и бързо извърна поглед встрани, за да запази достойнството на жената.

— Нарани ли се, мамо? — попита Зиги от задната седалка. Той винаги се тревожеше да не би да се е наранила.

— Не — отвърна Джейн. — Онази жена там се нарани. Препъна се и падна.

Джейн зачака жената да се изправи и да се върне в колата си, но тя продължаваше да седи на земята. Бе отметнала главата си назад и гледаше към небето, а лицето ѝ имаше онова напрегнато изражение на човек, измъчван от силна болка. Светна зелено и малкото синьо „Мицубиши“ пред джипа се стрелна напред със свистене на гуми.

Джейн включи мигач, за да заобиколи колата. Бяха тръгнали за опознавателния ден в новото училище на Зиги и тя нямаше никаква представа къде отива. И двамата със Зиги бяха много притеснени, но се преструваха, че не е така. Тя искаше да стигне там спокойно и без да бърза.

— Жената добре ли е? — попита Зиги.

Джейн усети онова странно пробождане, което изпитваше, когато в объркани моменти от живота ѝ нещо (най-често Зиги) я караше да си спомни тъкмо навреме как беше редно да се държи един добър, нормален, добре възпитан възрастен.

Ако не беше Зиги, тя щеше да продължи по пътя си. Щеше да бъде толкова съсредоточена върху задачата си да го заведе на този ден за ориентация в детската градина, че щеше да отмине жена, която седи на пътя и се гърчи от болка.

— Само да проверя как е — каза Джейн, сякаш през цялото време бе имала точно такова намерение. Тя също включи аварийните светлини и отвори вратата с егоистичното усещане за съпротива. Създаваш ми неудобство, бляскава красавице! — Добре ли сте? — извика.

— Добре съм! — Жената опита да се надигне, но изскимтя и положи ръка върху глезена си. — О, мамка му! Изкълчих си глезена, това е всичко. Такава съм идиотка. Излязох от колата, за да отида да кажа на момичето пред мен да спре да пише съобщения. Така ми се пада, задето се държах като директор на училище.

Джейн приклекна до нея. Жената имаше дълга до раменете, добре подстригана тъмна коса и няколко едва забележими лунички по носа. Имаше нещо естетически приятно в тези лунички — като детски спомен от лятото — и те чудесно се допълваха от фините бръчици около очите и абсурдните обици по последна мода.

Съпротивата на Джейн се стопи безвъзвратно.

Тя харесваше тази жена. Искаше да ѝ помогне.

(И все пак какво значеше това? Ако жената беше беззъба вещица с гърбав нос, осеян с брадавици, тя щеше да продължи да негодува, така ли? Каква несправедливост. Каква жестокост. Джейн щеше да се държи любезно с тази жена, защото харесваше луничките ѝ.)

Роклята ѝ имаше сложна бродерия на цветя по цялата линия на деколтето. През венчелистчетата се виждаше загоряла от слънцето кожа, осеяна с лунички.

— Трябва веднага да сложим лед върху глезена — каза Джейн. Познаваше травмите на глезен от времената, когато тренираше баскетбол, и ясно виждаше, че глезенът на тази жена вече започва да се подува. — И го дръжте повдигнат. — Тя задъвка устната си и се огледа с надеждата да открие някой друг, който да се заеме с това. Нямаше никаква представа как да организира логистиката на цялото мероприятие.

— Днес е рожденият ми ден — тъжно каза жената. — Ставам на четиресет.

— Честит рожден ден — каза Джейн. Имаше нещо много мило в това, че жена на четиресет изобщо си прави труда да спомене, че има рожден ден.

Тя се вгледа във високите сандали с каишки. Ноктите на жената бяха лакирани в искрящо тюркоазено. Токовете бяха тънки като клечки за зъби и опасно високи.

— Нищо чудно, че сте изкълчили глезена си — каза Джейн. — Никой не е способен да ходи на такива обувки!

— Знам, но не са ли прекрасни? — Жената завъртя крака си под ъгъл, за да им се наслади. — Ох! Мамка му, боли! Съжалявам. Извинявам се за грубия език.

— Мамо! — От прозореца на колата се подаде момиченце с тъмни къдрици и блестяща диадема в косата. — Какво правиш? Ставай! Ще закъснеем!

Бляскава майка. Бляскава дъщеря.

— Благодаря за съчувствието, скъпа! — извика жената и се усмихна печално на Джейн. — Тръгнали сме към детската градина, днес е денят за ориентация. Много се вълнува.

— В училище „Пириуи“? — попита Джейн. Беше изумена. — Точно там отиваме и ние. Зиги, синът ми, започва училище догодина. Местим се тук през декември. — Струваше ѝ се невъзможно, че тя и тази жена биха могли да имат нещо общо или че житейските им пътища биха могли да се пресекат по някакъв начин.

— Зиги? Като Зиги Стардъст? Какво прекрасно име! — възкликна жената. — Аз съм Маделин, между другото. Маделин Марта Макензи. Винаги добавям и частта с Марта по някаква причина. Не ме питай защо. — Тя протегна ръка.

— Джейн — каза Джейн. — Джейн без-второ-име Чапман.

* * *

Габриел: В крайна сметка училището се разцепи. Беше като… не знам… гражданска бойна. Или си в отбор „Маделин“, или в отбор „Рената“.

Бони: Не, не, това е ужасно. Това никога не се е случвало. Не е имало никакви отбори. Ние сме много сплотена общност. Имаше твърде много алкохол. Освен това имаше пълнолуние. При пълнолуние всички полудяват — малко или много. Съвсем сериозно. Това е явление, което може да бъде доказано.

Саманта: Имало е пълнолуние? Валеше проливен дъжд, това знам. Косата ми стана на нищо.

Госпожа Липман: Това е нелепо, абсолютна измислица. Нямам какво повече да кажа.

Каръл: Знам, че непрекъснато опявам за Клуба на любителите на еротични книги, но съм сигурна, че нещо се е случило на някоя от техните така наречени литературни сбирчици.

Харпър: Вижте, плаках, когато разбрах, че Емили има талант. Казах си, ето ни отново! Минах през всичко това със София, така че знаех какво ме очаква! Рената се намираше в същата ситуация. Две талантливи деца. Никой не може да разбере какъв стрес е това. Рената се тревожеше за Амабела, как ще се приспособи в училище, дали ще я поощряват достатъчно и така нататък. И когато онова дете със смешното име, онзи Зиги, направи каквото направи, при това още на сутринта в деня за ориентация!.. И тя се разстрои, напълно разбираемо е. Оттам започна всичко.

4.

Джейн си носеше книга, която да чете в колата, докато Зиги е в детската градина, но вместо това придружи Маделин Марта Макензи (звучеше като име на опърничаво момиченце от детска книжка) до едно плажно кафене на име „Блу Блус“.

Кафенето представляваше странна безформена постройка, почти като пещера, точно на дъсчената пешеходна пътека край плажа Пириуи. Маделин куцукаше на бос крак, облегната тежко на рамото на Джейн, все едно бяха стари приятелки. Джейн усещаше парфюма на Маделин, нещо с възхитителни цитрусови нотки. През последните пет години не се бе впечатлявала особено от други възрастни.

Веднага щом отвориха вратата на кафенето, иззад бара се появи младолик мъж с протегнати ръце. Бе облечен изцяло в черно, имаше къдрава руса коса като на сърфист с обица с винтче от едната страна на носа.

— Маделин! Какво се е случило с теб?

— Тежко ранена съм, Том — каза Маделин. — А днес имам рожден ден.

— О, горко ми! — възкликна Том и намигна на Джейн.

Докато Том настани Маделин в ъглово сепаре, с повдигнат на стол крак с възглавничка отдолу и лед в кухненска кърпа върху отока, Джейн огледа кафенето. Беше „абсолютно очарователно“, както би казала майка ѝ. Върху яркосините неравни стени бяха монтирани паянтови лавици, отрупани с антикварни книги. Дървеното дюшеме блестеше в златисто на утринната светлина и Джейн с удоволствие вдишваше упойващите аромати на кафе, прясно изпечени сладки, море и стари книги. Фасадната стена на кафенето бе цялата от стъкло, — а всички места за сядане бяха обърнати към плажа, сякаш посетителите очакваха морето да им изнесе представление. Докато се озърташе наоколо, Джейн усети познатото смущение, което често изпитваше, когато се намираше на някое ново и прекрасно място. Не можеше да го формулира ясно, освен може би с думите: Ех, ако можех да съм там. Това мъничко плажно кафене бе толкова прелестно и тя копнееше да бъде там — въпреки че в действителност беше там, разбира се, така че логиката се губеше напълно.

— Джейн? Какво да ти поръчам? — попита Маделин. — Ще ти взема кафе и сладки, за да ти благодаря за всичко! — Тя се обърна към суетящия се бариста: — Том! Това е Джейн! Тя е моят рицар в блестящи доспехи. Моята рицарка.

Джейн бе откарала Маделин и дъщеря ѝ до училището, като преди това притеснено паркира гигантската кола на Маделин в една страничка уличка. Беше взела оттам детското столче на Клоуи и го сложи на задната седалка в собствената си малка хонда, до столчето на Зиги.

Това бе проект, работа, изпитание. Успешно преодоляна миниатюрна криза.

Едно тъжно обвинение към рутинния живот на Джейн, събитие, което ѝ се стори почти вълнуващо.

Зиги също бе изненадан и смутен от необичайната случка — да седи на задната седалка до друго дете, при това толкова енергично и чаровно като Клоуи. Малкото момиченце бърбори безспирно през целия път и обясни на Зиги всичко, което трябваше да знае за училището: кои ще са учителите им, как трябва да мият ръцете си, преди да влязат в класната стая, и да ги избърсват с не повече от една хартиена салфетка, къде трябва да седнат, за да изядат обяда си, и че фъстъченото масло е забранено, защото някои хора са алергични към него и могат да умрат, и че тя вече има кутия за обяд с картинка на Дора Изследователката, а каква картинка има кутията за обяд на Зиги?

— Баз Светлинна година — отговори Зиги чинно, любезно и съвършено невярно, тъй като Джейн все още не беше купила кутия за обяд и дори не бяха обсъждали нуждата от кутия за обяд. Засега той все още ходеше на детска забавачница с осигурен обяд три дни седмично. Опаковането на обяд в кутия щеше да бъде ново преживяване за Джейн.

Когато стигнаха до училището, Маделин остана в колата, а Джейн отведе децата вътре. Всъщност Клоуи ги отведе с маршова стъпка и огряна от слънцето диадема. В един момент Зиги и Джейн си размениха погледи, които сякаш безмълвно казваха: „Кои са тези невероятни хора?“.

Джейн се чувстваше леко притеснена относно опознавателната сутрин на Зиги и ясно съзнаваше, че трябва да прикрива смущението си от него, защото самият той имаше склонност към тревожност. Чувстваше се така, сякаш започваше нова работа — работата ѝ като майка на ученик.

Щеше да има правила и писмени домашни, и нови процедури за научаване.

Ала пристигането в училище с Клоуи бе като влизане със златен билет. Другите майки незабавно се втурнаха към тях.

— Клоуи! Къде е мама?

После се представиха на Джейн, а тя им разказа историята за глезена на Маделин, след това госпожица Барнс, учителката, също пожела да чуе историята и Джейн се озова в центъра на вниманието, което, честно казано, бе много приятно.

Самото училище беше красиво, кацнало високо в самия край на носа, така че синевата на далечния океан непрекъснато блещукаше в периферното зрение на Джейн. Класните стаи се намираха в дълги ниски сгради, облицовани с пясъчник, а потъналият в зеленина двор сякаш предлагаше изобилие от пленителни тайни местенца, които насърчаваха въображението: зелени бърлоги между дърветата, закътани пътечки и дори миниатюрен лабиринт.

Когато Джейн си тръгна, Зиги влезе в класната стая ръка за ръка с Клоуи, щастлив и с поруменяло личице, а тя — също щастлива и с поруменяло лице — се запъти към колата си, където я чакаше Маделин и усмихната, ѝ махаше с ръка, сякаш Джейн беше най-добрата ѝ приятелка — и Джейн се почувства някак олекнала.

Сега седеше до Маделин в „Блу Блус“, чакаше да ѝ сервират кафето, съзерцаваше водата и усещаше милувката на слънцето по лицето си.

Може би преместването тук щеше да бъде начало на нещо… или край, а това би било още по-хубаво.

— Приятелката ми Селест ще пристигне всеки момент — каза Маделин. — Може и да си я видяла в училище да оставя момчетата си. Двама малки руси хулигани. Тя е висока, руса, красива и тревожна.

— Едва ли — отвърна Джейн. — За какво толкова има да се тревожи, щом е висока, руса и красива?

— Именно — отвърна Маделин, сякаш това отговаряше на въпроса. — Тя има съпруг, който е богат и също толкова прекрасен. Двамата все още се държат за ръце. Той е и добър, освен всичко останало. И купува подаръци за мен. Честно казано, нямам никаква представа защо продължавам да съм ѝ приятелка. — Погледна часовника си. — О, тя е безнадежден случай. Винаги закъснява! Както и да е, ще те разпитам, докато чакаме. — Тя се наведе напред и посвети цялото си внимание на Джейн. — Нова ли си на полуострова? Лицето ти изобщо не ми е познато. С деца на еднаква възраст би трябвало да сме се засичали я в „Джим-баРУ“, я в часа за четене на приказки, я някъде другаде.

— Местим се тук през декември — отвърна Джейн. — В момента живеем в Нютаун, но реших, че би било хубаво известно време да поживеем близо до плажа. Импулсивно решение, предполагам.

Думата „импулсивно“ ѝ хрумна съвсем внезапно и я зарадва и смути едновременно.

Опита се да направи историята си импулсивна, все едно тя наистина бе импулсивно момиче. Каза на Маделин, че един ден преди няколко месеца завела Зиги на екскурзия до плажа, видяла табела за апартаменти под наем в една жилищна кооперация и си помислила: „Защо да не поживеем близо до плажа?“.

Не беше лъжа в крайна сметка. Не съвсем.

Един ден на плажа, повтаряше си непрекъснато, докато шофираше по стръмните баири на онзи дълъг път, сякаш някой подслушваше мислите ѝ и оспорваше мотивите ѝ.

Пириуи Бийч бе в първата десетка на най-красивите плажове в целия свят! Беше го прочела някъде. Синът ѝ заслужаваше да види един от десетте най-красиви плажа в света. Нейният прекрасен, удивителен син. Честичко го поглеждаше в огледалото за обратно виждане със свито от болка сърце.

Не каза на Маделин, че докато вървяха ръка за ръка обратно към колата, потни, с полепнал по кожата пясък, безмълвно крещеше думата „помощ“, сякаш се молеше за нещо: решение, лек, отмора. Отмора от какво? Лек за какво? Решение на какво? Дишането ѝ се учести. Усети капчици пот по челото си.

После видя табелата. Договорът за наем на апартамента им в Нютаун бе изтекъл. Тук предлагаха двустайна квартира в грозен, бездушен жилищен блок с фасада от червени тухли, но само на пет минути пеша от плажа. „Ами ако се преместим именно тук?“, бе казала тя на Зиги. Очите му грейнаха от радост и на нея внезапно ѝ хрумна, че точно този апартамент е решението на всичките ѝ проблеми. Хората го наричаха рязка промяна. Защо тя и Зиги да не направят рязка промяна в посока към морето?

Не каза на Маделин, че подписваше шестмесечни договори за наем на апартаменти из цял Сидни още от раждането на Зиги, опитвайки се да намери своя начин на живот.

Не ѝ каза, че може би през цялото време бе гравитирала все по-близо и по-близо до Пириуи Бийч.

Не каза на Маделин и това, че когато излезе от агенцията за недвижими имоти след подписването на договора, за пръв път забеляза какви хора живееха на полуострова — онзи тип със златист загар и изсветлели от слънцето коси, които караха сърф преди закуска и се гордееха с телата си и се замисли за бледата кожа на собствените си крака, скрити под дънките, а после се сети колко напрегнати щяха да са родителите ѝ, докато пътуват по онзи път с много завои и стръмни баири, баща ѝ — вкопчен във волана с побелели кокалчета, но въпреки това щяха да го правят, без да роптаят, и тогава Джейн внезапно осъзна, че току-що е направила непростима грешка. Но беше твърде късно.

— И ето ме тук — смутено завърши тя.

— Ще се влюбиш в това място — възторжено изчурулика Маделин. Намести леда върху глезена си и потръпна от болка. — Ау… Караш ли сърф? Ами съпругът ти? Или може би трябва да кажа… партньор. Или интимен приятел? Приятелка? Приемам всички възможни опции.

— Няма съпруг — отвърна Джейн. — Няма партньор. Сама съм. Аз съм самотна майка.

— Наистина ли? — възкликна Маделин, сякаш Джейн току-що бе съобщила нещо дръзко и вълнуващо.

— Да. — Джейн се усмихна глуповато.

— Е, хората предпочитат да забравят такива неща, но и аз бях самотна майка — каза Маделин. Тя навири брадичка, сякаш щеше да изнася реч пред тълпа хора, несъгласни с мнението ѝ. — Бившият ми съпруг ме напусна, когато Абигейл, по-голямата ми дъщеря, беше бебе. Сега е на четиринайсет. И аз бях много млада, също като теб. Едва на двайсет и шест. Макар да смятах, че най-хубавите ми години са отминали. Трудно беше. Да си самотна майка, е трудно.

— Е, аз мога да разчитам на помощ от майка си…

— О, разбира се, разбира се. Не казвам, че никой не ми е помагал. Но, мили боже, имаше нощи, когато Абигейл беше болна или аз бях болна, или — още по-зле — и двете бяхме болни, и тогава… Както и да е… — Маделин замълча и сви рамене. — Бившият ми съпруг се ожени повторно. Имат малко момиченце на приблизително същата възраст като Клоуи, а Нейтън стана баща на годината. С мъжете често се случва така, когато получат втори шанс. Абигейл смята, че баща ѝ е прекрасен. Аз съм единствената, която все още таи гняв у себе си. Казват, че е хубаво да освободиш гнева си, но… не знам, аз съм доста привързана към своя гняв. Отглеждам си го като домашен любимец.

— И аз не си падам много по прошката — каза Джейн.

Маделин се ухили и насочи към нея кафената си лъжичка.

— Браво на теб! Никога не прощавай. Никога не забравяй. Това е моето мото.

Джейн нямаше представа дали това бе шега.

— Ами бащата на Зиги? — продължи Маделин. — Той изобщо присъства ли в картинката?

Джейн не трепна. От пет години се усъвършенстваше в това. Усети как цялото ѝ същество застина.

— Не. Всъщност ние никога не сме били заедно. — Произнесе репликата си идеално. — Аз дори не знаех името му. Това беше… — Стоп. Пауза. Погледът се плъзва встрани, неспособен да осъществи визуален контакт. — Един вид… единичен случай.

— Имаш предвид секс за една нощ? — незабавно попита Маделин със съчувствие и Джейн едва не се изсмя с глас от изненада. Повечето хора, особено онези на възрастта на Маделин, реагираха с деликатно, леко отвратено изражение, което казваше: Разбирам го, приемам го, но за мен ти вече си човек от друга категория. Джейн никога не се обиждаше от отвращението им. Тя също го намираше за отвратително. Просто искаше тази конкретна тема за разговор да бъде затворена завинаги и през по-голямата част от времето се случваше точно това. Зиги си беше Зиги. Баща нямаше. Да продължим нататък.

„Защо просто не казваш, че си се разделила с бащата?“ беше попитала майка ѝ още в началото.

„Лъжите неусетно се заплитат, мамо — каза ѝ Джейн тогава. Майка ѝ нямаше никакъв опит в лъжите. — А така просто затваряме темата.“

— Секс за една нощ, това го помня — замечтано отбеляза Маделин. — Какви неща съм вършила през деветдесетте, мили боже. Надявам се Клоуи никога да не разбере. О, горко ми! Твоят забавен ли беше?

На Джейн ѝ отне секунда да проумее въпроса. Маделин питаше дали нейният секс за една нощ е бил забавен.

За момент тя отново се върна в онзи асансьор, който като стъклен балон се плъзгаше безшумно нагоре в центъра на хотела. Едната му ръка стискаше гърлото на бутилка шампанско. Другата притискаше долната част на гърба ѝ и я теглеше напред. И двамата се заливаха от смях. Дълбоки бръчки около очите му. Тя бе омекнала от смях и желание. Ухание на скъп парфюм.

Джейн се прокашля.

— Предполагам, че беше забавно — отвърна тя.

— Съжалявам — каза Маделин. — Държах се лекомислено. Вероятно защото си мислех за собствената си лекомислена младост. Или може би защото ти си толкова млада, а аз съм толкова стара и се опитвам да съм готина. На колко години си? Имаш ли нещо против да те попитам?

— Двайсет и четири — отвърна Джейн.

— Двайсет и четири — тихо повтори Маделин. — Аз днес ставам на четиресет. Това вече ти го казах, нали? Ти сигурно си мислиш, че никога няма да станеш на четиресет, не е ли така?

— Е, надявам се да стана на четиресет — каза Джейн. И друг път бе забелязвала колко обсебени бяха жените на средна възраст от темата за годините; винаги се шегуваха или се вайкаха по въпроса, непрекъснато, сякаш процесът на остаряване бе сложна главоблъсканица, която се опитваха да разгадаят. Защо ги вълнуваше толкова? Приятелките на майка ѝ буквално нямаха друга тема за разговор или поне така изглеждаше, когато говореха с Джейн. „О, ти си толкова млада и красива, Джейн.“ (А то очевидно не беше така; те сякаш смятаха, че едното вървеше в комплект с другото: щом си млад, задължително си и красив!) „О, ти си толкова млада, Джейн, ще успееш да ми оправиш телефона/компютъра/фотоапарата.“ (А всъщност много от приятелките на майка ѝ бяха по-грамотни от Джейн в технологично отношение.) „О, ти си толкова млада, Джейн, кипиш от енергия.“ (А тя се чувстваше толкова уморена, направо изцедена от умора.)

— А как се издържаш? — тревожно попита Маделин и изпъна гръб, сякаш това бе проблем, който трябваше да бъде решен в следващата минута. — Работиш ли?

Джейн кимна.

— Работя за себе си, като счетоводител на свободна практика. Вече имам стабилна клиентска база, много фирми от малкия бизнес. Бърза съм, така че успявам да се справя с цялата работа. И да си плащам наема.

— Умно момиче — одобрително кимна Маделин. — Аз също се издържах сама, когато Абигейл беше малка. Е, от време на време Нейтън си правеше труда да изпрати чек. Трудно беше, но същевременно някак удовлетворяващо, един вид „майната ти“. Знаеш какво имам предвид.

— Аха — каза Джейн. Животът ѝ като самотна майка нямаше за цел да праща когото и да било на „майната му“. Или поне не по начина, който имаше предвид Маделин.

— Ти определено ще си една от по-младите майки в предучилищната група — отбеляза Маделин. После отпи от кафето си и се ухили лукаво. — По-млада си дори от възхитителната нова съпруга на бившия ми. Обещай ми, че няма да се сприятеляваш с нея! Аз първа те намерих.

— Сигурна съм, че няма дори да се видим — смутено отвърна Джейн.

— О, ще се видите — намръщи се Маделин. — Дъщеря ѝ тръгва на детска градина по едно и също време с Клоуи. Можеш ли да си представиш?

Джейн не можеше да си представи.

— Всички мамчета от детската градина ще пият кафе, а съпругата на бившия ми ще седи в единия край на масата и ще посръбва от билковия си чай. Не се притеснявай, няма да има юмручен бой. За съжаление, всичко е много отегчително и приятелско, и ужасно зряло. Бони дори ме целува за поздрав. Тя си пада по йога и чакри и всички онези глупости. Знаеш за прословутата омраза към злата мащеха, Нали? Е, дъщеря ми я обожава. Бони е толкова „спокойна“, нали разбираш. Пълна моя противоположност. Говори с онзи ми ти нежен… тих… мелодичен глас, от който ти се приисква да забиеш юмрук в стената.

Джейн се засмя на последната реплика, изречена с тих, мелодичен глас.

— Ти вероятно ще се сприятелиш с Бони — каза Маделин. — Невъзможно е да я намрази човек. Аз съм много добра в мразенето на хора, но дори на мен ми е трудно. Налага ми се да вложа цялото си сърце и душа, за да го постигна.

Тя отново намести леда върху глезена си.

— Когато Бони чуе, че съм си навехнала глезена, ще ми донесе храна. Тя просто обожава да си намира извинения да ми носи домашно сготвена храна. Вероятно защото Нейтън ѝ е казал, че готвя ужасно, и тя иска да ми натрие носа. Макар че най-лошото при Бони е това, че тя едва ли иска да ми натрие носа. Просто е ужасно мила. С удоволствие бих запратила храната ѝ право в коша за боклук, но проклетите ѝ манджи са толкова вкусни. Съпругът ми и децата ще ме убият.

Лицето на Маделин внезапно грейна и тя помаха с ръка.

— О! Тя е тук! Най-после! Селест! Насам! Ела да видиш какво направих!

Джейн вдигна поглед и сърцето ѝ се сви.

Не би трябвало да има значение. Тя знаеше, че това не беше толкова важно. Но някои хора бяха толкова недопустимо красиви, болезнено красиви, че караха околните да изпитват срам от себе си. Да се чувстват така, сякаш цялата им посредственост е изложена на витрина пред очите на целия свят. Ето как трябваше да изглежда една жена. Точно по този начин. Тя беше еталонът, а Джейн беше грешката.

Ти си едно много дебело, грозно момиченце, обади се в ухото ѝ настойчиво гласче с горещ, зловонен дъх.

Тя потръпна от ужас и се опита да се усмихне на ослепително красивата жена, която вървеше към тях.

* * *

Tea: Вече сте чули, предполагам, че Бони е омъжена за бившия съпруг на Маделин — Нейтън. Там нещата са сложни. Може би няма да е зле да се поразровите в това. Не ви казвам как да си вършите работата, разбира се.

Бони: Това няма абсолютно нищо общо с каквото и да било. Нашите отношения са напълно приятелски. Тази сутрин например оставих на прага им вегетарианска лазаня за горкичкия ѝ съпруг.

Габриел: Аз бях нова в училището. Не познавах жива душа. „О, ние сме толкова грижовно училище“, каза ми директорката. Дрън-дрън. Нека ви кажа, първото нещо, което си помислих още щом влязох в онзи двор в деня за опознаване в детската градина, беше тесен кръг. Тесен, тесен, тесен. Не се изненадвам, че се стигна до смъртен случай. Е, добре де, преувеличавам. Бях малко изненадана.

5.

Селест отвори стъклената врата на „Блу Блус“ и веднага видя Маделин. Делеше една маса с дребно, слабо момиче, облечено в дънкова пола и обикновена бяла тениска с остро деколте. Непознато момиче. Прониза я внезапно разочарование. „Само ние двете“, бе казала Маделин.

Селест пренареди очакванията си за сутринта и пое дълбоко въздух. Напоследък забелязваше нещо странно, което се случваше всеки път, когато контактуваше с хора в групи. Не можеше да си спомни ясно присъствието си сред околните. Улавяше се да мисли: Не се ли изсмях твърде високо току-що? Не забравих ли да се засмея? Не се ли повторих току-що?

По някаква причина, когато бяха само двете с Маделин, всичко беше наред. Сигурно защото познаваше Маделин толкова отдавна. Усещаше личността си непокътната в компанията на Маделин.

Може би имаше нужда от тоник. Така би казала баба ѝ. Тоник. Какво беше това?

Тя тръгна между масите в тяхна посока. Все още не я бяха забелязали. Изглеждаха дълбоко потънали в разговор. Сега вече ясно виждаше профила на момичето. Беше твърде млада за училищна майка. Сигурно е детегледачка или au pair[2]. Най-вероятно au pair. Може би европейка? С не много добър английски? Това би могло да обясни леко скования, напрегнат начин, по който седеше, сякаш се опитваше да се концентрира. Може и да нямаше нищо общо с училището, разбира се. Маделин с лекота се движеше през десетки застъпващи се помежду си социални кръгове и по пътя печелеше както приятели, така и врагове за цял живот. Предимно врагове. Тя вирееше най-добре в конфликтни ситуации и се чувстваше най-щастлива, когато бе ядосана.

Маделин видя Селест и лицето ѝ грейна. Едно от най-хубавите неща около Маделин бе начинът, по който се променяше лицето ѝ, когато те видеше, сякаш на света нямаше никой друг, когото би предпочела да види в момента.

— Здравей, рожденичке! — извика Селест.

Събеседницата на Маделин се извъртя на стола си. Кестенявата ѝ коса бе болезнено силно опъната назад, сякаш работеше при военните или в полицията.

— Какво се е случило с теб, Маделин? — попита Селест, когато се приближи достатъчно, за да види крака ѝ, повдигнат на стола. Усмихна се учтиво на момичето, а то се сви като попарено, сякаш Селест се бе ухилила подигравателно, а не се бе усмихнала. (Божичко, усмихнах се, нали?)

— Това е Джейн — каза Маделин. — Тя ми се притече на помощ на пътя, след като си изкълчих глезена в опит да спася живота на няколко младежи. Джейн, това е Селест.

— Здрасти — каза Джейн. Имаше нещо голо и сурово в лицето ѝ, сякаш току-що бе изжулено твърде силно. Дъвчеше дъвка със ситни движения на челюстта, сякаш го вършеше тайно.

— Джейн е от новите майки в детската градина — обясни Маделин, докато Селест се настаняваше на масата. — Също като теб. Затова аз имам грижата да запозная и двете ви с всичко, което трябва да знаете относно училищната политика в Начално училище „Пириуи“. Това е минно поле, момичета. Минно поле, казвам ви.

— Училищна политика? — Джейн се намръщи и пристегна конската си опашка с две ръце, за да стане още по-опъната. — Няма да се забърквам в никаква училищна политика.

— И аз — съгласи се Селест.

* * *

Джейн винаги щеше да помни безразсъдното си предизвикателство към съдбата в онзи ден. „Няма да се забърквам в никаква училищна политика“, бе казала тя, а онзи, който подслушваше отгоре, се бе подразнил от отношението ѝ. Твърде самоуверено. „Ще видим тази работа“, беше си казал той, а после се бе облегнал назад, заливайки се от смях за нейна сметка.

* * *

Подаръкът на Селест за рождения ден бе комплект чаши за шампанско от уотърфордски кристал.

— Господи, прекрасни са! Просто великолепни. — Маделин внимателно извади една от кутията и я вдигна към светлината, за да се възхити на сложния релефен дизайн: редици от миниатюрни луни. — Сигурно са ти стрували цяло състояние.

Насмалко да каже: Слава богу, че си толкова богата, но успя да се овладее навреме. Би го казала, ако бяха само двете, но Джейн, като млада самотна майка, вероятно едва свързваше двата края, така че не беше учтиво да говорят за пари в нейно присъствие. Тя много добре знаеше това. (Каза го в своя защита наум, като реплика към съпруга си, защото именно той непрекъснато ѝ напомняше за социалните норми, които тя упорито пренебрегваше.)

Защо всички трябваше да стъпват толкова деликатно около парите на Селест? Сякаш богатството беше срамна болест. Същото се отнасяше и за красотата на Селест. Случайни минувачи ѝ хвърляха същите плахи погледи, каквито мятаха крадешком и на хора с липсващи крайници, а ако Маделин изобщо споменеше нещо за външния ѝ вид, Селест мигновено се засрамваше. Шшшт, шушнеше тя и боязливо се оглеждаше, да не би да ги чуе някой. Всички искаха да са богати и красиви, но истински богатите и красивите трябваше да се преструват, че са абсолютно същите като останалите. Странен свят.

— Е, училищна политика, момичета. — Маделин внимателно постави чашата обратно в кутията. — Най-напред ще започнем с Русите карета.

— Русите карета? — Селест присви очи, сякаш след това предстоеше изпит.

— Русите карета управляват училището. Ако искаш да членуваш в родителско-учителската асоциация, трябва да имаш прическа каре, при това руса — каза Маделин и приглади косата си на една страна, според изискванията на въпросната прическа. — Това е неписан закон.

Джейн се изкиска суховато и Маделин осъзна, че отчаяно копнее да я разсмее отново.

— Не трябва да е перхидролено русо, разбира се; трябва да е луксозно и скъпо русо, после косата се подстригва — онзи тип „мамешка“ прическа, която стои като каска.

— Много си лоша. — Селест леко я тупна по ръката.

— Не съм! — запротестира Маделин. — Аз обожавам тази прическа! Казах на Луси Пондър, че когато съм готова да се кандидатирам за член на родителско-учителската асоциация, ще я помоля да ме подстриже според изискванията. — Тя се обърна към Джейн; — Луси Пондър е местна фризьорка, дъщеря на дамата, която живее в къщата срещу двора на училището. В Пириуи всички са свързани помежду си.

— Така ли? — възкликна Джейн. По лицето ѝ пробяга някаква смесица от надежда и страх и тя бързо хвърли поглед през рамо.

— Всичко е наред, в безопасност сме, на хоризонта няма Руси карета.

— А добри ли са Русите карета? — попита Селест. — Или трябва да се пазим от тях?

— Ами… добронамерени са — отвърна Маделин. — Много, много добронамерени. Те са… Хммм, какво всъщност са те? — Тя забарабани с пръсти по масата, опитвайки се да измисли точно описание на Русите карета. — Те са майки военачалници. Отнасят се много сериозно към ролите си на училищни майки. Приемат го като тяхна религия. Те са майки фундаменталистки.

— Преувеличаваш — каза Селест.

— Разбира се, че преувеличавам — съгласи се Маделин.

— Има ли Руси карета сред майките от детската градина? — попита Джейн.

— Я да видим — замисли се Маделин. — О, да, Харпър. Тя е типичното Русо каре. Членува в родителско-учителската асоциация и има потресаващо талантлива дъщеря с лека алергия към ядки. Значи, е част от Цайтгайста[3], късметлийка.

— Стига де, Маделин, няма нищо късметлийско в това да имаш дете с алергия към ядки — каза Селест.

— Така е — отвърна Маделин. Даваше си сметка, че започва да прекалява в желанието си да разсмее Джейн. — Шегувам се. Така, да видим. Кой друг? Да вземем Каръл Куигли. Тя е нещо като стажант Русо каре, но все още не е достатъчно руса. Все още не членува в родителско-учителската асоциация, но дава своя принос за училището, като го поддържа чисто. Обсебена е от чистотата. Постоянно търчи из класната стая със спрей за почистване.

— Не е вярно — протестира Селест.

— Вярно е!

— Ами татковците? — Джейн отвори пакетче дъвки и дискретно, като контрабандна стока, пъхна още една в устата си. Изглеждаше обсебена от дъвки, макар че всъщност не се виждаше как дъвче. Избягваше да гледа Маделин в очите, докато задаваше въпроса си. Може би се надяваше да срещне самотен татко?

— Едно птиченце ми каза, че тази година имаме поне един татко в майчинство — отвърна Маделин. — Жена му е някаква важна клечка в корпоративния свят. Джаки Някояси. Изпълнителен директор на банка, ако не се лъжа.

— Не е Джаки Монтгомъри, нали? — попита Селест.

— Точно тя.

— Божичко — измърмори Селест.

— Ние може би никога няма да я видим. Трудничко им е на майките, които са на пълен работен ден. Кой друг е на пълен работен ден? О, Рената. Рената работи нещо в областта на финансите — ценни книжа… или… не знам, фондови опции? Има ли такова нещо? Или може би е аналитик. Да, точно така. Анализира разни неща. Всеки път, когато я помоля да ми обясни работата си, забравям да слушам. Децата ѝ също са гении. Много ясно.

— Значи, Рената е Русо каре? — попита Джейн.

— Не, не. Тя е жена с професионална кариера. Има бавачка на пълен работен ден. Мисля, че просто си е внесла нова от Франция. Тя харесва европейски неща. Рената няма време да помага в училище. Трябва да посещава заседания на управителния съвет. Когато и да говориш с нея, тя или току-що е била на заседание на управителния съвет, или трябва да се връща на заседание на управителния съвет, или се подготвя за заседание на управителния съвет. Не, сериозно, колко често се провеждат тези заседания?

— Ами, зависи от… — започна Селест.

— Това беше риторичен въпрос — прекъсна я Маделин. — Искам да кажа, че не може да издържи и пет минути, без да спомене заседание на управителния съвет, така както Tea Кънингам не може да издържи и пет минути, без да спомене, че има четири деца. Тя също е майка от детската градина, между другото. Има четири деца. Не може да го преживее. Злобно ли звуча?

— Да — отвърна Селест.

— Съжалявам — каза Маделин. Наистина се чувстваше леко виновна. — Опитвах се да бъда забавна. Глезенът ми е виновен. А сега сериозно: училището е прекрасно, всички са прекрасни, всички ние ще си прекараме от прекрасно по-прекрасно и ще си имаме нови приятели, от прекрасни по-прекрасни.

Джейн се изкиска и задъвка дъвката по нейния си дискретен начин. Очевидно можеше да дъвче дъвка и да пие кафе едновременно. Забележително умение.

— А тези „надарени и талантливи“ деца? — попита Джейн. — Това чрез изпит ли се определя?

— Има си цял процес за идентификация — каза Маделин. — Освен това получават специални програми и „възможности“. Остават в същия клас, но им дават по-трудни домашни, предполагам, а понякога ги извеждат за отделни уроци със специален учител. Виж, ясно е, че никой не би искал детето му да скучае в час и да чака останалите да наваксат. Това го разбирам. Но има моменти, когато просто… ето например миналата година имах малък конфликт с Рената.

— Маделин обожава конфликтите — поясни Селест за Джейн.

— Рената някак успя да намери време между заседанията на управителния съвет, за да помоли учителите да организират специална екскурзийка само за надарените деца. Ставаше въпрос за посещение на театрална пиеса. Ама моля ви се, не е нужно да си шибан гений, за да ходиш на театър. Аз съм маркетинг мениджър на театър „Пириуи Пенинсюла“ и точно поради тази причина дочух за това.

— Тя спечели, разбира се — ухили се Селест.

— Разбира се, че спечелих — отвърна Маделин. — Осигурих специално намаление за групово посещение за всички деца, а в антракта имаше шампанско на половин цена за всички родители. Чудесно си прекарахме.

— О! Сега се сетих! — каза Селест. — Замалко да забравя да ти дам твоето шампанско! Чакай да видя дали… да, ето го. — Тя взе да рови из обемистата си сламена кошница по типичния си задъхан начин и накрая измъкна оттам бутилка „Боленже“. — Не мога да ти подаря чаши за шампанско без шампанско.

— Хайде да го отворим сега! — Маделин вдигна бутилката за гърлото, обзета от внезапно вдъхновение.

— Не, не — отвърна Селест. — Луда ли си? Твърде рано е за пиене. След два часа трябва да вземем децата. А и шампанското не е изстудено.

— Закуска с шампанско! — каза Маделин. — Всичко зависи от формулировката. Ще пием шампанско и портокалов сок. По половин чаша на всяка! В продължение на два часа. Джейн? Участваш ли?

— Предполагам, че бих могла да пийна глътка — отвърна Джейн. — Не нося на алкохол.

— Не се и съмнявам, защото тежиш около десет килограма — каза Маделин. — Добре си пасваме с теб. Обичам хора, които не носят на алкохол. Тъкмо ще има повече за мен.

— Маделин — обади се Селест. — Запази го за друг път.

— Но днес е Празникът на Маделин — тъжно отвърна Маделин. — Освен това съм ранена.

Селест завъртя очи.

— Подай ми чаша.

* * *

Tea: Джейн беше пийнала, когато дойде да прибере Зиги в деня за ориентация. Така че, сещате се, това дава определена представа за нещата, нали? Млада самотна майка, която пие от сутринта. И дъвче дъвка. Не много добро първо впечатление. Нищо повече не искам да кажа.

Бони: Никой не е бил пиян, за бога! Закусили са с шампанско в „Блу Блус“ по случай четиресетия рожден ден на Маделин. Били са просто леко развеселени. Е, поне така чух; ние всъщност пропуснахме деня за ориентация, защото бяхме на уединено семейно изцеление в Байрън Бей. Беше невероятно духовно преживяване. Искате ли да ви дам адреса на уебсайта им?

Харпър: От самото начало знаете, че Маделин, Селест и Джейн бяха едно малко сплотено трио. Пристигнаха прегърнати като дванайсетгодишни хлапачки. Аз и Рената не бяхме поканени на симпатичното им соаре, макар че познаваме Маделин, откак момчетата ни бяха заедно в детската градина, но както казах и на Рената онази вечер, по време на божествената дегустация в „Реми“ (и това, между другото, беше, преди останалата част от Сидни да го открие), дреме ми на шапката.

Саманта: Аз бях на работа. Стю заведе Лили на детска градина в деня за ориентация. Спомена, че някои от майките се появили след закуска с шампанско. И аз му казах: „Чудно. Как се казват? Звучат точно като мой тип хора“.

Джонатан: Пропуснал съм всичко това. Двамата със Стю си говорихме за крикет.

Мелиса: Не сте го чули от мен, но очевидно Маделин Макензи е била толкова пияна сутринта, че е паднала и си е изкълчила глезена.

Греъм: Мисля, че прахосвате усилия в грешна посока. Не виждам как една необмислена закуска с шампанско би могла да доведе до убийство и тежка телесна повреда, не е ли така?

* * *

Шампанското никога не е грешка. Това бе любимата мантра на Маделин. Но след това тя се замисли дали пък в този единствен случай — поне мъничко — преценката ѝ не е била погрешна. Не защото бяха пияни. Не бяха. А защото, когато трите влязоха в училището, заливайки се от смях (Маделин бе решила, че не иска да остане в колата и да пропусне да види излизането на Клоуи, затова ги придружи, увиснала на лактите им), след тях се носеше онова непогрешимо ухание на забавление.

А хората не обичат да пропускат забавление.

6.

Джейн не беше пияна, когато се върна в училището да прибере Зиги. Бе изпила най-много три глътки от онова шампанско.

Но се чувстваше в еуфория. Имаше нещо в пукота на корковата тапа, в неприличието му, в непредвидеността на цялата сутрин, в онези красиви дълги и крехки чаши, отразили слънчевите лъчи, в бариста с вид на сърфист, понесъл три прелестни миниатюрни тарталети със свещички, в мириса на океана, в усещането, че тя може би създаваше нови приятелства с тези жени, които бяха толкова различни от всичките ѝ други приятели: по-възрастни, по-богати, по-изискани.

— Когато Зиги започне училище, ще се сдобиеш с нови приятели! — непрекъснато повтаряше майка ѝ с дразнещо вълнение и Джейн с огромно усилие се въздържаше да не завърти очи и да не се държи като намусен и тревожен тийнейджър, комуто предстои преместване в нова гимназия. Майка ѝ имаше три първи приятелки, с които се бе запознала преди двайсет и пет години, когато по-големият брат на Джейн — Дейн — тръгнал на детска градина. В онази първа сутрин четирите отишли да пият кафе и оттогава бяха неразделни.

— Нямам нужда от нови приятели — отвръщаше Джейн.

— Напротив, имаш. Трябва да се сприятеляваш с други майки — да се подкрепяте! Защото вие си знаете през какво минавате!

Но Джейн бе опитала това с групата на майките — уви, безуспешно. Тя просто не можеше да усети близост с тези ведри бъбриви жени и техните шумни разговори относно съпрузи, които „пръста си не помръдваха“, и ремонти, които не приключваха преди раждането на бебето, и онези смешни моменти, в които те бяха толкова заети и уморени, че излизаха от дома си без никакъв грим! (Джейн, която в момента не беше гримирана и никога не се гримираше, ги гледаше кротко и безизразно, но вътрешно крещеше: „Какви ги дрънкате, по дяволите?“.)

И все пак, колкото и да бе странно, с Маделин и Селест усети близост, въпреки че всъщност нямаше нищо общо с тях освен факта, че децата им започваха да ходят на детска градина, и макар Джейн да бе почти сигурна, че Маделин също не би излязла от дома си без грим, тя вече си представяше как двете със Селест (която също не се гримираше; за щастие красотата ѝ бе достатъчно шокираща и без подобрения) се шегуваха с Маделин на тази тема, а тя се смееше и ги дразнеше в отговор, сякаш ги свързваше стабилно приятелство.

Именно затова Джейн не бе готова за онова, което се случи.

Не беше нащрек, бе твърде заета да опознава Начално училище „Пириуи“ (всичко бе толкова симпатично и подредено, че животът изглеждаше песен), наслаждаваше се на слънцето и на все още непознатия мирис на море. Почувства се изпълнена с удоволствие при мисълта за предстоящите училищни дни на Зиги. За пръв път от раждането му задължението да носи отговорност за детството на Зиги не ѝ тежеше. Новият ѝ апартамент се намираше съвсем близо до училището. Щяха да ходят пеш дотам всеки ден, покрай морето и под дърветата нагоре по хълма.

По пътя към нейното начално училище в предградията имаше само гледки от шестте ленти на магистралата и аромат на печено пиле от съседния магазин. Нямаше никакви изкусно проектирани сенчести зони за игра с прелестни цветни плочки, подредени като мозайка във формата на делфини и китове. И със сигурност нямаше никакви стенописи на подводни морски сцени или каменни скулптури на костенурки насред пясъчниците.

— Това училище е толкова прелестно — каза тя на Маделин, докато двете със Селест ѝ помагаха да се придвижва. — Направо е магическо.

— Нали? Миналогодишната училищна викторина събра пари за ремонт на двора — отвърна Маделин. — Русите карета знаят как да организират благотворителни събития. Темата беше „Мъртви знаменитости“. Беше много забавно. Теб бива ли те във викторините, Джейн?

— Много — отвърна Джейн. — Викторините и пъзелите са двете области, в които съм експерт.

— Пъзели? — попита Маделин. — Предпочитам да си избода очите.

Тя се настани на боядисаната в синьо дървена пейка, монтирана около дънера на гигантски фикус макрофила, и вдигна навехнатия си крак върху нея. Около тях веднага се насъбра тълпа други родители и Маделин се обърна към почитателите си, за да представи Джейн и Селест на майките с по-големи деца, които вече познаваше, а после разказа на всички историята за това как навехнала глезена си, спасявайки живота на млади хора.

— Типично за Маделин — каза на Джейн някаква жена на име Каръл. Добродушна на вид жена с голяма сламена шапка и рокля на цветя с дълбоко деколте и бухнали ръкави. Изглеждаше така, сякаш се бе запътила към бяла дъсчена църква от „Малка къща в прерията“. (Каръл? Не беше ли тя онази, за която Маделин каза, че обичала да чисти? Чистницата Каръл.) — Маделин просто обожава скандалите — продължи Каръл. — Скача на всеки. Синовете ни играят футбол заедно и миналата година влезе в спор с един гигантски баща. Всички съпрузи се скриха, а Маделин се изправи ей толкова близо до него и започна да го боде с пръст в гърдите, без да отстъпи и на сантиметър. Истинско чудо е, че оцеля.

— А, онзи ли! Координаторът на отбора до седем години. — Маделин просъска думата „координатор“, все едно произнасяше „сериен убиец“. — Ще ненавиждам този мъж до края на живота си!

Междувременно Селест стоеше леко встрани и бъбреше с някого по онзи неин колеблив и тревожен начин, който Джейн вече започваше да приема като особеност на характера ѝ.

— Как беше името на сина ти? — попита Каръл.

— Зиги — отвърна Джейн.

— Зиги — неуверено повтори Каръл. — Това някакво етническо име ли е?

— Ехо, здрасти, аз съм Рената! — Пред Джейн изникна жена с протегната ръка. Имаше къдрава пепелява коса, подстригана симетрично, и наситенокафяви очи зад елегантни очила с черни рамки. Държеше се като политик в предизборна кампания. Произнесе името си подчертано, с необясним апломб, сякаш Джейн я очакваше.

— Здрасти! Аз съм Джейн. Как си? — Джейн се постара да отвърне със същия ентусиазъм. Зачуди се да не би това да е училищната директорка.

Към тях се втурна руса, добре облечена жена с жълт плик в ръка. Идеално се вписваше в изискванията за Русо каре.

— Рената — каза тя, без да обърне капка внимание на Джейн. — Получих онзи образователен доклад, за който говорихме на вечеря…

— Дай ми минутка, Харпър — прекъсна я Рената с нотка на раздразнение. После отново се обърна към Джейн: — Джейн, радвам се да се запознаем! Аз съм майката на Амабела, имам и син Джаксън, второкласник. Името е Амабела, между другото, не Анабела. Френско е. Не сме си го измислили.

Харпър продължаваше да виси над рамото на Рената и да кима почтително, докато тя говореше, досущ като онези хора, които стоят зад политиците на пресконференции.

— Просто исках да те запозная с бавачката на Амабела и Джаксън, която по случайност е и французойка! Quelle coincidence![4] Това е Жулиет. — Рената посочи към дребно момиче с къса червена коса и странно магнетично лице, доминирано от огромна уста със сочни устни. Приличаше на много симпатично извънземно.

— Приятно ми е да се запознаем. — Бавачката вяло протегна ръка. Имаше силен френски акцент и изглеждаше безумно отегчена.

— И на мен — отвърна Джейн.

— Винаги съм смятала, че е хубаво бавачките да се познават. — Рената местеше грейнал поглед от едната към другата. — Нещо като група за взаимопомощ, така да се каже! Каква си по народност?

— Тя не е бавачка, Рената — обади се Маделин от пейката, едва сдържайки смеха си.

— Е, добре, аи pair тогава — раздразнено отвърна Рената.

— Рената, чуй ме, тя е майка — продължи Маделин. — Просто е млада. Каквито сме били и ние, ако си спомняш.

Рената погледна неловко към Джейн, сякаш подозираше лоша шега, но преди Джейн да успее да каже каквото и да било (а тя имаше усещането, че е длъжна да се извини), някой каза: „Ето ги, излизат!“, и всички родители се втурнаха към децата, придружени от симпатична руса учителка с трапчинки на бузите, която изглеждаше като избрана на кастинг за ролята на учителка в детска градина.

Две малки русоляви момчета изхвърчаха първи напред, като изстреляни от пушка, и се втурнаха директно към Селест.

— Ооох — изпъшка Селест, когато двете руси глави се забиха в корема ѝ.

— Много харесвах идеята за близнаци, докато не се запознах с малките демони на Селест — бе казала Маделин на Джейн, докато пиеха шампанско и портокалов сок, а Селест разсеяно се бе усмихнала, без да се обиди.

Клоуи излезе от класната стая с бавна стъпка, хванала за ръце две други момиченца с вид на принцеси. Джейн тревожно оглеждаше децата, за да открие Зиги. Нима Клоуи го бе зарязала? Накрая се появи и той. Беше предпоследен, но изглеждаше щастлив. Джейн вдигна палец с въпросително изражение на лицето, а Зиги вдигна двата си палеца в отговор и се ухили.

Последва внезапна суматоха. Всички спряха и обърнаха погледи нататък.

Причината бе малко къдрокосо момиченце. Последното дете, излязло от класната стая. То хлипаше с прегърбени рамене и наведена глава.

— Ооо… — простенаха майките в един глас, защото момиченцето изглеждаше толкова нещастно и толкова храбро, и имаше толкова красива коса.

Рената хукна нататък, последвана — с по-спокойно темпо — от странно изглеждащата си бавачка. Майката, бавачката и симпатичната руса учителка се наведоха едновременно над момиченцето, за да го изслушат.

— Мамо! — Зиги се втурна към Джейн и тя го грабна в прегръдката си.

Имаше чувството, че не го е виждала от цяла вечност, сякаш двамата бяха прекарали дълго време на екзотични острови, далече един от друг. Тя зарови нос в косата му.

— Как беше? Забавлява ли се?

Преди той да успее да отговори, учителката извика:

— Моля за вниманието на всички родители и деца! Имахме великолепна сутрин, но сега просто се налага да си поговорим за нещо. Боя се, че е сериозно.

Трапчинките на учителката потъваха навътре в бузите и, сякаш тя се опитваше да ги скрие, за да ги върне обратно в по-подходящ момент.

Джейн разхлаби прегръдката си и остави Зиги да се плъзне обратно на земята.

— Какво става? — попита някой.

— Нещо се е случило на Амабела, така изглежда — обади се друга майка.

— О, боже! — тихо добави някой друг. — Сега ще видим Рената в пълна бойна готовност.

— Така, някой току-що е наранил Анабела — Амабела, съжалявам — и аз искам този някой, който и да е той, да дойде и да се извини, защото ние не посягаме на приятелите си в училище, нали? — каза учителката с учителския си тон. — А ако го сторим, винаги се извиняваме, защото така постъпват големите деца от детската градина.

Настъпи мълчание. Децата или се взираха безизразно в учителката, или се клатеха напред-назад с наведени глави. Някои от тях заровиха лица в полите на майките си.

Единият от близнаците на Селест я задърпа за блузата.

— Гладен съм!

Маделин стана от пейката под дървото и докуцука до Джейн.

— Защо ни задържат? — Тя се огледа наоколо. — Аз дори не знам къде е Клоуи.

— Кой беше, Амабела? — попита Рената. — Кой те нарани?

Момиченцето прошепна нещо на ухото ѝ.

— Случайно ли стана, Амабела? — отчаяно попита учителката.

— Не е станало случайно, за бога! — отсече Рената. Лицето ѝ пламтеше от правдив гняв. — Някой се е опитал да я удуши. Виждам следите по шията ѝ. Мисля, че ще излязат и синини.

— Мили боже! — каза Маделин.

Джейн проследи с поглед как учителката приклекна до момиченцето, прегърна го и се наведе към ухото му.

— Ти видя ли какво се случи? — обърна се Джейн към Зиги. Той енергично поклати глава.

Учителката отново се изправи и смутено заопипва обицата си, преди да се обърне към родителите:

— Оказва се, че едно от момчетата… ами… Проблемът е там, че децата все още не знаят имената си, така че Амабела не може да ми каже с точност кое момченце…

— Ние няма да оставим нещата така! — прекъсна я Рената.

— Категорично не! — съгласи се русата ѝ приятелка, която продължаваше да виси над рамото ѝ. Харпър, помисли си Джейн, опитвайки се да запомни правилно имената на всички. Висящата Харпър.

Учителката пое дълбоко дъх.

— Не. Няма да оставим нещата така. Чудя се дали бих могла да помоля всички деца… е, всъщност може би само момчетата, да дойдат тук съвсем за мъничко.

Родителите избутаха напред синовете си с нежно смушкване между лопатките.

— Хайде, отивай — каза Джейн на Зиги.

Той стисна ръката ѝ и я погледна умоляващо.

— Вече съм готов да се прибираме.

— Всичко е наред — каза Джейн. — Само за няколко минути.

Зиги бавно се запъти натам и застана до едно момче, което изглеждаше като гигант до него. Беше с една глава по-високо от сина ѝ, с черна къдрава коса и широки, здрави рамене. Изглеждаше като малък гангстер.

Момчетата се подредиха в рехава редица пред учителката. Бяха петнайсетина на брой, във всякакви форми и размери. Светлокосите близнаци на Селест стояха в края; единият плъзгаше автомобилче „Мачбокс“ по главата на брат си, който пък яростно размахваше ръка, сякаш пъдеше досадна муха.

— Като разпознаване на заподозрени в полицията — каза Маделин.

Някой се изкиска:

— Маделин, престани!

— Всички трябва да застанат с лице напред, а после да се завъртят, така че да покажат и профилите си — продължи Маделин, после добави към Селест: — Ако се окаже някое от твоите момчета, Селест, тя няма да успее да ги различи на външен вид. Тогава ще трябва да се направи ДНК анализ. Момент… еднояйчните близнаци еднакво ДНК ли имат?

— Смешно ти е на теб, Маделин; твоето дете е извън подозрение — обади се друга майка.

— Имат еднакво ДНК, но различни пръстови отпечатъци — отвърна Селест.

— Добре, в такъв случай ще се наложи да сваляме пръстови отпечатъци.

— Шшшт — изшътка Джейн, опитвайки се да потисне смеха си. Изпитваше огромно съчувствие към майката на детето, което всеки момент щеше да бъде подложено на публично унижение.

Малкото момиченце на име Амабела стисна ръката на майка си. Червенокосата бавачка скръсти ръце и отстъпи крачка назад.

Амабела огледа редицата момчета.

— Той беше — веднага каза тя и посочи към малкия гангстер. — Той се опита да ме удуши.

„Знаех си“, помисли си Джейн.

Но после, по някаква причина, учителката сложи ръка на рамото на Зиги и момиченцето кимна, а Зиги започна да клати глава:

— Не бях аз!

— Да, той беше — потвърди момиченцето.

* * *

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: В момента се прави аутопсия, за да се установи причината за смъртта, но на този етап мога да потвърдя, че жертвата има фрактури на ребрата в дясната част на гръдния кош, счупен таз и фрактури на основата на черепа, десния крак и долната част на гръбначния стълб.

7.

О, горко ми, помисли си Маделин.

Прекрасно. Току-що се бе сприятелила с майката на един малък разбойник. В колата изглеждаше толкова симпатичен и миличък. Слава богу, че не се бе опитал да удуши Клоуи. Щеше да се получи неловко. Освен това Клоуи щеше да го нокаутира с юмрук.

— Зиги никога не би… — започна Джейн.

Лицето ѝ побеля като платно. Изглеждаше ужасена. Маделин забеляза как другите родители започнаха да отстъпват назад, оформяйки кръг от празно пространство около Джейн.

— Всичко е наред. — Маделин утешително погали ръката на Джейн. — Те са деца! Още не са се цивилизовали!

— Извинете. — Джейн подмина две други майки, пристъпи в центъра на малката групичка, сякаш излизаше на сцена, и сложи ръка върху рамото на Зиги. Сърцето на Маделин се сви и за двамата. Джейн изглеждаше достатъчно млада да ѝ бъде дъщеря. Всъщност мъничко ѝ напомняше за Абигейл — същата безпричинна тревожност и боязлив, необщителен нрав.

— О, боже! — тревожно прошепна Селест на Маделин. — Това е ужасно!

— Нищо не съм направил! — смело заяви Зиги.

— Зиги, просто искаме да се извиниш на Амабела, това е всичко — каза госпожица Барнс.

Бек Барнс бе учителка и на Фред в детската градина, в първата ѝ година след дипломирането ѝ от педагогическия колеж. Беше добра, но все още твърде млада и прекалено неспокойна за вкуса на родителите, което бе съвършено нормално за родител като Маделин, но не и за родител като Рената Клайн, жаден за мъст. Макар че, ако трябва да сме честни, всеки родител би искал извинение, ако друго дете се опита да удуши неговото. (А може би нещата се утежняваха и от факта, че Маделин бе накарала Рената да изглежда като глупачка, приемайки Джейн за бавачка. Рената не обичаше да изглежда като глупачка. Децата ѝ бяха гении в края на краищата. На плещите ѝ се крепеше сериозна репутация. Заедно с куп заседания на управителния съвет.)

Джейн погледна към Амабела.

— Миличка, сигурна ли си, че точно това момче те нарани?

— Би ли се извинил на Амабела, ако обичаш? Наистина си я наранил много лошо — каза Рената на Зиги. Говореше любезно, но твърдо. — И после всички ще можем да се прибираме у дома.

— Ама не бях аз — отвърна Зиги. Говореше много ясно и точно и гледаше Рената право в очите.

Маделин свали слънчевите си очила и замислено задъвка едната им дръжка. Може би наистина не е бил той? Дали Амабела не грешеше? Но тя бе надарено дете! Освен това бе едно много сладко момиченце. С Клоуи играеха заедно на детската площадка, лесно отстъпваше, позволяваше на Клоуи да я командва и приемаше второстепенната роля във всичките им игри.

— Не лъжи! — отсече Рената, зарязала благовъзпитаното си поведение в стил „Държа се мило с чуждите деца дори когато тормозят моето“. — Просто трябва да се извиниш, нищо повече.

Маделин видя как тялото на Джейн реагира мигновено, инстинктивно, като внезапно нападение на змия или скок на хищно животно. Тя изпъна гръб и вирна брадичка.

— Зиги не лъже.

— Е, аз пък те уверявам, че Амабела казва истината.

Публиката застина. Дори децата притихнаха, с изключение на близнаците на Селест, които се гонеха на площадката за игра и крещяха нещо за нинджи.

— Добре, изглежда, стигнахме до задънена улица. — Госпожица Барнс очевидно нямаше никаква представа какво да прави. Та тя бе на двайсет и четири, за бога.

Клоуи внезапно изникна до Маделин, задъхана от изкачването по катерушката.

— Искам да поплувам — заяви тя.

— Шшшт.

Клоуи въздъхна.

— Може ли да поплувам, мамо, моля?

— Шшшт.

Глезенът я болеше. Страхотен четиресети рожден ден, няма що. Толкова по въпроса за Празника на Маделин. Изпитваше огромна нужда да седне, но вместо това закуцука към центъра на бойните действия.

— Рената — каза, — знаеш какви са децата понякога…

Рената рязко се обърна и гневно я изгледа.

— Детето трябва да поеме отговорност за действията си. Той трябва да проумее, че всяко действие има последствия. Не може да напада други деца, опитвайки се да ги удуши, а после да се преструва, че не го е направил! Впрочем това какво общо има с теб, Маделин? Вземай си кофичките и лопатките и отивай на другия пясъчник.

Маделин се наежи. Тя просто се опитваше да помогне! А това за пясъчника бе изключително оригинално, няма що. След конфликта заради театралната екскурзия за талантливи деца миналата година двете с Рената често се заяждаха една с друга, макар привидно да си оставаха приятелки.

Маделин всъщност харесваше Рената, но от самото начало в отношенията им се прокрадваше някакво съперничество. „Виж, аз просто съм такъв тип човек, че бих се отегчила до смърт, ако трябваше да си стоя вкъщи и да си гледам децата“, споделяше ѝ поверително Рената и Маделин не биваше да го приема като обида, защото тя не си стоеше вкъщи, а работеше на половин ден, но все пак винаги съществуваше намекът, че Рената е умницата, че тя е тази, която има нужда от повече умствено стимулиране, защото тя имаше кариера, а Маделин просто ходеше на работа.

На всичко отгоре Джаксън, по-големият син на Рената, се славеше с това, че редовно печелеше турнири по шах, докато синът на Маделин — Фред — се славеше с това, че бе единственият ученик в историята на Начално училище „Пириуи“, проявил достатъчно смелост да се качи на гигантския фикус макрофила, а оттам да направи невъзможния скок до покрива на кабинета по музика, за да събере трийсет и четири топки за тенис. (Наложи се да го спасяват с камион на Противопожарната служба. Лудориите му бяха пословични в училището.)

— Няма значение, мамо. — Амабела погледна майка си с насълзени очи. Маделин забеляза червените следи от пръсти около шията на горкото дете.

— Има значение — отвърна Рената и се обърна към Джейн. — Моля те, накарай детето си да се извини.

— Рената — обади се Маделин.

— Не се намесвай, Маделин.

— Да, не мисля, че трябва да се намесваме, Маделин — каза Харпър, която, както се очакваше, стоеше наблизо и прекарваше живота си в съгласяване с Рената.

— Съжалявам, но просто не мога да го накарам да се извини за нещо, което твърди, че не е направил — отсече Джейн.

— Детето ти лъже — каза Рената. Очите ѝ хвърляха мълнии иззад очилата.

— Не мисля, че лъже — отвърна Джейн и навири брадичка.

— Просто искам да си отиваме у дома, мамо, моля — каза Амабела и жално заплака. Странната на вид френска бавачка на Рената, която през цялото време мълчеше, вдигна детето на ръце, а Амабела обви крачета около кръста ѝ и зарови лице в свивката на шията ѝ. На челото на Рената пулсираше вена. Пръстите ѝ се свиваха в юмруци и отново се отпускаха.

— Това е абсолютно… недопустимо — заяви Рената на клетата и объркана госпожица Барнс, която вероятно се чудеше защо в учителския колеж не ги бяха обучавали да се справят с подобни ситуации.

Рената се наведе на сантиметри над лицето на Зиги.

— Ако още веднъж се осмелиш да докоснеш момиченцето ми по този начин, лошо ти се пише.

— Хей! — извика Джейн.

Рената дори не я погледна. Изпъна гръб и се обърна към бавачката си:

— Да тръгваме, Жулиет.

Двете закрачиха с маршова стъпка през двора, а всички останали родители се престориха на заети с децата си.

Зиги ги проследи с очи, докато се отдалечаваха, после вдигна поглед към майка си, почеса се по носа и каза:

— Май вече не ми се ходи на училище.

* * *

Саманта: Всички родители трябва да отидат до полицейското управление и да дадат показания. Аз все още го отлагам. Направо ми се гади. Вероятно ще си помислят, че съм виновна. Честно, чувствам се виновна, когато на светофара до мен спре полицейска кола.

8.

ПЕТ МЕСЕЦА ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

— Елените са изяли морковите!

Маделин повдигна клепачи и на ранната утринна светлина видя как Клоуи размахва пред очите ѝ полуизяден морков. Ед, който тихо похъркваше до нея, предишната вечер старателно бе огризал морковите, за да създаде максимално автентични следи от еленски зъби. Клоуи удобно бе яхнала корема на майка си по пижама, с рошава коса, голяма усмивка и грейнал поглед.

Маделин разтърка очите си и погледна към часовника. Шест сутринта. Вероятно най-доброто, на което можеха да се надяват.

— Мислиш ли, че Дядо Коледа е оставил на Фред картоф? — с надежда попита Клоуи. — Защото той беше много палав тази година!

Маделин бе казала на децата си, че ако не слушат, Дядо Коледа може да им остави картофи, опаковани като подарък, и те винаги щяха да се чудят какъв ли е бил прекрасният подарък, подменен с картоф. Клоуи копнееше брат ѝ да получи картоф за Коледа. Това може би щеше да я зарадва много повече от къщата за кукли под елхата. Маделин сериозно обмисляше дали да не опакова картофи и за двамата. Това щеше да е страхотен стимул за добро поведение през цялата следваща година. „Не забравяй картофа“, можеше да им повтаря. Но Ед не ѝ позволи. Той беше твърде добър, да му се не види.

— Брат ти стана ли? — попита тя Клоуи.

— Ще го събудя! — извика Клоуи и преди Маделин да успее да я спре, крачетата ѝ вече топуркаха по коридора.

Ед се размърда.

— Още не е сутрин, нали? Не може да е сутрин.

— Украсете къщата с дрън-дрън и клонки! — запя Маделин. — Тра-ла-ла-ла-лааа, ла-ла-ла-ла!

— Ще ти дам хиляда долара, ако спреш веднага — каза Ед и притисна възглавницата върху лицето си. За един толкова добър мъж бе изненадващо груб относно пеенето ѝ.

— Ти нямаш хиляда долара — отвърна Маделин и възторжено запя „Тиха нощ“.

Мобилният ѝ телефон иззвъня със сигнала за съобщение и Маделин го взе от нощното шкафче, докато все още пееше.

Беше Абигейл. Тази година тя щеше да прекара Бъдни вечер и Коледа заедно с баща си, Бони и природената си сестра. Скай, родена три месеца след Клоуи, бе светлокосо момиченце с вид на феичка, което вървеше по петите на Абигейл като вярно кученце. Освен това много приличаше на Абигейл като малка, което смущаваше Маделин — понякога и до сълзи, — все едно нещо ценно ѝ е било отнето. По всичко личеше, че Абигейл предпочиташе Скай пред Клоуи и Фред, които категорично отказваха да я боготворят, и Маделин често се улавяше да си мисли: Но, Абигейл, Клоуи и Фред са истинските ти брат и сестра, трябва да ги обичаш повече! — което технически не беше вярно. Съзнанието на Маделин просто отказваше да приеме, че трите природени деца бяха еднакво свързани с Абигейл.

Тя прочете съобщението: Честита Коледа, мамо. Татко, Бони, Скай и аз сме в приюта от 5:30 сутринта! Вече обелих четиресет картофа! Прекрасно е да помагаш на другите. Чувствам се благословена. С обич, Абигейл.

— Та тя не е обелила и един проклет картоф през целия си живот — мърмореше Маделин, докато пишеше съобщение в отговор: Това е чудесно, миличка. Весела Коледа и на теб, ще се видим скоро, ххх!

Тя стовари телефона обратно върху нощното шкафче. Внезапно се почувства изтощена и положи максимално усилие да удържи разбушувалия се гняв зад очите си.

Чувствам се благословена… Прекрасно е.

И това от устата на четиринайсетгодишно момиче, което роптаеше, ако го помолиш да подреди масата за вечеря. Дъщеря ѝ започваше да звучи точно като Бони.

— Гадост! — изсумтя тя на глас.

В коледната сутрин Бони бе организирала доброволческо посещение на цялото семейство в приют за бездомни. „Просто ненавиждам целия този ужасен комерсиализъм на Коледа“, бе казала тя на Маделин миналата седмица, когато случайно се срещнаха в търговския център. Маделин пазаруваше за Коледа и на китките ѝ бяха нанизани десетки найлонови пазарски торби. Фред и Клоуи смучеха близалки и устните им лъщяха в аленочервено. Междувременно Бони носеше миниатюрно дръвче бонзай в саксия, а Скай вървеше до нея и ядеше круша. („Шибана круша“, сподели Маделин по-късно на Селест. По някаква причина не можеше да се примири с тази круша.)

Как изобщо бе успяла Бони да изкара от леглото бившия съпруг на Маделин в толкова ранен час, за да отиде да работи в приют за бездомни? Докато бяха женени, Нейтън не ставаше преди осем. Бони сигурно му прави екологично чисти свирки.

— Абигейл се наслаждава на „прекрасно преживяване“ с Бони в приюта за бездомни — каза Маделин.

Ед свали възглавницата от лицето си.

— Това е отвратително — каза той.

— И още как — отвърна Маделин. Тъкмо затова го обичаше.

— Кафе — състрадателно каза той. — Ще ти направя кафе.

— ПОДАРЪЦИ! — изкрещяха Клоуи и Фред от долния етаж.

Клоуи и Фред не можеха да се наситят на целия този ужасен комерсиализъм на Коледа.

* * *

Харпър: Можете ли да си представите колко неловко трябва да е било за Маделин да запише детето си в една и съща предучилищна група с детето на бившия си съпруг? Помня как с Рената си говорихме за това по време на късна закуска. Много се тревожехме как ще се отрази това на динамиката в класната стая. Естествено, Бони обичаше да се преструва, че всичко е толкова мило и дружелюбно. „Ах, всички ние обядваме заедно на Коледа.“ О, я стига! Видях ги с очите си на викторината. Видях как Бони изля цялото си питие върху Маделин!

9.

В коледната сутрин Селест се събуди малко след зазоряване. Пери спеше дълбоко, а от съседната стая, където спяха момчетата, не се чуваше нищо. Бяха обезумели от вълнение дали Дядо Коледа ще ги открие в Канада (изпратиха му писма, в които го уведомяваха за промяната на адреса), а биологичните им часовници бяха толкова объркани, че Селест и Пери с огромни мъки ги накараха да си легнат. Момчетата деляха огромно легло и дълго време се бориха по онзи техен истеричен начин, при който смехът неусетно преминаваше в сълзи, а после обратно в смях, та се наложи Пери да изкрещи от съседната стая: „Заспивайте, момчета!“, и когато Селест отиде да ги нагледа няколко секунди по-късно, те и двамата лежаха по гръб с разперени ръце и крака, сякаш едновременно бяха припаднали от изтощение.

— Ела да видиш нещо — бе казала тя на Пери и двамата ги наблюдаваха в продължение на няколко минути от прага, преди да се ухилят един на друг и да се измъкнат на пръсти от стаята, за да си налеят по питие за Бъдни вечер.

Селест се измъкна изпод пухената завивка и пристъпи до прозореца с изглед към заледеното езеро. Долепи длан върху стъклото. Усети хлад, но стаята беше топла. В центъра на езерото имаше гигантска коледна елха, грейнала в червени и зелени светлини. Навън кротко се сипеха снежинки. Всичко бе толкова красиво; Селест имаше усещането, че може да го вкуси. Когато си спомняше за тази ваканция, тя винаги се сещаше за аромата ѝ — наситен и плодов, като греяното вино, което бяха пили предишната вечер.

Днес, след като момчетата отворят подаръците си и изядат поръчаната в стаята закуска (палачинки с кленов сироп!), ще излязат да си поиграят в снега. Пери бе резервирал разходка с шейна. Пери щеше да направи снимки на семейните лудории в снега и да ги публикува във Фейсбук. Щеше да напише нещо от сорта на: Момчетата се радват на първата си бяла Коледа! Той обожаваше Фейсбук. Всички се шегуваха с него на тази тема. Голям, преуспял банкер, който качва снимки във Фейсбук и пише свежи коментари под рецептите, публикувани от приятелките на съпругата му.

Селест погледна към леглото, където спеше Пери. Той винаги спеше с леко начумерено, озадачено изражение, сякаш се чудеше на сънищата, които сънуваше.

Още щом се събудеше, щеше да даде на Селест подаръка си. Той обожаваше да прави подаръци. Селест за пръв път разбра, че иска да се омъжи за него, когато видя изписаното на лицето му очакване, докато гледаше как майка му отваря подаръка, купен от него за рождения ѝ ден. „Харесва ли ти?“ — извика той веднага щом тя разкъса хартията и цялото семейство избухна в смях, защото звучеше като голямо дете.

Нямаше да ѝ се наложи да се преструва, че подаръкът ѝ харесва. Каквото и да бе избрал, щеше да е идеално. Селест се гордееше със способността си да избира подходящи подаръци, но Пери я превъзхождаше. При последното си отвъдокеанско пътуване бе открил потресаващо кичозен стопер за шампанско от розов кристал. „Погледнах го и веднага се сетих за Маделин“, бе казал. Маделин се влюби в подаръка си, естествено.

Днешният ден щеше да е идеален във всяко едно отношение. Снимките във Фейсбук нямаше да излъжат. Толкова много радост. В живота ѝ имаше толкова много радост. Това бе реален факт, който можеше да бъде потвърден.

Наистина нямаше нужда да го напуска, преди момчетата да завършат гимназия.

Това щеше да е подходящият момент да си тръгне. В деня, когато момчетата приключеха последния си изпит. „Оставете писалките. Край“ — щеше да каже председателят на изпитната комисия. Точно тогава Селест щеше да сложи край на брака си.

Пери отвори очи.

— Весела Коледа! — усмихна се Селест.

* * *

Габриел: Всички смятат, че Селест и Пери имат идеален брак, но аз не съм толкова сигурна. Подминах ги в деня на викторината, докато седяха в паркираната си кола. И двамата се взираха втренчено пред себе си, в красивите си костюми, без да се поглеждат и без да си говорят.

Селест изглеждаше великолепно, разбира се. Лично съм я виждала да се тъпче с въглехидрати като за последно, така че не ми говорете за справедливост на този свят.

10.

Джейн се събуди от виковете на хора, които крещяха „Весела Коледа!“ на улицата, под прозореца на апартамента ѝ. Тя се надигна в леглото и опипа тениската си; беше мокра от пот. Припомни си съня си: лежеше просната по гръб, а Зиги стоеше до нея по пижама и се усмихваше отвисоко, настъпил гърлото ѝ с ходило.

„Махни се, Зиги, не мога да дишам!“ — опита се да му каже, но той спря да се усмихва и започна да я изучава с поглед, сякаш провеждаше научен експеримент.

Тя сложи длан на шията си и пое въздух на едри глътки.

Беше просто сън. Сънищата не значеха нищо.

Зиги лежеше в леглото ѝ, притиснал топлото си гръбче към нея. Тя се обърна с лице към него и погали с пръст меката, нежна кожа точно над скулата му.

Всяка вечер той лягаше в своето легло и всяка сутрин се събуждаше в нейното. Никой от двамата не помнеше как се е озовал там. Решиха, че може би е магия. „Може би някоя добра вещица ме премества тук всяка нощ“ — казваше Зиги с широко отворени очи, но дяволито се усмихваше, защото не вярваше напълно в цялата тази работа с вълшебствата.

„Един ден просто ще престане — казваше майката на Джейн всеки път, когато дъщеря ѝ споменеше, че Зиги се мести в леглото ѝ всяка нощ. — Като стане на петнайсет, вече няма да го прави.“

На носа на Зиги имаше нова луничка, която Джейн не бе забелязала досега. Вече имаше три лунички на носа си, подредени във формата на корабно платно.

Един ден някоя жена щеше да лежи в леглото до Зиги и да изучава спящото му лице. Над горната му устна щеше да има миниатюрни черни точици от мустаци. Слабичките момчешки рамене щяха да станат широк гръден кош. Какъв ли мъж щеше да бъде?

„Ще бъде нежен, прекрасен мъж, също като Папи“ — заявяваше майка ѝ убедително, сякаш го знаеше с абсолютна сигурност.

Майката на Джейн вярваше, че Зиги е собственият ѝ любим баща, прероден в него. Или поне се преструваше, че вярва. Никой не можеше да каже със сигурност дали говореше сериозно. Папи бе починал шест месеца преди раждането на Зиги, точно когато майката на Джейн четеше книга за малко момченце, което било прероден пилот на изтребител от Втората световна война. Идеята, че внукът ѝ всъщност би могъл да е баща ѝ, се бе загнездила в главата ѝ. Това ѝ помагаше да се справя с мъката.

И естествено, липсваше зет, който би могъл да се обиди от твърденията, че синът му всъщност е дядото на съпругата му.

Джейн не насърчаваше убежденията на майка си за прераждането, но и не ѝ пречеше да вярва в това. Може би Зиги действително беше Папи. Понякога съзираше бегъл намек за Папи в лицето на Зиги, особено когато се съсредоточаваше. Челото му се набръчкваше по същия начин.

Майка ѝ побесня, когато Джейн ѝ звънна, за да ѝ разкаже за случилото се в деня за ориентация.

— Това е безобразие! Зиги никога не би посегнал на друго дете. Та той и на мравката път прави. Същият е като Папи. Нали помниш как Папи не смееше и муха да убие? Баба ти подскачаше наоколо и крещеше: „Убий я, Стан! Убий тази проклета гадина!“.

После настъпи мълчание, което значеше, че майката на Джейн бе изпаднала в пристъп на кикот. Тя се кикотеше в беззвучен режим.

Джейн изчака търпеливо, докато майка ѝ отново се обади с треперещ глас:

— Ох, добре ми дойде това! Смехът действа отлично на храносмилането. Така, докъде бяхме стигнали? О, да! Зиги! Това дребно келешче! Не Зиги, разбира се, а момиченцето. Как е решила да обвини точно миличкия ни Зиги?

— Не знам — отвърна Джейн. — Но работата е там, че тя не изглеждаше като келешче. Майката се държеше ужасно, но дъщеря ѝ изглеждаше мила.

Джейн усети неуверената нотка в гласа си. Усети я и майка ѝ.

— Но, скъпа, нали не допускаш, че Зиги наистина се е опитал да удуши друго дете?

— Не, разбира се — отвърна Джейн и побърза да смени темата.

Тя намести възглавницата си и зае по-удобна поза. Може би щеше да успее да заспи отново. „Зиги ще те събуди още с пукването на зората“ — бе казала майка ѝ, но Зиги не изглеждаше особено развълнуван за Коледа тази година и Джейн се зачуди дали не го е разочаровала с нещо. Често изпитваше неловкото усещане, че води измислен живот заради него и фалшифицира детството му. Стараеше се да създава дребни ритуали и семейни традиции за рождени дни и празници. „Хайде да закачим коледния ти чорап!“ Но къде? Местеха се твърде често, за да си имат обичайно място. На края на леглото му? На дръжката на вратата? Тя се огледа наоколо и гласът ѝ започна да звучи пискливо и неестествено. Имаше нещо лъжливо във всичко това. Ритуалите им не бяха истински като при другите семейства, където имаше мама и татко и поне още едно братче или сестриче. Понякога ѝ се струваше, че Зиги се преструва заради нея, а всъщност всичко му беше пределно ясно и знаеше, че го мамят.

Погледът ѝ следеше ритмичното повдигане и отпускане на гръдния му кош.

Зиги бе толкова красив. Нямаше начин да е наранил онова момиченце и да лъже, че не го е направил.

Но от друга страна, всички спящи деца бяха красиви. Дори най-ужасните деца вероятно изглеждаха красиви, когато спяха. Как би могла да знае със сигурност, че не го е направил? Някой изобщо познаваше ли наистина детето си? Всяко дете е един малък странник, който непрекъснато се променя, изчезва и отново ти се представя. Нови черти в характера можеха да се появят в рамките на един ден.

Но от друга страна…

Не мисли за това. Не мисли за това.

Споменът изпърха в съзнанието ѝ като уловена в буркан пеперуда.

Мъчеше се да излезе на бял свят от мига, в който момиченцето бе посочило към Зиги. Джейн усети огромна тежест в гърдите си. Обзе я страх, който скова съзнанието ѝ. В гърлото ѝ се надигна писък.

Белезите по шията бяха черни, лилави и червени.

„Мисля, че ще излязат и синини!“ — бе казала майката на детето.

Не, не, не.

Зиги си беше Зиги. Не би могъл. Не би го направил. Тя познаваше детето си.

Той се размърда в съня си. Осеяните със сини венички клепачи трепнаха.

— Познай кой ден е днес — каза Джейн.

— Коледа! — извика Зиги.

Той застана в седнало положение толкова бързо, че главата му улучи носа ѝ и тя падна назад върху възглавницата с насълзени от болка очи.

* * *

Tea: Винаги съм смятала, че нещо не е съвсем наред с това дете. С онзи Зиги. Има нещо странно в очите му. Момчетата имат нужда от мъжко присъствие като пример за подражание. Съжалявам, но това е факт.

Стю: Дявол да го вземе, голям шум се вдигна около това хлапе Зиги. Направо не знам на какво да вярвам.

11.

— Ти толкова високо ли летиш, тате, като този самолет? — попита Джош. Бяха изминали седем часа от началото на обратния им полет от Ванкувър до Сидни. Дотук добре. Никакви караници. Бяха сложили момчетата от двете си страни, всяко от тях на седалка до прозорец, така че Селест и Пери седяха на съседни места от двете страни на пътеката.

— Не. Казвал съм ти, нали помниш? Трябва да летя много ниско, за да избегна радарите — отвърна Пери.

— О, да. — Джош отново обърна лице към прозореца.

— Защо трябва да избягваш радарите? — попита Селест.

Пери поклати глава — Жени! — и се усмихна заговорнически на Макс, който седеше от другата страна на Селест, наведен към нея, за да чува разговора им.

— Макс, ясно е като бял ден, нали?

— Строго секретно е, мамо — любезно ѝ отговори Макс.

— Никой не знае, че татко може да лети.

— О, разбира се — отвърна Селест. — Съжалявам. Глупав въпрос.

— Виж сега, ако ме заловят, вероятно ще искат да ми направят пълен комплект изследвания — обясни Пери, — за да разберат как точно съм развил тези свръхмощни умения, а после ще искат да ме вербуват за военната авиация и ще трябва да ходя на тайни мисии.

— Да, а ние не искаме това — съгласи се Селест. — Татко и сега пътува предостатъчно.

Пери се протегна през пътеката и сложи ръка върху нейната в безмълвен знак на извинение.

— Ти не можеш да летиш наистина — каза Макс.

Пери вдигна вежди, ококори очи и леко сви рамене.

— Не мога ли?

— Не мисля, че можеш — неуверено каза Макс.

Пери намигна на Селест над главата на Макс. От години разправяше на близнаците, че притежава тайната дарба да лети, навлизайки в безумни подробности как открил тази своя тайна суперсила, когато бил на петнайсет — възрастта, на която те може би също ще могат да летят, при условие че са наследили умението му и ядат достатъчно броколи. Момчетата никога не можеха да разберат дали той говореше сериозно, или се шегуваше.

— Вчера летях, когато се спуснах със ските от онзи хълм — каза Макс и демонстрира траекторията си с ръка.

— Да, летя, и татко ти едва не получи инфаркт заради теб — отвърна Пери.

Макс се изкиска.

Пери сключи ръце пред гърдите си и изпъна гръб.

— Ау, още съм схванат от опитите да ви настигна, момчета. Много сте бързи.

Селест се вгледа в него. Изглеждаше добре: със слънчев загар, отпочинал след петте дни забавления със ски и шейни. Това бе проблемът. Тя все още се чувстваше отчайващо и безпомощно привлечена от него.

— Какво? — Пери премести поглед към нея.

— Нищо.

— Хубава ваканция, а?

— Страхотна ваканция — възторжено отвърна Селест. — Вълшебна.

— Мисля, че ни чака една добра година. Нали? Момчетата започват училище, ти ще имаш малко повече време за себе си, а аз… — Той замълча и прокара палец по страничната облегалка, сякаш провеждаше някакъв тест за качеството на продукта. После вдигна поглед към нея и смутено се усмихна. — Аз ще направя всичко, което е по силите ми, за да направя годината добра за нас.

Така правеше понякога. Казваше или вършеше нещо, което я караше да се чувства точно толкова влюбена в него, колкото и в първата година след запознанството им на онзи скучен служебен обяд, където тя за пръв път осъзна истинския смисъл на думите „подкосиха ми се краката“.

Селест изпита усещане за пълно спокойствие. Една от стюардесите вървеше към тях по пътеката и предлагаше бисквити с шоколадови парченца, изпечени на борда на самолета. Ухаеха възхитително. Може би наистина им предстоеше една добра година.

Може би наистина би могла да остане. Винаги изпитваше огромно облекчение, когато си позволеше да вярва, че би могла да остане.

— Хайде да отидем на плажа, когато се приберем у дома — каза Пери. — Ще си направим пясъчен замък. Вчера снежен човек, днес — пясъчен замък. Господи, хлапета, добре си живеете вие.

— Да — прозя се Джош и доволно се протегна на луксозната си седалка в салон „бизнес класа“. — Доста добре.

* * *

Мелиса: Помня, че видях Селест, Пери и близнаците на плажа по време на училищната ваканция. Тогава казах на съпруга си: „Мисля, че това е една от новите майки в детската градина“. Направо щяха да му изхвърчат очите. Селест и Пери изглеждаха като толкова любящи родители, смееха се и помагаха на децата си да строят един наистина сложен и натруфен пясъчен замък. Сякаш дори пясъчните им замъци са по-добри от нашите.

12.

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Разглеждаме случая от всички възможни ъгли, търсим всички възможни мотиви.

Саманта: Значи… един вид… наистина използваме думата убийство?

* * *

ЧЕТИРИ МЕСЕЦА ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

— Искам да си организираме среща за игра със Зиги — заяви Клоуи една топла лятна вечер в началото на новата година.

— Добре — отвърна Маделин, без да откъсва поглед от голямата си дъщеря. На Абигейл ѝ отне цяла вечност да нареже пържолата си на еднакви по големина миниатюрни квадратчета, а сега побутваше парченцата напред-назад из чинията си, сякаш ги подреждаше в някаква сложна мозайка. Не беше сложила нито хапка в устата си.

Ед кротко седеше до Маделин.

— Зиги не беше ли онова дете, което… нали се сещаш?

— Той притисна длани към шията си и оцъкли очи.

— Какво правиш, татко? — изкиска се Клоуи. — Лудичкото ми татенце.

— Трябва да си организираш среща за игра със Скай. — Абигейл остави вилицата в чинията си и вдигна поглед към Клоуи. — Тя много се вълнува, че сте в една и съща група.

— Колко хубаво, нали? — възкликна Маделин с онзи неестествено приповдигнат, захаросан тон, който използваше всеки път, когато някой споменеше дъщерята на бившия ѝ съпруг. — Просто чудесно.

Ед се задави с виното си и Маделин го скастри с поглед.

— Скай е нещо като моя сестра, нали, мамо? — попита Клоуи. За разлика от майка си, тя бе във възторг, че ще бъде в една и съща предучилищна група със Скай, и бе задавала този въпрос около четиридесет хиляди пъти.

— Не, Скай е полусестра на Абигейл — отвърна Маделин с ангелско търпение.

— Но аз също съм сестра на Абигейл! — възропта Клоуи. — Това значи, че Скай и аз трябва да сме сестри! Може да бъдем близначки, като Джош и Макс!

— В тази връзка, виждала ли си Селест след завръщането им от Канада? — попита Ед. — Онези снимки, които Пери качи във Фейсбук, бяха изумителни. Някой ден и ние трябва да си направим бяла Коледа. Като спечелим от лотарията.

— Бррр — потръпна Маделин. — Изглеждаха така, сякаш им е студено.

— От мен би излязъл велик сноубордист — замечтано каза Фред.

Маделин отново потръпна. Нейният малък любител на силните усещания. Ако нещо можеше да бъде изкатерено, той го катереше. Тя вече нямаше сили да гледа как Фред кара скейтборда си. Едва седемгодишен, той подхвърляше и премяташе, и превърташе слабото си телце във въздуха като децата, които бяха два пъти по-големи от него. Всеки път, когато видеше тези невъзмутими и самоуверени младежи в някое телевизионно предаване, в което ги интервюираха относно последния им скок с парашут/катерене на скали/как-да-направим-всичко-възможно-да-се-утрепем приключение, тя си мислеше: Ето го Фред. Той дори изглеждаше като тях — с чорлавата си въздълга коса като на сърфист.

— Имаш нужда от подстригване — каза тя.

Фред възмутено сбърчи луничавия си нос.

— Не, нямам!

— Ще звънна на майката на Зиги — обърна се Маделин към Клоуи — и ще се уговорим за среща.

Тя всъщност се канеше да звънне на Джейн още преди празниците, но работата я притисна, а в периода между Коледа и Нова година отсъстваха от града. Горката Джейн не познаваше никого в района, а и след случилото се в деня за ориентация изглеждаше съсипана.

— Маделин, сигурна ли си, че това е добра идея? — тихо попита Ед. — Останах с впечатление, че момчето е малко грубичко.

— Е, не го знаем със сигурност.

— Но ти каза, че Амабела Клайн го е посочила в редицата.

— И друг път се е случвало невинни хора да бъдат посочвани в редицата при полицейско разпознаване на заподозрян.

— Ако това хлапе посегне на Клоуи…

— О, за бога! — прекъсна го Маделин. — Клоуи може сама да се грижи за себе си! — Тя погледна към чинията на Абигейл. — Защо не ядеш?

— Ние харесваме Рената и Джеф — каза Ед. — Така че, ако дъщеря им твърди, че това дете, този Зиги, я е наранил, значи, трябва да ги подкрепим. И що за име е Зиги всъщност?

— Не харесваме Рената и Джеф чак толкова — уточни Маделин. — Абигейл, яж!

— Така ли? — изненада се Ед. — Аз си мислех, че харесвам Джеф.

— Понасяш го. Той е този, който изучава птиците, а не онзи, който играе голф.

— Така ли? — Ед изглеждаше разочарован. — Сигурна ли си?

— Ти си мислиш за Гарет Хайек.

— Така ли? — Ед се намръщи.

— Да — отвърна Маделин. — Клоуи, престани да размахваш вилицата си. Замалко да бръкнеш в окото на Фред. Да не си болна, Абигейл? Затова ли не ядеш?

Абигейл остави ножа и вилицата в чинията си.

— Мисля, че ставам вегетарианка — тържествено обяви тя.

Бони беше вегетарианка.

— Само през трупа ми — каза Маделин.

Или през нечий друг труп.

* * *

Tea: Знаете ли, че Маделин има четиринайсетгодишна дъщеря Абигейл от предишния си брак? Много ми е жал за деца от разбити семейства. Толкова съм доволна, че мога да предложа на децата си сигурна среда. Убедена съм, че в деня на викторината Маделин и Бони се скараха заради Абигейл.

Харпър: Аз всъщност чух Маделин да казва: „Тази нощ ще убия някого“. Реших, че е свързано с Бони. Не соча никого с пръст, разбира се.

Бони: Да, Абигейл е моята доведена дъщеря и е напълно вярно, че Абигейл имаше някои… как да кажа… проблеми, просто типични проблеми за момиче на нейната възраст, но двете с Маделин работехме заедно като екип, за да ѝ помогнем. Усещате ли мириса на лимонова мирта? В момента изпробвам за пръв път ново етерично масло. Действа добре при стрес. Поемете дълбоко въздух. Точно така. Изглеждате малко напрегнат, ако позволите да отбележа.

13.

Беше един от онези дни. Не се бе случвало отдавна, далеч преди Коледа. Селест чувстваше устата си пресъхнала. Главата ѝ глухо пулсираше. Следваше Пери и момчетата през училищния двор предпазливо, изпънала гръб, като висока чуплива чаша, която всеки момент щеше да прелее.

Бе свръхчувствителна към всичко: топлия въздух по голите ѝ ръце, каишките на сандалите между пръстите ѝ, ръбовете на листата на гигантския фикус, всяко от тях ясно очертано на синия небесен фон. Усещането наподобяваше онова мощно чувство да си отскоро влюбена или отскоро бременна, или да шофираш сама за пръв път. Всичко изглеждаше знаменателно.

„Вие с Ед карате ли се?“ — бе попитала тя веднъж Маделин. „Като куче и котка“ — отвърна ѝ Маделин с усмивка.

Но Маделин очевидно говореше за нещо съвсем безобидно.

— Може ли първо да покажем на татко успоредката? — извика Макс.

Учебните занятия започваха след две седмици, но тази сутрин магазинът за училищни униформи бе отворен за два часа, така че родителите да купят каквото им е нужно за новата учебна година. Пери имаше почивен ден и след като вземеха униформите, възнамеряваха да заведат момчетата да плуват с шнорхели.

— Разбира се — каза Селест на Макс. Той се затича напред и тя осъзна, че това не беше Макс, а Джош. Започваше да губи самообладание. Смяташе, че е прекалено съсредоточена, а всъщност не внимаваше.

Пери прокара пръст по ръката ѝ и тя потръпна.

— Добре ли си? — попита той и вдигна слънчевите си очила, за да може Селест да види очите му. Бялото им изглеждаше прекалено бяло. Нейните очи бяха силно зачервени на сутринта след скарване, но очите на Пери винаги изглеждаха ясни и искрящи.

— Добре. — Тя му се усмихна.

Той се усмихна в отговор и я придърпа към себе си.

— Изглеждаш прекрасно в тази рокля — прошепна в ухото ѝ.

На следващия ден двамата винаги се отнасяха един към друг по този начин — нежно и трепетно, сякаш заедно бяха преживели нещо ужасно, като природно бедствие, което едва не бе отнело живота им.

— Тате! — изписка Джош. — Ела да ни гледаш!

— Идвам! — извика Пери, заудря с юмруци по гърдите си като горила и тръгна след тях прегърбен, с увиснали до тялото ръце и маймунски крясъци. Момчетата полудяха от радост, престориха се на уплашени и хукнаха да се спасяват.

Беше просто семейна кавга, каза си тя. Всички двойки се карат.

Предишната нощ момчетата бяха останали да спят у майката на Пери. „Направете си една романтична вечеря без тези малки разбойници“ — каза им тя.

Всичко започна от компютъра.

Селест тъкмо проверяваше работното време на магазина за училищни униформи, когато на екрана се изписа съобщение относно някаква „катастрофална грешка“. „Пери — извика тя от кабинета, — нещо става с компютъра!“, макар че една миниатюрна частица от нея я предупреждаваше: Не, не му казвай! Ами ако не може да го поправи?

Глупачка, глупачка, глупачка. Трябваше да прояви малко разум. Но вече бе твърде късно. Той влезе усмихнат в кабинета.

— Дръпни се настрана, жено!

В семейството им той беше този, който разбираше от компютри. Обичаше да решава проблемите вместо нея и ако тогава бе успял да го поправи, всичко щеше да бъде наред.

Но той не успя.

Минутите се нижеха. Съдейки по прегърбените му рамене, нещата не вървяха добре.

— Не се тревожи — каза Селест. — Остави го.

— Мога да го направя — отвърна той и раздвижи мишката. — Знам какъв е проблемът; просто трябва да… Мамка му!

Отново ругаеше. Отначало го правеше тихо, после все по-високо. Гласът му тежеше като юмрук. Селест потръпваше всеки път.

А паралелно c неговия гняв растеше и нейният, защото тя вече виждаше как точно щеше да протече вечерта и как би могла да протече, ако не беше направила такава „катастрофална грешка“.

Приготвеното от нея плато с морски дарове щеше да си остане неизядено. Тортата „Павлова“ щеше да се плъзне от подноса директно в кофата за боклук. Прахосани на вятъра усилия, време, пари. Тя ненавиждаше прахосването. От него ѝ се гадеше.

Така че, когато каза: „Моля те, Пери, просто го зарежи“, в гласа ѝ се долавяше раздразнение. И там беше грешката ѝ. Може би трябваше да го каже по-мило. Да бъде по-търпелива. Да замълчи.

Той извъртя стола и се обърна с лице към нея. Очите му вече светеха от гняв. Твърде късно. Него вече го нямаше. Хвър-хвър, вранче.

И въпреки това тя не отстъпи. Отказа да се оттегли. Продължи да се отбранява докрай, защото всичко бе толкова нелепо и абсурдно. Помолих го да погледне компютъра. Не биваше да става така, продължаваше да се гневи наум една част от нея дори когато започна размяната на крясъци и сърцето ѝ се разхлопа, а мускулите ѝ се напрегнаха в готовност. Не е честно. Не е редно.

Този път беше още по-зле от обичайното, защото момчетата ги нямаше. Не им се налагаше да говорят тихо и да съскат един срещу друг зад затворени врати. Къщата бе твърде голяма, за да ги чуят съседите. Сякаш и двамата се наслаждаваха на възможността да се карат на воля, без ограничения.

Селест тръгна към успоредките, които се намираха в хладния, сенчест край на детската площадка. Това щеше да е любимото място за игра на момчетата, когато започнеха училище.

Пери правеше набирания на успоредката, а близнаците брояха. Движеше раменете си грациозно нагоре-надолу, със свити колене, защото краката му допираха земята. Атлетичен, както винаги.

Може би някаква болна, увредена част от Селест всъщност харесваше този начин на живот и желаеше този срамен, мръсен брак? Така си го обясняваше. Сякаш тя и Пери упражняваха някакъв странен, противен и извратен сексуален ритуал.

А сексът наистина бе част от това.

Винаги накрая имаше секс. Когато всичко приключеше. Около пет сутринта. Свиреп, гневен секс, със сълзи, които се стичаха по лицата им, и нежни извинения, които си шепнеха отново и отново: Никога повече, кълна се в живота си, това трябва да спре, трябва да сложим край на това, да потърсим помощ, никога повече.

— Хайде — извика тя на момчетата. — Да отидем до магазина за униформи, преди да е затворил.

Пери се спусна с лекота на земята и грабна по един близнак под всяка мишница.

— Хванах ви!

Дали го обичаше толкова, колкото го мразеше? Дали го мразеше толкова, колкото го обичаше?

„Трябва да пробваме с друг семеен терапевт“ — предложи му тя рано тази сутрин.

„Права си — отвърна той, все едно обсъждаха реална възможност. — Като се върна. Тогава ще поговорим за това.“

На другия ден заминаваше. Виена. Някаква „конференция на високо равнище“, която фирмата му спонсорираше. Той щеше да изнася програмната реч относно нещо ужасно сложно и глобално. Щеше да има много акроними и неразбираем служебен жаргон, а той щеше да стърчи там с малката си лазерна показалка и да отбелязва червени точици върху ПауърПойнт презентацията, подготвена от асистента му.

Пери често пътуваше. Понякога Селест го чувстваше като аномалия в живота си. Като гост. Истинският ѝ живот се случваше в негово отсъствие, а случващото се никога нямаше особено значение, защото на него винаги му предстоеше пътуване или на другия ден, или следващата седмица.

Преди две години проведоха консултация със семеен терапевт. Селест преливаше от оптимизъм, но щом видя евтината кушетка с винилова тапицерия и загрижената, сериозна физиономия на жената терапевт, веднага разбра, че са направили грешка. Видя как Пери усети превъзходството си спрямо терапевта, слагайки на кантара собствената си интелигентност и социално положение, и разбра, че това ще е тяхното първо и последно посещение.

Така и не ѝ казаха истината. Говориха за раздразнението на Пери от факта, че Селест не се събужда навреме и винаги закъснява. Селест каза, че понякога Пери „изпуска нервите си“.

Как биха могли да споделят с непознат човек какво се случваше в семейството им? Да обсъждат срама си, грозното си поведение? Те бяха красива двойка. Хората им повтаряха това от години. Възхищаваха им се, завиждаха им. Разполагаха с всички привилегии на света. Отвъдокеански пътувания. Прекрасен дом. Беше грубо и неблагодарно от тяхна страна да се държат по този начин.

„Спрете, стига!“ — несъмнено щеше да каже онази загрижена, мила жена, възмутена и отвратена.

Селест не искаше да ѝ казва нищо. Тя искаше жената да отгатне. Искаше тя да им зададе правилния въпрос. Но жената така и не го направи.

След края на терапията и двамата бяха толкова доволни, че са напуснали кабинета и представлението им е свършило, че още в ранния следобед отидоха в бара на един хотел, където си поръчаха питиета, флиртуваха и се държаха за ръце като влюбени. Някъде по средата на питието си Пери внезапно стана, улови я за ръката и я поведе към рецепцията. Буквално си „взеха стая“. Ха-ха. Толкова забавно, толкова еротично. Сякаш семейната терапия наистина бе изкоренила проблема им. Защото, в крайна сметка, колко семейни двойки правеха така? След това Селест се почувства омърсена, разчорлена и изпълнена с отчаяние.

— Е, къде е магазинът за униформи? — попита Пери, докато крачеха обратно към вътрешния двор на училището.

— Не знам — отвърна Селест. Откъде да знам? Как бих могла да зная?

— Магазинът за униформи ли търсите? Ей там е.

Селест се обърна и видя онази напрегната дребна жена с очила от деня за ориентация. Онази, чиято дъщеря бе казала, че Зиги се опитал да я удуши. Къдрокосото момиченце беше с нея.

— Аз съм Рената — каза жената. — Видяхме се в деня за ориентация миналата година. Ти си приятелка на Маделин Макензи, нали? Амабела, престани. Какво правиш? — Момиченцето се държеше за бялата риза на майка си и срамежливо се криеше зад нея. — Ела да кажеш здрасти. Това са две от момчетата в твоя клас. Те са еднояйчни близнаци. Колко интересно! — Тя погледна към Пери, който побърза да пусне момчетата на земята. — Как изобщо ги различавате?

Пери протегна ръка.

— Пери — каза. — И ние не ги различаваме. Нямаме никаква представа кой кой е.

Рената възторжено стисна ръката му. Пери привличаше жените като магнит с онази негова белозъба усмивка на Том Круз и начина, по който ги удостояваше с цялото си внимание.

— Много ми е приятно да се запознаем. Дошли сте да вземете униформите на момчетата, нали? Колко вълнуващо! Амабела трябваше да дойде с бавачката си, но заседанието на управителния съвет свърши рано, така че реших да я доведа лично.

Пери кимаше, сякаш всичко това му се струваше много увлекателно.

Рената сниши глас.

— Амабела е станала малко неспокойна от онзи инцидент в училище. Съпругата ти разказа ли ти? Едно момченце се опита да я удуши в деня за ориентация. Имаше синини по шията. Момченцето се казва Зиги. Сериозно обмисляхме дали да не докладваме случая в полицията.

— Това е ужасно — каза Пери. — Господи. Горкото момиченце!

— Татеее — каза Макс и дръпна ръката на баща си. — Побързай!

— Съжалявам — каза Рената и жизнерадостно се усмихна на Селест. — Аз май ви забавих! Вие с Маделин не бяхте ли на някакво парти за рожден ден заедно с майката на това момче? Джейн? Така ли се казваше? Много младо момиче. В първия момент я взех за аи pair. Кой знае, може пък да сте първи приятелки! Разправят, че сте пили шампанско! Предобед!

— Зиги? — намръщи се Пери. — Не познаваме никого с дете Зиги, нали?

Селест се прокашля.

— Запознах се е нея същия ден — каза тя на Рената. — Маделин навехнала глезена си и Джейн я качила в колата си. Тя… ами… беше много мила.

Селест нямаше особено желание да я свързват с майката на дете насилник, но от друга страна, Джейн ѝ допадаше, а и горкото момиче се бе почувствало много зле, след като дъщерята на Рената посочи Зиги.

— Тя е една заблудена жена, ето каква е — каза Рената. — Категорично отказа да допусне, че драгоценното ѝ дете е способно да направи онова, което е направило. Казала съм на Амабела да стои настрана от тоя Зиги. Ако бях на ваше място, щях да кажа същото на момчетата.

— Може би няма да е зле — отвърна Пери. — Не искаме да се забъркват с лоша компания от първия ден. — Каза го небрежно и шеговито, сякаш не приемаше разговора им сериозно, но Селест познаваше Пери, и подозираше, че се преструва. Той имаше параноя във връзка с малтретирането заради лични преживявания като дете. Превръщаше се в нещо като агент от тайните служби в присъствието на момчетата, очите му се стрелкаха подозрително и обхождаха парка или детската площадка в търсене на груби деца, зли кучета или педофили.

Селест отвори уста.

— Ъм… — каза. Те са на пет. Това не е ли малко прекалено?

И все пак имаше нещо тревожно около Зиги. Тя го видя съвсем за малко в училище и не можеше да прецени какво точно, но имаше нещо в лицето му, в него самия, което я караше да се чувства неловко и я изпълваше с недоверие. (Но от друга страна, той бе само на пет, точно като момчетата ѝ! Как бе възможно да си мисли такива неща за едно петгодишно дете?)

— Мамо! Хайде! — Джош задърпа ръката на Селест.

Тя вкопчи пръсти в чувствителното си дясно рамо.

— Ау! — За миг я прониза толкова остра болка, че ѝ призля.

— Добре ли си? — попита Рената.

— Селест? — Пери виновно я погледна. Той много добре знаеше причината за болката в рамото ѝ. Щом се върнеше от Виена, в пътната му чанта щеше да има изящно бижу. Още едно попълнение за колекцията ѝ. Тя никога нямаше да го сложи, а той никога нямаше да попита защо.

За момент Селест изгуби дар слово. Устата ѝ се изпълни с думи, огромни и тежки като камъни. Представи си как ги оставя да се изсипят навън.

Съпругът ми ме бие, Рената. Никога по лицето, разбира се. Той е твърде изискан за това. Твоят мъж бие ли те?

И ако го прави, има един въпрос, който наистина ме интересува: Ти посягаш ли да удариш в отговор?

— Добре съм — отвърна тя.

14.

Поканих Джейн и Зиги да ни дойдат на гости следващата седмица. — Маделин звънна на Селест веднага щом приключи разговора си с Джейн. — Мисля, че и ти трябва да дойдеш с момчетата. В случай че изчерпим темите си за разговор.

— Добре — каза Селест. — Много ти благодаря. Среща за игра с момченцето, което…

— Да, да — отвърна Маделин. — Малкият удушвач. Е, да не забравяме, че и нашите не са точно божи кравички.

— Вчера ходихме да вземем униформите на момчетата и срещнах майката на пострадалото момиченце — каза Селест. — Рената. Казала е на дъщеря си да избягва всякакви контакти със Зиги и ме посъветва да кажа същото и на моите момчета.

Маделин стисна здраво слушалката.

— Но тя няма никакво право да ти дава подобни съвети!

— Беше просто загрижена…

— Не можеш да слагаш дете в черния списък, преди дори да е започнало училище!

— Ами… не знам, разбираемо е донякъде… от нейна гледна точка. Имам предвид, ако това се беше случило с Клоуи, искам да кажа… предполагам…

Гласът на Селест заглъхна и Маделин притисна слушалката до ухото си. От самото начало на запознанството им Селест имаше този навик. В един момент си бъбри съвършено нормално, а после внезапно потъва в себе си.

Така и се запознаха всъщност, защото Селест отново се бе замечтала. Като малки децата им посещаваха един и същ клуб по плуване. Клоуи и близнаците стояха и чакаха реда си върху малката платформа на ръба на басейна, докато инструкторът пускаше децата едно по едно в басейна, за да упражняват плуване „кучешката“ и по гръб. Маделин бе забелязала изумително красивата майка, която наблюдаваше групата, но все още не бяха разговаряли. Маделин обикновено бе заета да държи под око Фред, който по онова време беше на четири и палав до безобразие. В този конкретен ден Фред спокойно си ядеше сладоледа и кротуваше, Маделин гледаше как Клоуи се носи по гръб във водата като морска звезда и тогава внезапно забеляза, че на платформата стоеше само единият от близнаците.

— Хей! — извика Маделин на инструктора. — Хей!

Тя потърси с поглед красивата майка. Жената стоеше настрана и замислено се взираше в пространството.

— Момченцето ти! — изкрещя Маделин.

Хората лениво обърнаха глави към нея. Инструкторът по плуване не се виждаше никъде.

— Мамка му! — изпъшка Маделин и скочи във водата напълно облечена, с обувки на висок ток и прочее, и измъкна от дъното на басейна Макс, който кашляше, плюеше пода и прочее.

Маделин крещя на всички присъстващи, докато Селест прегръщаше двете си мокри момчета и хлипаше, сипейки благодарности като обезумяла. От клуба заеха сервилно извинителна позиция, но същевременно и влудяващо уклончива. Детето не било в опасност, но те искрено съжалявали, че така изглеждало отстрани, и със сигурност щели да преразгледат начина си на работа.

И двете прекратиха посещенията на децата си в клуба по плуване, а Селест, която беше бивш адвокат, им написа писмо, в което изискваше обезщетение за повредените обувки на Маделин, за роклята ѝ с етикет „Само химическо чистене“ и естествено, възстановяване на всичките им платени такси.

И така станаха приятелки. А когато Селест я представи на Пери и стана ясно, че е спестила на съпруга си подробностите около запознанството им, Маделин я разбра. Невинаги е нужно да се разказва цялата история.

Маделин реши да смени темата.

— Пери замина ли за… закъдето трябваше да замине този път? — попита тя.

Внезапно гласът на Селест отново стана кристално ясен.

— Виена. Да. Ще отсъства три седмици.

— Липсва ли ти вече? — попита Маделин. Шегичка.

Последва мълчание.

— Там ли си още? — добави Маделин.

— Приятно ми е да вечеряме препечени филийки — отвърна Селест.

— О, да, ние ядем кисело мляко и шоколадови бисквити всеки път, когато Ед заминава някъде — каза Маделин. — Мили боже, защо изглеждам толкова уморена?

Провеждаше разговора си, седнала на леглото в свободната стая/кабинет, където винаги сгъваше прането, и случайно бе зърнала отражението си в огледалната врата на гардероба. Изправи се и застана пред огледалото с телефона в ръка.

— Може би защото си уморена — предположи Селест.

Маделин докосна меката част под окото си.

— Снощи спах много добре! Всеки ден си казвам: „Божичко, днес изглеждаш малко уморена“, и едва наскоро ми хрумна, че не е, защото съм уморена, а защото вече изглеждам така.

— Краставици? Нали това се използваше при подпухнали очи? — разсеяно каза Селест. Маделин знаеше, че Селест изпитваше пълно безразличие към цял един житейски отрязък, който Маделин обожаваше: дрехи, грижа за кожата, грим, парфюми, бижута, аксесоари. Понякога Маделин поглеждаше Селест с нейната червеникавозлатиста дълга коса, небрежно прибрана на тила, и изпитваше желание да я хване и да си поиграе с нея като с някоя от куклите „Барби“ на Клоуи.

— Скърбя за изгубената си младост — каза тя на Селест.

Селест изсумтя.

— Наясно съм, че дори като млада не съм била особено красива…

— Все още си красива.

Маделин се изплези на отражението си в огледалото и му обърна гръб. Не искаше да признае, дори пред себе си, колко дълбоко я депресираше остаряването на лицето ѝ. Искаше ѝ се да бъде над подобни измислени проблеми. Искаше ѝ се да я депресира състоянието на света, а не подпухването или сбръчкването на кожата ѝ. Всеки път, когато забелязваше доказателства за естественото стареене на тялото си, изпитваше неоправдан срам, сякаш не се стараеше достатъчно. Междувременно Ед ставаше все по-сексапилен с всяка изминала година, докато бръчиците около очите му се умножаваха, а косата му сивееше.

Тя отново седна на леглото и започна да сгъва дрехи.

— Бони дойде да вземе Абигейл днес — каза на Селест. — Появи се на входната врата и изглеждаше като… не знам… като шведска берачка на плодове, пригладила косата от челото си с карирано шалче в червено и бяло. Абигейл буквално избяга от къщата. Излезе тичешком. Сякаш нямаше търпение да избяга далеч от съсухрената си майка.

— О! Сега разбирам.

— Понякога имам усещането, че губя Абигейл. Чувствам как се отдалечава от мен и ми се иска да я хвана за раменете и да ѝ кажа: „Абигейл, той напусна и теб. Заряза и двете ни“. Но трябва да се държа като възрастен. Най-ужасна от всичко обаче е мисълта, че тя всъщност е по-щастлива с тяхното тъпо семейство, в което медитират и идат нахут.

— Със сигурност не е така, Маделин.

— Нали? Мразя нахут.

— Наистина ли? Аз пък много обичам нахут. Освен това е полезен.

— Млъкни! Е, ще доведеш ли момчетата да си играят със Зиги? Имам усещането, че горкичката Джейн ще има огромна нужда от приятели тази година. Нека бъдем нейни приятелки и да се грижим за нея.

— Ще дойдем, разбира се — отвърна Селест. — Ще донеса нахут.

* * *

Госпожа Липман: Не. Досега в училището не е имало викторина, която да завърши с кървава баня. Намирам този въпрос за обиден и провокативен.

15.

— Искам да живея в двуетажна къща като тази — каза Зиги, докато вървяха по алеята към дома на Маделин.

— Наистина ли? — Джейн намести дамската чанта на рамото си. В другата си ръка носеше пластмасова кутия с прясно изпечени бананови мъфини.

Искаш живот като този? И аз много бих искала да имам такъв живот.

— Подръж това за малко, ако обичаш. — Тя подаде кутията на Зиги, за да извади още две дражета от чантата си, а междувременно оглеждаше къщата. Беше обикновена двуетажна семейна къща с фасада от кремави тухли. Изглеждаше леко занемарена. Тревата имаше нужда от косене. Над колата в гаража висяха два двойни каяка. На стените бяха облегнати дъски за плуване и сърфове. Върху парапета на балкона висяха плажни хавлии. На моравата пред къщата лежеше захвърлен детски велосипед.

Къща като къща, нищо особено. Приличаше на семейната къща на Джейн, само дето домът на Джейн беше по-малък и по-спретнат и се намираше на час път с кола до плажа, така че там липсваха външни белези за плажни занимания, но пък го имаше същото непринудено, простичко усещане за живот в покрайнините.

Така изглеждаше детството.

Беше толкова просто. Зиги не искаше много. Той заслужаваше живот като този. Ако Джейн не беше излязла онази нощ, ако не беше изпила онзи трети шот текила, ако бе казала: „Не, благодаря“, когато той седна до нея, ако си бе останала у дома и бе завършила висшето си юридическо образование, и си бе намерила работа, и съпруг, и ипотека, и бе направила всичко по правилния начин, тогава може би някой ден би могла да живее в семейна къща като нормален човек с нормален живот.

Но тогава Зиги нямаше да е Зиги. А тя може би изобщо нямаше да има деца. Помнеше лекаря и тъжната му физиономия само година преди да забременее. „Джейн, трябва да разбереш, за теб ще бъде много трудно, ако не и невъзможно, да заченеш.“

— Зиги! Зиги, Зиги, Зиги! — Входната врата рязко се отвори и Клоуи, в рокля на фея и с гумени ботуши, изхвърча отвътре, улови Зиги за ръката и го повлече нанякъде. — Дошъл си, за да си играеш с мен, разбра ли? Не с брат ми Фред.

След нея се появи Маделин, облечена в широкопола червено-бяла рокля на точки, ретро модел от 50-те години на XX век. Косата ѝ бе опъната назад в полюшваща се конска опашка.

— Джейн! Честита Нова година! Как си? Така се радвам да те видя. Виж, глезенът ми оздравя напълно! Макар че ти сигурно ще си доволна, че нося равни обувки.

Тя застана на един крак, завъртя глезена си и с гордост показа яркочервената си обувка тип „балеринка“.

— Като рубинените пантофки на Дороти — каза Джейн и връчи мъфините на Маделин.

— Именно, не са ли прекрасни? — отвърна Маделин и отвори капака на кутията. — Мили боже! Не ми казвай, че ти си ги правила!

— Аз ги направих — каза Джейн. Някъде от горния етаж се чуваше смехът на Зиги. Сърцето ѝ се изпълни с радост.

— Виж се само, пристигаш ми с прясно изпечени мъфини, а аз съм тази, която е облечена като домакиня от петдесетте. Много харесвам идеята за печене на сладки, но нещо не успявам да я превърна в реалност, така се получава, че никога не разполагам с всички необходими продукти. Как успяваш да се снабдиш и с брашно, и със захар, и с… не знам… ванилова есенция?

— Ами… купувам ги. От едно място, наречено супермаркет.

— Предполагам, че си правиш списък. А после не забравяш да вземеш този списък със себе си.

Джейн забеляза, че усещането на Маделин относно печенето на Джейн бе подобно на усещането на Джейн относно аксесоарите на Маделин: смътно възхищение от нещо екзотично и непонятно.

— Селест и момчетата също ще дойдат. Тя ще излапа всичките ти мъфини. Чай или кафе? По-добре да не пием шампанско при всяка наша среща, макар че не съм категорично против. Имаш ли повод за празнуване?

Маделин я поведе към огромната всекидневна, комбинирана с кухнята.

— Нямам никакъв повод за празнуване — отвърна Джейн.

Един обикновен чай е достатъчен.

— Е, как мина преместването? — попита Маделин. — Ние бяхме нагоре по крайбрежието по това време, иначе щях да предложа на Ед да ти помогне. Винаги го предлагам за хамалска помощ. Той много обича.

— Сериозно?

— Не, не. Шегувам се. Много ми се сърди. Казва: „Не съм някакъв електрически уред, който да даваш назаем!“. — Тя преправи гласа си, имитирайки съпруга си, докато включваше електрическата кана. Конската ѝ опашка се полюшваше в тон с движенията. — След като дава пари, за да вдига тежести във фитнес залата, защо да не разнесе малко кашони безплатно? Сядай. Извинявай за безпорядъка.

Джейн се настани на дългата дървена маса, покрита с отломки от семеен живот: стикери с балерини, отворена книга, слънцезащитен лосион, ключове, някаква електронна играчка, самолетче, сглобено от „Лего“.

— Моето семейство ми помогна да се преместя — каза Джейн. — Има много стълби. Това не им хареса особено, но те са хората, които никога не позволяват да плащам на хамали.

(„Ако след шест месеца се наложи да влача този шибан хладилник обратно надолу по тези стълби, ще…“ — бе казал брат ѝ.)

— Мляко? Захар? — попита Маделин, след като пусна торбичките чай в чашите.

— Нищо, благодаря. Аз… тази сутрин видях една майка от детската градина — каза Джейн. Искаше да повдигне темата за инцидента, докато Зиги го нямаше. — На бензиностанцията. Според мен се престори, че не ме е видяла.

Не предполагаше. Знаеше го със сигурност. Жената извърна глава в другата посока толкова бързо, сякаш ѝ бяха зашлевили шамар.

— О, така ли? — Маделин звучеше развеселена. Взе си мъфин. — Коя точно? Помниш ли как се казва?

— Харпър — отвърна Джейн. — Сигурна съм, че беше Харпър. Помня, че наум я нарекох Висящата Харпър, защото през цялото време сякаш висеше над рамото на Рената. Тя е една от онези Руси карета, предполагам, с продълговато, угрижено лице. Прилича на ловджийска хрътка.

Маделин се изкиска.

— Точно такава е. Да, Харпър е много добра приятелка на Рената и изпитва необяснимо странна гордост от това, все едно Рената е някаква знаменитост. Изпитва потребност редовно да уведомява околните, че тя и Рената водят съвместен социален живот. „О, прекарахме си великолепно в един великолепен ресторант.“ — Маделин отхапа от мъфина си.

— Значи затова, предполагам, Харпър не иска да контактува с мен — каза Джейн. — Заради случилото се в…

— Джейн — прекъсна я Маделин. — Този мъфин е… фантастичен.

Джейн се усмихна на удивеното ѝ лице. Имаше троха на носа си.

— Благодаря, мога да ти дам рецептата, ако…

— О, господи, не искам рецептата, искам само мъфините. — Маделин отпи голяма глътка от чая си. — Знаеш ли какво? Къде е телефонът ми? Ще изпратя едно съобщение на Харпър още сега и ще я накарам да обясни защо се е престорила, че не познава моята нова приятелка, царицата на мъфините.

— Да не си посмяла! — каза Джейн. Маделин, осъзна тя, бе един от онези леко опасни хора, които се хвърляха с рогата напред да защитават приятелите си и превръщаха едно безобидно недоразумение в гигантска драма.

— Е, аз няма да търпя това. Ако тези жени те тормозят заради случилото се в деня за ориентация, много ще се ядосам. Това може да се случи на всекиго.

— Бих накарала Зиги да се извини — каза Джейн. Държеше да уточни пред Маделин, че бе от онзи тип майки, които караха децата си да се извиняват. — Но му повярвах, когато каза, че не го е направил.

— Разбира се, че ще му повярваш. Сигурна съм, че не го е направил. Изглежда кротко дете.

— Сто процента съм сигурна. Е, нека са деветдесет и девет. Аз…

Тя замълча и преглътна, защото внезапно я обзе непреодолимо желание да обясни съмненията си на Маделин. Да ѝ каже какво точно означаваше този един процент несигурност. Просто… да го каже. Да го превърне в история, която никога не бе споделяла с когото и да било. Да го сглоби в случка с начало, среда и край.

Беше красива, топла пролетна нощ през октомври. Във въздуха се носеше ухание на жасмин. Имах ужасна сенна хрема. Сърбеж в гърлото. Смъдене в очите.

Можеше просто да говори, без да мисли за това, без да го чувства, докато разкажеше цялата история.

И тогава може би Маделин щеше да каже по нейния категоричен, нетърпящ възражение начин: О, не бива да се тревожиш за това, Джейн. Това няма никакво значение! Зиги е точно такъв, за какъвто го смяташ. Ти си негова майка. Ти го познаваш.

Ами ако направеше обратното? Ако съмнението, което Джейн изпитваше в момента, се отразеше дори за миг върху лицето на Маделин, тогава какво? Това би било най-лошото предателство спрямо Зиги.

— О, Абигейл! Ела да хапнеш един мъфин с нас! — Маделин вдигна поглед към момичето, което влезе в кухнята. — Джейн, това е дъщеря ми Абигейл. — В гласа ѝ се бе прокраднала фалшива нотка. Тя остави мъфина и заопипва обицата си. — Абигейл? — повтори тя. — Това е Джейн.

Джейн се завъртя на стола си.

— Здрасти, Абигейл — каза тя на момичето, което стоеше неподвижно, с изпънат гръб и сключени пред гърдите ръце, сякаш участваше в религиозна церемония.

— Здравей — отвърна Абигейл и се усмихна на Джейн с внезапен изблик на неочаквана топлота. Имаше ослепителната усмивка на Маделин, но ако изключим това, човек никога не би ги взел за майка и дъщеря. Абигейл имаше по-тъмен цвят на кожата и по-остри черти. Косата ѝ, отметната назад, бе раздърпана и невчесана, сякаш току-що се надигаше от леглото, и носеше безформена като чувал рокля върху черен клин. Ръцете ѝ бяха изрисувани с къна в сложни плетеници чак до лактите. Единственото бижу, което носеше, бе сребърен череп, висящ на черна връзка за обувки около шията ѝ. — Татко ще ме вземе — каза тя.

— Какво? Не, няма да те вземе — отвърна Маделин.

— Да, ще остана да спя у тях довечера, защото утре ще ходим на едно място с Луиза и трябва да сме там рано, а то е по-близо до къщата на татко.

— Десет минути по-близо, не повече — запротестира Маделин.

— Просто е по-лесно да се отиде дотам от къщата на татко и Бони. Можем да тръгнем по-бързо. Няма да седим и да чакаме в колата, докато Фред си търси обувките, а Клоуи се връща вкъщи, за да си вземе друга кукла „Барби“ или нещо такова.

— Предполагам, че на Скай никога не ѝ се налага да се връща, за да вземе кукла „Барби“.

— Бони никога не би позволила на Скай да играе с кукла „Барби“, дори и след милион години — каза Абигейл и завъртя очи към тавана, сякаш това бе очевидно за всеки. — И ти не би трябвало да позволяваш на Клоуи да си играе с такива, мамо; те са, ами… в тях няма капчица женственост и дават нереални очаквания относно формите на тялото.

— Е, влакът е заминал, що се отнася до Клоуи и Барби.

Маделин се усмихна печално на Джейн.

Отвън се чу автомобилен клаксон.

— Това е той — каза Абигейл.

— Ти вече си му звъннала? — попита Маделин. Лицето ѝ почервеня. — Организирала си това, без да ме питаш?

— Питах татко — отвърна Абигейл, заобиколи масата и целуна Маделин по бузата. — Чао, мамо. Приятно ми бе да се запознаем — усмихна се тя на Джейн. Как да не я хареса човек.

— Абигейл Мари! — Маделин стана от масата. — Това е недопустимо. Не може просто ей така да избираш къде ще прекараш нощта.

Абигейл спря и се обърна.

— Защо не? Защо ти и татко трябва да решавате чий ред е да ме получи? — Джейн отново видя прилика с Маделин в начина, по който Абигейл трепереше от гняв. — Сякаш аз съм нещо, което притежавате. Все едно съм кола, която използвате по график.

— Не е така — започна Маделин.

— Точно така е.

Отвън отново се чу автомобилен клаксон.

— Какво става? — В кухнята влезе мъж на средна възраст със смъкнат до кръста неопренов костюм, който разкриваше широк, много космат гръден кош. Придружаваше го малко момченце, облечено по абсолютно същия начин, само дето гръдният му кош беше крехък и нямаше косми. — Баща ти е отвън — каза той на Абигейл.

— Знам — подчерта Абигейл и погледна косматите му гърди. — Не бива да се разхождаш така пред хората. Отвратително е.

— Кое? Да излагам на показ атлетичното си тяло? — Мъжът гордо удари с юмрук по гърдите си и се усмихна на Джейн. Тя неловко му се усмихна в отговор.

— Гадост! — промърмори Абигейл. — Тръгвам.

— Ще поговорим за това по-късно! — каза Маделин.

— Все ми е тая.

— Не ми говори така! — извика след нея Маделин. Входната врата се захлопна.

— Мамо, умирам от глад — каза момченцето.

— Вземи си мъфин — мрачно отвърна Маделин и се свлече обратно на стола си. — Това е съпругът ми — Ед, и синът ми — Фред. Ед, Фред. Лесно се помни.

— Защото се римуват — поясни Фред.

— Здрасти — каза Ед и се ръкува с Джейн. — Съжалявам за „отвратителната“ гледка, която представлявам в момента. С Фред ходихме да караме сърф. — Седна до Маделин и прехвърли ръка през рамото ѝ. — Абигейл те ядоса, така ли?

Маделин облегна глава на рамото му.

— Като мокро солено куче си.

— Страхотни са. — Фред отхапа огромно парче от мъфина си и посегна да вземе още един. Следващия път Джейн щеше да донесе двойна доза.

— Мамо! Тряаааааабваш ни! — извика Клоуи от дъното па коридора.

— Отивам да си карам скейтборда. — Фред взе трети мъфин.

— Каска — казаха Маделин и Ед едновременно.

— Мамо! — извика Клоуи.

— Идвам! — отвърна Маделин. — Поговорете си с Джейн, Ед — добави тя и излезе от стаята.

Джейн се подготви да води разговора, но Ед ѝ се усмихна предразполагащо, взе си мъфин и се облегна назад в стола си.

— Значи, ти си майката на Зиги. Как избра името Зиги?

— Брат ми го предложи — отвърна Джейн. — Той е голям почитател на Боб Марли, който е кръстил сина си Зиги, предполагам. — Припомни си удивителното усещане от тежестта на новороденото бебе в ръцете си и дълбочината на сериозния му поглед. — Хареса ми това, че звучи различно. Моето име е толкова обикновено. Джейн — пълна скука.

— Джейн е прекрасно име, класическо — уверено заяви Ед и Джейн съвсем мъничко се влюби в него. — Всъщност, когато избирахме име за Клоуи, аз имах Джейн в своя списък, но отпадна, а и вече бях спечелил предишната надпревара с Фред.

Погледът на Джейн попадна върху сватбената снимка на стената: Маделин носеше тюлена рокля в цвят шампанско и седеше в скута на Ед, а очите и на двамата бяха стиснати в непринуден изблик на смях.

— Как се запознахте с Маделин? — попита тя, за да поддържа разговора.

Ед грейна. Очевидно обичаше да разказва тази история.

— Като деца живеехме в срещуположни къщи на една и съща улица — започна той. — Маделин живееше в съседство с голямо ливанско семейство. Имаха шестима синове: високи, едри момчета. Изпитвах ужас от тях. Често играеха крикет на улицата, а понякога се включваше и Маделин. Втурваше се на улицата, два пъти по-дребна от онези огромни буци, с панделки в косата, с лъскави гривнички по ръцете, знаеш я каква е, най-нежното момиченце, което можеш да си представиш, но как играеше крикет, мили боже!

Той остави мъфина си на масата и се изправи да покаже.

— Та, излиза тя, скок-подскок, люшка коса, подмята рокля, хваща бухалката и — БАМ! — Замахна с въображаема бухалка за крикет. — И онези момчета падат на колене и се хващат за главите.

— Пак ли разказваш историята с крикета? — Маделин се върна от стаята на Клоуи.

— Тогава се влюбих в нея — каза Ед. — Истински, лудо, дълбоко. Докато гледах от прозореца на стаята си.

— Аз дори не знаех, че съществува — безгрижно добави Маделин.

— Не, не знаеше. След време завършихме училище и напуснахме домовете си, а аз чух от мама, че Маделин се е омъжила за някакъв задник.

— Шшшт. — Маделин го плесна през ръката.

— И един ден, години по-късно, отидох на барбекю по случай трийсетия рожден ден на един приятел. В задния двор играеха крикет и кой, мислиш, бе там, с бухалка в ръка — на висок ток, наконтена от глава до пети, нашата малка Маделин от съседската къща отсреща. Направо ми спря сърцето.

— Много романтична история — каза Джейн.

— Без малко да не отида на онова барбекю — каза Ед. Джейн забеляза, че очите му грееха, макар че сигурно разказваше тази история за стотен път.

— И аз без малко да го пропусна — добави Маделин. — Трябваше да отменя часа си за педикюр, а аз обикновено никога не отменям час за педикюр.

Двамата се усмихнаха един на друг.

Джейн извърна поглед встрани. Взе чашата си и отпи глътка чай, макар че бе почти празна. На входната врата се позвъни.

— Това сигурно е Селест — каза Маделин.

Страхотно, помисли си Джейн и продължи да се преструва, че пие от празната си чаша. При голямата любов пристига голямата хубост, а аз — по средата.

Навсякъде около нея преливаше от цветове: наситени, искрящи цветове. Тя бе единственото безцветно нещо в цялата къща.

* * *

Госпожица Барнс: Явно родителите създават свои собствени социални групи извън училището. Така че конфликтът по време на викторината може да няма нищо общо с училищния живот в „Пириуи". Просто сметнах, че трябва да уточня това.

Tea: Да, ами… вижте… какво друго да каже госпожица Барнс, не е ли така?

16.

— Как ти се стори Джейн? — попита Маделин съпруга си вечерта в банята, докато той миеше зъбите си, а тя нанасяше с върха на пръста си миниатюрно количество баснословно скъп околоочен крем върху своите „фини линии и бръчици“. (Тя бе дипломиран специалист по маркетинг, за бога. Много добре знаеше, че прахосва куп пари за бурканче с надежда.) — Ед?

— Мия си зъбите, дай ми минутка. — Той изплакна устата си, изплю и чукна четката си за зъби по ръба на мивката. Чук-чук-чук. Винаги три категорични, решителни почуквания, сякаш четката за зъби бе чук или гаечен ключ. Понякога, особено след няколко чаши шампанско, на Маделин ѝ прималяваше от смях само докато гледаше как Ед почуква с четката си по мивката. — Джейн ми изглежда около дванайсетгодишна — каза той. — Абигейл изглежда по-голяма от нея. Изобщо не мога да я възприема като родител. — Насочи четката си за зъби към нея и се ухили.

— Но тя ще е нашето тайно оръжие в тазгодишната викторина. Ще знае отговорите на всички въпроси за Поколение Y.

— Подозирам, че аз може да знам повече за попкултурата от Джейн. Имам усещането, че тя не е от типичните двайсет и четири годишни. В някои отношения изглежда почти старомодна, като човек от поколението на майка ми.

Тя огледа внимателно лицето си, въздъхна и остави бурканчето с надежда обратно върху рафта.

— Не може да е чак толкова старомодна. Ти каза, че е — забременяла след секс за една нощ.

— Но е запазила бебето и го е родила — отвърна Маделин. — Това е малко старомодно.

— Но тогава е трябвало да го остави на прага пред църквата — в развратна кошница.

— В какво?

— В ракитена кошница. Има такава дума, нали? Ракитена?

— Стори ми се, че каза развратна.

— Така казах. Опитах се да замажа грешката си. Ей, а каква е тази работа с дъвката? Цял ден я дъвка.

— Нали? Сякаш е пристрастена.

Той угаси осветлението в банята. Двамата се запътиха към противоположните страни на леглото, включиха нощните си лампи и отметнаха завивката с плавно, добре тренирано и координирано движение, което доказваше, в зависимост от настроението на Маделин, че двамата или имаха идеален брак, или бяха заседнали в коловоза на средната класа от покрайнините и трябваше да продадат къщата и да тръгнат да пътешестват из Индия.

— Имам голямо желание да променя имиджа на Джейн — размишляваше Маделин на глас, докато Ед отваряше книгата си. Той бе голям почитател на Патриша Корнуел и нейните детективски истории. — Опъва косата си назад и я кара да изглежда сплескана. А тя има нужда от повече обем.

— Обем — измърмори Ед. — Категорично. Точно от това има нужда. Помислих си го. — Той отгърна една страница.

— Трябва да ѝ помогнем да си намери приятел.

— Веднага се заеми с това.

— Искам да направя промяна във външния вид и на Селест. Знам, че звучи странно. Тя очевидно си е красива всякак.

— Селест? Красива? — възкликна Ед. — Не съм забелязал.

— Ха-ха. — Маделин взе книгата си и веднага я остави обратно. — Изглеждат толкова различни… Джейн и Селест, но аз имам чувството, че си приличат по някакъв начин. Само че все още не знам по какъв.

Ед също остави книгата си.

— Аз мога да ти кажа по какво си приличат.

— Можеш ли?

— И двете са увредени — каза Ед.

— Увредени? — попита Маделин. — Кое им е увредено?

— Не знам — отговори Ед. — Просто разпознавам увредените момичета. Излизал съм с такива. Усещам откачените мацки от километър.

— И аз ли бях увредена? — попита Маделин. — Това ли те привлече в мен?

— Не — отвърна Ед и отново взе книгата си. — Ти не беше увредена.

— Напротив, бях! — запротестира Маделин. Тя също искаше да бъде интересна и увредена. — Бях с разбито сърце, когато ме срещна.

— Има разлика между увреден и с разбито сърце. Ти беше тъжна и наранена. Сърцето ти може и да е било разбито, но ти не беше разбита. А сега замълчи, защото смятам, че тук някой се опитва да ме прати за зелен хайвер, но аз няма да се хвана на тази въдица, госпожо Корнуел, не, категорично не.

— Хммм. Добре, Джейн може и да е увредена, но не виждам как би могла да е увредена Селест. Тя е красива и богата, и щастливо омъжена, и няма бивш съпруг, който да краде дъщеря ѝ от нея.

— Той не се опитва да я открадне — каза Ед, без да откъсва поглед от книгата си. — Това просто е Абигейл във възрастта на пубертета. Тийнейджърите са луди. Знаеш го.

Маделин отново посегна към книгата си.

Спомни си как Джейн и Зиги вървяха ръка за ръка по алеята, когато си тръгнаха следобед. Зиги казваше нещо на Джейн, едната му ръчичка бясно жестикулираше; Джейн бе навела глава на една страна и го слушаше, а в другата си ръка държеше ключовете за колата. Маделин я чу да казва: „Нали? Хайде да отидем до онова място, където веднъж ядохме питки тако! Бяха толкова вкусни!“.

Докато ги гледаше, в съзнанието ѝ нахлуха куп спомени от нейното самотно майчинство. В продължение на пет години бяха само тя и Абигейл. Живееха в малък двустаен апартамент над италиански ресторант. Поръчваха си храна за вкъщи и често ядяха паста и безплатни чеснови хлебчета. (Маделин бе качила седем килограма.) Те бяха момичетата Макензи от апартамент номер девет. Беше сменила името на Абигейл със своята моминска фамилия (и отказа да я промени отново, щом се омъжи за Ед; когато една жена сменя фамилното си име твърде често, започва да изглежда смешно). Не можеше да понесе мисълта Абигейл да се разхожда наоколо с фамилията на баща си, когато Нейтън избираше да прекара Коледа на някой плаж в Бали в компанията на долнопробна фризьорка. Фризьорка, която, между другото, дори нямаше хубава коса: черни корени и нацъфтели краища.

— Винаги съм смятала, че Абигейл няма да обича Нейтън така, както обича мен, и това ще бъде неговото наказание за това, че ни заряза — каза тя на Ед. — Повтарях си го непрекъснато. Абигейл няма да иска Нейтън да я отведе до олтара. Той ще си плати, мислех си. Обаче знаеш ли какво? Той не плаща за греховете си. Сега е с Бони, която е по-мила и по-млада, и по-красива от мен, има си нова дъщеричка, която може да пише цялата азбука, а вече получи и Абигейл! Размина му се. Не съжалява за нищичко.

Гласът ѝ прозвуча изненадващо дрезгаво. Мислеше, че е просто ядосана, но сега разбра, че е наранена. Абигейл и друг път я беше ядосвала. И друг път я бе дразнила и тревожила. Но сега за пръв път ѝ причиняваше болка.

— Тя трябва да обича повече мен — каза Маделин по детински и опита да се засмее, защото това бе шега, само че тя изобщо не се шегуваше. — Мислех, че ме обича най-много.

Ед отново остави книгата си и я прегърна.

— Искаш ли да убия този негодник? Да го пречукам? А после да натопя Бони.

— Да, моля те — прошепна Маделин в ямката на рамото му. — Би било чудесно.

* * *

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: На този етап все още не сме арестували никого. Но мога да изразя дълбокото ни уверение, че вероятно вече сме разговаряли с човека или хората, замесени в случая.

Стю: Не мисля, че някой, в това число и полицията, има и най-бегла идея относно това кой какво е направил.

17.

Габриел: Мислех си, че може би ще има някакъв… знам ли и аз… етикет относно раздаването на покани за парти. Смятам, че случилото се в онзи първи учебен ден бе някак неуместно.

* * *

— Усмихни се, Зиги! Усмивка!

Зиги най-после се усмихна, и то точно в мига, когато бащата на Джейн се прозя. Джейн запечата момента, а после провери снимката на екрана на цифровия си фотоапарат. Зиги и майка ѝ се усмихваха чаровно, а баща ѝ бе уловен насред прозявката: със зинала уста и присвити очи. Спеше му се, защото трябваше да стане рано и да измине целия път от Гранвил до полуострова, за да види внука си на първия му учебен ден. Родителите на Джейн винаги си лягаха късно и ставаха късно, а напоследък всичко, което изискваше да напуснат къщата преди девет сутринта, представляваше огромно усилие за тях. Миналата година баща ѝ се бе пенсионирал преждевременно от работата си в държавния сектор и оттогава той и майка ѝ будуваха до късно и редяха любимите си пъзели до три или четири сутринта. „Родителите ни се превръщат във вампири — бе споделил с нея брат ѝ. — Вампири пъзелопийци.“

— Искате ли съпругът ми да ви снима заедно? — попита една жена, която стоеше наблизо. — Бих предложила да ви снимам сама, но съм скарана с техниката.

Джейн вдигна поглед. Жената носеше дълга до земята пола от мек плат с индийски десен, комбинирана с черен потник. Китките ѝ бяха изрисувани със сложни завъртулки, а косата ѝ бе сплетена на дълга плитка. На рамото си имаше татуировка с китайски символ. Изглеждаше малко неуместно на фона на всички останали родители, облечени в ежедневните си плажни дрехи, спортни екипи или официално работно облекло. Съпругът ѝ изглеждаше значително по-възрастен от нея и носеше тениска с къси панталони: стандартна униформа за татковците на средна възраст. Мъжът държеше ръката на миниатюрно като мишле момиченце с дълга провиснала коса и униформа, която изглеждаше с три размера по-голяма за ръста му.

Обзалагам се, че ти си Бони, помисли си Джейн, когато внезапно се сети как Маделин бе описала съпругата на бившия си. В същия момент жената каза:

— Аз съм Бони, а това са съпругът ми — Нейтън, и дъщеричката ми — Скай.

— Много благодаря — каза Джейн и подаде фотоапарата на бившия съпруг на Маделин. След това се подреди за снимка до Зиги и родителите си.

— Кажете пиле със зеле! — Нейтън вдигна фотоапарата.

— Ъ? — каза Зиги.

— Кафе — прозя се майката на Джейн.

Нейтън щракна снимката.

— Готово! — Той върна фотоапарата тъкмо когато друго малко момиченце с къдрава коса се приближи с маршова стъпка към дъщеря му. На Джейн ѝ призля. Разпозна го мигновено — момиченцето, което бе обвинило Зиги, че се е опитал да я удуши. Амабела. Джейн се огледа. Къде беше гневната майка?

— Как се казваш? — важно попита Амабела. Носеше огромна купчина бледорозови пликове.

— Скай — прошепна момиченцето. Беше толкова болезнено срамежливо, че на човек му се свиваше сърцето да гледа как се мъчи да изтръгне думите от устата си.

Амабела започна да прехвърля пликовете един по един.

— Скай, Скай, Скай.

— Мили боже, нима вече можеш да четеш всички тези имена? — попита майката на Джейн.

— Всъщност чета от тригодишна — учтиво отвърна Амабела и продължи да рови в купчината. — Скай! — Тя измъкна един розов плик и го връчи на момиченцето. — Това е покана за петия ми рожден ден. Ще бъде А парти, защото името ми започва с А.

— Още не са започнали училище, а вече четат! — приятелски отбеляза бащата на Джейн към Нейтън. — Ще бъде от отличниците в класа, отсега си личи! Може би посещава индивидуални уроци, как мислиш?

— Ами не искам да се хваля или нещо такова, но нашата Скай вече чете доста добре — отвърна Нейтън. — А ние не сме привърженици на индивидуалното обучение, нали, Бони?

— Предпочитаме израстването на Скай да се случва по естествен път — отвърна Бони.

— Екологично чисто, а? — каза бащата на Джейн и сбърчи чело. — Като плод?

Амабела се обърна към Зиги:

— Как се каз… — Тя застина, а на лицето ѝ се изписа истинска паника. После притисна пликовете към гърдите си, сякаш за да попречи на Зиги да си открадне един, и без да каже и дума, се врътна на пети и избяга.

— Божичко! Това пък какво беше? — учуди се майката на Джейн.

— О, това е момичето, което каза, че съм я наранил — спокойно отвърна Зиги. — Но това изобщо не е вярно, бабо.

Джейн плъзна поглед наоколо. Дворът гъмжеше от деца в чисто нови, твърде големи училищни униформи. И всяко от тях държеше в ръка бледорозов плик.

* * *

Харпър: Вижте, никой в това училище не познаваше Рената по-добре от мен. Двете бяхме много близки. Мога да ви кажа със сигурност, че в онзи ден тя не се опитваше да се наложи.

Саманта: О, боже мой, разбира се, че се опитваше да се наложи.

18.

В първия учебен ден на Клоуи Маделин бе връхлетяна от нетърпим пристъп на ПМС. Отблъскваше атаката с всички сили, но безуспешно. Аз избирам своето настроение, повтаряше си тя, докато стоеше в кухнята и гълташе капсули вечерна иглика като валиум. (Знаеше, че е безполезно, ако човек не ги пие редовно, но трябваше да пробва нещо, макар че тъпите капсули вероятно бяха просто прахосани на вятъра пари.) Кипеше от гняв, защото се случваше във възможно най-неподходящия момент. Искаше ѝ се да обвини някого, например бившия си съпруг, но просто не виждаше начин да хвърли вината за менструалния си цикъл върху Нейтън. Бони със сигурност танцуваше на лунна светлина, за да се справи с приливите и отливите на женската си природа.

Предменструалният синдром бе сравнително ново преживяване за Маделин. Още един весел момент от процеса на остаряване. Преди изобщо не вярваше в съществуването му. Но после, когато наближи края на трийсетте, тялото ѝ каза: Добре, значи, не вярваш в ПМС, така ли? Сега ще ти покажа какво е ПМС. Ето ти цял тон ПМС, кучко.

И сега, в продължение на един ден всеки месец, тя трябваше да симулира всичко: базова степен на човечност, любовта към децата си, любовта си към Ед. Преди време се ужасяваше да чуе твърденията на жени, че ПМС е оправдание за желанието да убиеш някого. Сега ги разбираше. В днешния ден с радост би убила някого! Дори смяташе, че трябваше да получи признание за забележителната проява на воля, която я спираше да го направи.

През целия път до училището правеше упражнения за дълбоко дишане в опит да се успокои. За неин късмет Клоуи и Фред не се караха на задната седалка. Ед си тананикаше нещо под носа, докато шофираше — непоносимо (тази негова ненужна, безмилостна бодрост), — но поне носеше чиста риза и не настоя да остане с твърде тясната тениска с петното от доматен сос, което той смяташе за невидимо. Предменструалният синдром днес нямаше да бъде победител. Предменструалният синдром нямаше да разруши това важно житейско събитие.

Веднага намериха позволено местенце за паркиране. Децата излязоха от колата веднага щом ги помолиха.

— Честита Нова година, госпожо Пондър! — извика тя, докато подминаваха бялата дъсчена къщичка до училището, където пухкавата белокоса госпожа Пондър седеше на сгъваемия си стол с чаша чай и вестник.

— Добро утро! — жизнерадостно отвърна госпожа Пондър.

— Продължавай да вървиш, просто продължавай — изписка Маделин на Ед, щом усети, че той забавя крачка. Обожаваше да си бъбри надълго и нашироко с госпожа Пондър (тя бе работила като медицинска сестра в Сингапур по време на войната), а и с всеки друг всъщност, особено ако бе по-възрастен от седемдесет.

— Първият учебен ден на Клоуи! — извика Ед. — Много важен ден!

— О, виж ти — отвърна госпожа Пондър.

Продължиха напред.

Маделин държеше настроението си под контрол — като бясно куче на къса каишка.

Училищният двор гъмжеше от хора. Родителите си бъбреха, децата крещяха. Родителите стърчаха неподвижно, докато децата тичаха безцелно между тях — като стрелкащи се топчета в машина за пинбол. Ето ги новите родители от детската градина с пресилено весели усмивки. Ето ги и майчетата на шестокласниците, в техните оживени, непробиваеми групички, уверени в позициите си на училищни кралици. Ето ги и Русите карета, приглаждащи прясно подстриганите си руси карета.

О, колко прекрасно. Морският бриз. Веселите детски личица и… о, мамка му, ето го и бившия ѝ съпруг.

Не че не очакваше да го види там, но се вбесяваше, че той се чувстваше толкова уютно в училищния двор на Маделин, толкова доволен от себе си, толкова обикновен и толкова убедителен в ролята си на татко. И за капак на всичко правеше снимка на Джейн и Зиги (те принадлежаха на Маделин!) заедно с приятна на вид семейна двойка, които не изглеждаха много по-възрастни от Маделин, но по всяка вероятност бяха родителите на Джейн. А той изобщо не умееше да снима. Не разчитайте на Нейтън да ви запечата спомен. Не разчитайте на Нейтън за нищичко.

— Ето го бащата на Абигейл — каза Фред. — Не видях колата му отпред. — Нейтън шофираше яркожълт „Лексус“. Горкичкият Фред сигурно би бил много доволен да има баща, който се интересува от коли. Ед не различаваше дори отделните марки автомобили.

— Това е моята полусестра! — Клоуи посочи към дъщерята на Нейтън и Бони. Училищната униформа на Скай изглеждаше огромна за нея, а с големите си тъжни очи и дългата си светла, чуплива и рядка коса тя приличаше на тъжно безпризорно хлапе от екранизация на „Клетниците“. Маделин вече виждаше какво щеше да се случи. Клоуи щеше да вземе под крилото си Скай. Скай бе точно от онзи тип свенливи момиченца, които Маделин вземаше под крилото си, когато самата тя ходеше на училище. Клоуи щеше да кани Скай на гости, за да може да си играе с косата ѝ.

Точно в този момент Скай започна да мига бързо, тъй като кичур коса падна върху очите ѝ, и Маделин пребледня. Детето мигаше по абсолютно същия начин като Абигейл, когато косата ѝ влезеше в очите. Това беше късче от детето на Маделин, от миналото на Маделин и от сърцето на Маделин. Трябваше да има закон, който да забранява на бившите съпрузи да създават потомство.

— За милионен път, Клоуи — изсъска тя, — Скай е полусестра на Абигейл, не твоя!

— Дишай дълбоко — каза Ед. — Дишай дълбоооко.

Нейтън върна фотоапарата на Джейн и се запъти към тях. Косата му изглеждаше по-дълга от обикновено — гъста и прошарена, спусната небрежно върху челото му, сякаш искаше да прилича на австралийски Хю Грант на средна възраст. Маделин подозираше, че нарочно не я подстригва, за да подчертае предимството си пред Ед, който бе почти напълно плешив.

— Мади — каза. Единственият човек на света, който я наричаше Мади. Някога това ѝ доставяше огромно удоволствие; сега я дразнеше неимоверно. — Ед, приятел! И малката… хммм… днес е първи учебен ден и за теб, нали?

Нейтън никога не си правеше труда да запомни имената на децата ѝ. Той вдигна длан за „дай пет“ с Фред. — Здрасти, шампионе. — Малкият предател Фред отвърна на поздрава.

Нейтън целуна Маделин по бузата и възторжено се здрависа с Ед. Доставяше му удоволствие да демонстрира публично цивилизованото си отношение към бившата си съпруга и семейството ѝ.

— Нейтън — напевно изрече Ед. Той произнасяше името на Нейтън по един особен начин, с по-плътен глас, провлачено, и с ударение на втората сричка. Нейтън винаги се мръщеше смутено, защото никога не знаеше дали е подигравка, или шега. Но днес това не беше достатъчно да оправи настроението на Маделин.

— Голям ден е днес, важен ден — каза Нейтън. — Вие двамата имате опит, но на нас ни е за пръв път! Не се срамувам да кажа, че леко се просълзих, когато видях Скай в училищната ѝ униформа.

Маделин не успя да задържи езика си зад зъбите.

— Скай не е първото ти дете, тръгнало на училище, Нейтън.

Нейтън се изчерви. Тя бе нарушила неписаното им правило да не ровят в миналото. Но… за бога! Само светец би подминал това с мълчание. Абигейл ходеше на училище от два месеца, преди Нейтън изобщо да забележи. Един път ѝ звънна посред бял ден да си побъбрят. „Тя е на училище“ — бе казала Маделин. „Училище? — изтърси той. — Не е ли още малка за училище?“

— Като споменахме Абигейл, Мади, имаш ли нещо против да разменим уикендите тази седмица? — попита Нейтън. — В събота ще пътуваме до Бауръл, на гости на майката на Бони, а Абигейл не обича да пропуска възможност да я види.

Бони изникна до него с блажена усмивка на уста. Тя винаги се усмихваше блажено. Маделин подозираше употреба на наркотици.

— Майка ми и Абигейл имат много специална връзка — каза ѝ тя, сякаш Маделин би се зарадвала на подобна новина.

Наистина коя жена би искала дъщеря ѝ да има „специална връзка“ с майката на съпругата на бившия ѝ мъж? Единствено Бони би могла да реши, че ще искаш да чуеш нещо такова, но същевременно не можеш да изразиш недоволство, нали? Не можеш дори да си помислиш: Млъкни, кучко, защото Бони не беше кучка. Така че Маделин не можеше да направи нищо друго, освен да стои безучастно и да кима примирено, докато настроението ѝ ръмжеше и се дърпаше, и се мъчеше да захапе каишката.

— Разбира се. Няма проблем.

— Тате! — Скай подръпна ризата на баща си и той я вдигна на хълбок, докато Бони нежно съзерцаваше и двамата.

„Много съжалявам, Мади, но аз просто не съм роден за това.“ Така бе казал Нейтън, когато Абигейл беше на три седмици, ревливо бебе, чийто най-дълъг сън след изписването от болницата бе трийсет и две минути. „И аз“ — отвърна тогава Маделин и се прозя. И през ум не ѝ мина, че той говори буквално. Час по-късно с дълбоко изумление наблюдаваше как той събира дрехите си в големия червен сак за крикет. После хвърли бегъл поглед към бебето, сякаш нямаше нищо общо с него, и си тръгна. Маделин никога нямаше да му прости или да забрави онзи бегъл поглед, който хвърли тогава на красивата си малка дъщеря. А сега тази дъщеря бе тийнейджърка, приготвяше сама обяда си, ходеше с автобус до училище без придружител и подвикваше през рамо на излизане: „Не забравяй, че довечера ще спя у татко!“.

— Здрасти, Маделин! — поздрави я Джейн.

Джейн отново носеше бяла тениска с остро деколте (нима не притежаваше друг тип горна дреха?), същата дънкова пола и същите джапанки. Косата ѝ бе опъната назад в болезнено стегнатата конска опашка и естествено, тайно дъвчеше дъвка, както само тя умееше. Нейната изчистена ненатрапчивост носеше облекчение на Маделин, сякаш Джейн бе точно онова, от което се нуждаеше, за да се почувства по-добре — по същия начин човек копнееше за обикновена препечена филийка след прекарана болест.

— Джейн — сърдечно отвърна тя. — Как си? Виждам, че вече си се запознала с моя възхитителен бивш съпруг и неговото семейство.

— Хо-хо-хо — обади се Нейтън с намерението да прозвучи като Дядо Коледа, защото просто не знаеше как иначе да реагира на хапливото „възхитителен бивш съпруг“.

Маделин усети дланта на Ед върху рамото си — предупреждение, че поведението ѝ е напът да прекрачи границата на доброто възпитание.

— Да — отвърна Джейн. — А това са родителите ми — Ди и Бил.

— Здравейте! Внукът ви е просто прекрасен. — Маделин се изплъзна от ръката на Ед и се здрависа с родителите на Джейн, които бяха чудесни, или поне така изглеждаха.

— Всъщност ние смятаме, че в Зиги се е преродил моят скъп баща — грейна майката на Джейн.

— Не, не смятаме така — намеси се бащата. Той погледна към Клоуи, която подръпваше роклята на майка си. — А това трябва да е вашето дребосъче, а?

Клоуи връчи на майка си бледорозов плик.

— Може ли да ми го пазиш, мамо? Това е покана за рождения ден на Амабела. Трябва да сме облечени като нещо, което започва с буквата А. Аз ще се облека като принцеса. — И избяга нанякъде.

— Очевидно горкичкият Зиги не е поканен на това парти — сниши глас майката на Джейн.

— Мамо — обади се Джейн. — Стига!

— Какво? Не е нормално да раздаваш покани в училищния двор, освен ако не каниш целия клас — възмути се Маделин.

Тя се огледа наоколо за Рената и видя Селест, която тъкмо пристигаше — със закъснение, както винаги, — уловила за ръце близнаците и възмутително красива. Сякаш в училището се бе появило същество от друг биологичен вид. Маделин видя как един от бащите на второкласниците направи комичен опит да я погледне повторно и едва не се препъна в една раница.

Отнякъде се появи Рената и хукна директно към Селест, за да ѝ връчи нейните два розови плика.

— Ще я убия — каза Маделин.

* * *

Госпожа Липман: Вижте, предпочитам да не говоря повече. Заслужаваме да бъдем оставени на спокойствие. Един родител е мъртъв. Цялата училищна общност скърби.

Габриел: Хммм, не бих казала, че цялата училищна общност скърби. Звучи ми малко преувеличено.

* * *

Селест видя как мъжът се препъна, докато я оглеждаше.

Може би трябваше да започне извънбрачна връзка. Това би могло да разклати нещата, да бутне брака ѝ от ръба на скалата, към който пълзеше неумолимо от толкова години.

Но мисълта да бъде с който и да било друг мъж освен Пери я изпълваше с дълбоко безразличие. Щеше да се отегчи ужасно. Тя не се интересуваше от други мъже. Пери я караше да се чувства жива. Ако го напуснеше, щеше завинаги да се обрече на самота, безбрачие и скука. Каква несправедливост. Той бе разрушил живота ѝ.

— Стискаш ръката ми много силно — каза Джош.

— Да, мамо — добави Макс.

Тя разхлаби пръсти.

— Съжалявам, момчета.

Сутринта не започна добре. Първо, случи се нещо катастрофално погрешно с един от чорапите на Джош, което не можеше да бъде поправено по абсолютно никакъв начин. После Макс не успя да открие едно точно определено човече от „Лего“ с една точно определена жълта шапка, а то спешно му трябваше точно в тази минута.

И двамата непрекъснато хленчеха за баща си. Изобщо не ги интересуваше, че той се намира в другия край на света. Искаха си го. Селест също го искаше. Пери щеше да оправи проблема с чорапа на Джош. Щеше да открие лего човечето на Макс. Винаги бе знаела, че ще се мъчи ужасно с рутината на ранното тръгване за училище. Тя и момчетата лягаха късно и сутрин трудно идваха на себе си, докато Пери се събуждаше щастлив и изпълнен с енергия. Ако той беше тук тази сутрин, щяха дори да подранят за първия учебен ден. В колата щеше да се лее смях, а не да тегне тишина, прекъсвана от жалните въздишки на момчетата.

Накрая се предаде и им връчи по една близалка. Те все още ги смучеха, когато ги изведе от колата, и точно тогава ги подмина една от майките, която разпозна от деня за ориентация. Жената се усмихна мило на момчетата, а на Селест хвърли укорителен поглед.

— Ето ги Клоуи и Зиги! — каза Джош.

— Хайде да ги убием! — предложи Макс.

— Момчета, не говорете така! — обади се Селест. Мили боже! Какво щяха да си помислят хората?

— Само наужким да ги убием, мамо — любезно отвърна Джош. — На Клоуи и Зиги им харесва!

— Селест! Не бъркам името, нали? — Пред нея се появи някаква жена, а момчетата мигновено изчезнаха. — Видяхме се до магазина за униформи преди няколко седмици. — Тя докосна с длан гърдите си. — Рената. Аз съм майката на Амабела.

— Разбира се! Здравей, Рената.

— Пери не успя ли да дойде днес? — Рената плъзна любопитен поглед наоколо.

— Той е във Виена — отвърна Селест. — Често пътува по работа.

— Така си и мислех — многозначително отбеляза Рената. — Онзи ден ми се стори познат, та го потърсих в Гугъл, когато се прибрах, и чак тогава се сетих! Самият Пери Уайт! Няколко пъти съм присъствала на негови лекции. Аз също се занимавам с управление на финанси!

Страхотно. Почитателка на Пери. Селест често се чудеше какво ли биха си помислили феновете на Пери, ако го видеха да върши нещата, които вършеше.

— Момчетата са поканени на празненството на Амабела по случай петия ѝ рожден ден. — Рената ѝ връчи два розови плика. — Естествено, ти и Пери също сте добре дошли. Чудесен начин за сближаване на всички родители!

— Прекрасно. — Селест взе пликовете и ги прибра в чантата си.

— Добро утро, дами! — поздрави Маделин, облечена в една от нейните великолепни рокли. Скулите ѝ пламтяха, а очите ѝ хвърляха гневни искри. — Благодаря ти за поканата за партито на Амабела.

— О, боже, нима Амабела вече ги раздава? — Рената се намръщи и потупа дамската си чанта. — Божичко! Явно ги е измъкнала от чантата ми. Възнамерявах да ги раздам дискретно на родителите.

— Да, защото излиза, че каниш целия клас, с изключение на едно момченце.

— Предполагам, че говориш за Зиги — детето, което остави синини по шията на дъщеря ми. Той не успя да попадне в списъка на поканените. Каква изненада.

— Хайде стига, Рената. Не може да постъпваш така.

— Дай ме под съд тогава. — Рената хвърли дяволит поглед към Селест, сякаш двете си имаха някаква обща шега.

Селест пое въздух. Не искаше да я забъркват в това.

— Аз май ще…

— Толкова съжалявам, Рената — прекъсна я Маделин с царствена любезност, — но Клоуи няма да успее да дойде па празненството.

— Колко жалко — отвърна Рената и силно опъна дръжката на дамската чанта, преметната по диагонал през гърдите ѝ, сякаш наместваше бойните си доспехи. — Знаеш ли какво? Мисля да прекратя този разговор, преди да съм казала нещо, за което ще съжалявам. — Тя кимна на Селест. — Радвам се, че се видяхме отново.

Маделин я проследи с поглед, докато се отдалечаваше. Изглеждаше въодушевена.

— Това е война, Селест — радостно каза тя. — Война е, казвам ти!

— О, Маделин — въздъхна Селест.

* * *

Харпър: Наясно съм, че всички обичаме да издигаме Селест на пиедестал, но смятам, че тя невинаги подхожда отговорно към храненето на децата си. Видях близнаците да ядат близалки за закуска на първия им учебен ден!

Саманта: Родителите имат упоритата склонност да се съдят взаимно. Не знам защо. Може би защото никой от нас не е съвсем наясно какво точно прави? А това, предполагам, понякога води до конфликти. Просто не толкова сериозни.

Джаки: Аз например нямам време да съдя другите родители. Нито пък интерес. Децата ми са само една част от целия ми живот.

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Паралелно с разследването на убийството възнамеряваме да повдигнем обвинения за физическо насилие срещу някои от родителите. Ние сме дълбоко разочаровани и силно шокирани от факта, че група родители биха могли да се държат по този начин.

19.

— О, Маделин — въздъхна Ед. Той паркира колата, извади ключа от стартера и се обърна с лице към нея. — Не можеш да принудиш Клоуи да пропусне празненството на приятелката си само защото Зиги не е поканен. Това е лудост.

Бяха дошли направо от училището до плажа, за да изпият набързо по кафе в „Блу Блус“ заедно с Джейн и родителите ѝ. Предложи го майката на Джейн, при това с такова желание, че Маделин, която имаше твърде амбициозен списък с неща за постигане в първия учебен ден на децата, просто не намери сили да откаже.

— Не, не е — отвърна Маделин, макар че вече усещаше първите бодежи на угризение. Когато Клоуи чуеше, че ще пропусне А партито на Амабела, щеше да стане страшно. Миналогодишното празненство по случай рождения ден на Амабела беше великолепно: надуваем замък, илюзионист и дискотека. — Днес съм в много лошо настроение — сподели на Ед.

— Сериозно? — отвърна той. — По нищо не си личи.

— Липсват ми децата — каза тя. Задната седалка на колата бе толкова пуста и тиха. Очите ѝ се напълниха със сълзи.

Ед избухна в смях.

— Шегуваш се, нали?

— Бебчето ми тръгна на училище — изхълца Маделин. Клоуи бе влязла в класната стая с уверена крачка, рамо до рамо с госпожица Барнс, като нейна колежка, и през цялото време бърбореше, вероятно нахвърляше някои предложения за промяна в учебната програма.

— Аха — потвърди Ед. — И то съвсем навреме. Мисля, че точно тези думи използва вчера, когато говори по телефона с майка си.

— А аз трябваше да стоя там, в училищния двор, и да водя учтив разговор с шибания ми бивш съпруг! — Настроението на Маделин се мяташе между сълзливо и гневно.

— Аха, само не знам дали е уместно да се използва думата учтив — отбеляза Ед.

— Достатъчно трудно е да си самотна майка.

— Ммм… Какво?

— Джейн! Говоря за Джейн, разбира се. Помня първия учебен ден на Абигейл. Чувствах се като урод. Имах усещането, че всички са толкова отблъскващо семейни. Всички родители бяха в перфектни двойчици. Никога не се бях чувствала толкова самотна. — Маделин се замисли за бившия си съпруг, който сутринта спокойно оглеждаше училищния двор. Нейтън нямаше никаква представа как се бе чувствала Маделин през всички онези години, в които отглеждаше Абигейл съвсем сама. Но и не би го отрекъл. О, не! Ако тя започнеше да крещи в лицето му: „Беше трудно! Беше ужасно трудно!“, той щеше да потръпне, намръщен, и да си придаде толкова тъжен и разкаян вид, но колкото и да се опитваше, никога нямаше да го проумее истински.

И това я изпълни с безсилен гняв. Нямаше къде другаде да го насочи, освен към Рената.

— Така че просто си представи как се чувства Джейн, когато нейното дете е единственото непоканено на това парти. Представи си го.

— Разбирам — каза Ед. — Макар че след случилото се, предполагам, от гледна точка на Рената мога да…

— Не, не можеш! — извика Маделин.

— Божичко! Съжалявам. Не. Разбира се, че не мога. — Ед вдигна поглед към огледалото за обратно виждане. — О, ето, твоята малка приятелка току-що паркира зад нас. Хайде да отидем да хапнем торта с нея. Това ще оправи нещата.

Той разкопча предпазния си колан.

— Ако няма да каниш всички деца от класа, няма да раздаваш поканите в училищния двор. Всяка майка го знае. Това е неписан закон.

— Бих могъл да говоря на тази тема цял ден. Наистина. Точно днес не искам да говоря за нищо друго, освен за партито на Амабела по случай петия ѝ рожден ден.

— Млъквай!

— Мислех, че в нашата къща не употребяваме „млъквай“.

— Майната ти тогава!

Ед се ухили и я погали по бузата.

— Утре ще се почувстваш по-добре. Утре винаги се чувстваш по-добре.

— Да, да, знам. — Маделин пое дълбоко въздух и отвори вратата тъкмо когато майката на Джейн изхвърча от колата на дъщеря си и се втурна по тротоара към нея, намествайки дамската чанта на рамото си, ухилена до ушите.

— Здрасти! Здрасти-здрасти! Маделин, би ли се поразходила с мен на плажа, докато другите поръчат кафе?

— Мамо. — Джейн вървеше зад нея с баща си. — Ти вече видя плажа. Ти дори не обичаш плажове!

От ясно по-ясно беше, че майката на Джейн искаше да поговори насаме с Маделин.

— Разбира се… Ди. — Името се яви в съзнанието ѝ като дар божи.

— И аз ще дойда тогава — въздъхна Джейн.

— Не, не, ти отивай в кафенето и помогни на баща си да се настани и да ми поръча нещо хубаво.

— Да, понеже аз съм немощен старец, който едва стои на краката си. — Бащата на Джейн преправи гласа си и стисна лакътя на дъщеря си. — Помогни ми, скъпа дъще.

— Да тръгваме — отсече Ди.

Маделин хвърли поглед към Джейн, която се поколеба дали да продължи да настоява или не, но в крайна сметка сви рамене и се отказа.

— Не се бавете много — каза тя на майка си. — Ще ви изстине кафето.

— Поръчай ми двойно еспресо и парче шоколадова торта със сметана — каза Маделин на Ед.

Ед вдигна палец и поведе Джейн и баща ѝ към „Блу Блус“, а Маделин се наведе и събу обувките си. Майката на Джейн направи същото.

— Съпругът ти почивен ден ли си взе за празника на Клоуи? — попита Ди, докато вървяха през пясъка към водата. — О, божичко, как блести! — Тя носеше слънчеви очила, но засенчваше очите си с опакото на дланта си.

— Той е журналист в местния вестник — отвърна Маделин. — Има много гъвкаво работно време, а и често работи от къщи.

— Това сигурно е хубаво. Или може би не? Не ти ли досажда понякога? — Ди колебливо пристъпваше по пясъка. — Случва се да изпратя Бил до супермаркета за нещо, което не ми е особено нужно, просто за да остана сама.

— При нас се получава много добре — отвърна Маделин. Аз работя три дни седмично за театър „Пириуи Пенинсюла“, така че Ед прибира децата от училище, когато съм на работа. Не тънем в разкош, но и двамата обичаме професиите си, така че сме щастливи.

Мили боже, защо говореше за пари? Сякаш се оправдаваше за начина, по който бяха избрали да живеят. (Пък и честно казано — не обичаха професиите си чак толкова много.) Дали защото понякога имаше усещането, че целият ѝ живот е едно състезание с амбициозни жени с професионална кариера като Рената? Или просто защото в момента си мислеше за пари заради онази шокираща сметка за електричество, която отвори сутринта? Истината бе, че макар да не тънеха в разкош, не живееха в лишения, а благодарение на умението на Маделин да пазарува онлайн, дори гардеробът ѝ не страдаше.

— О, да, парите. Казват, че парите не купували щастие, но аз не съм убедена в това. — Ди отметна косата от очите си и се огледа наоколо. — Много хубав плаж. Ние не си падаме много по плажовете, а и едва ли някой би искал да види това в бански от две части! — Тя направи погнусена физиономия и махна към напълно нормалното си тяло, което според Маделин бе приблизително същият размер като нейния.

— Не виждам защо не — каза Маделин. Не понасяше подобен тип разговори. Начинът, по който жените търсеха близост чрез ненавист към собствената си личност, я докарваше до лудост.

— Но за Джейн и Зиги ще е хубаво да живеят до плажа, мисля… предполагам… и… просто исках да ти благодаря най-искрено, Маделин, че си взела Джейн под крилото си. — Тя свали слънчевите си очила и впери поглед в Маделин. Очите ѝ бяха сини, гримирани с матоворозови сенки, които не ѝ отиваха особено, но Маделин оцени усилието.

— Ами да, разбира се — отвърна Маделин. — Трудно е, когато се местиш да живееш в нов район и не познаваш никого.

— Да, а през последните няколко години Джейн се мести толкова често. От раждането на Зиги сякаш не може да си намери нито място, нито приятен кръг от приятели, и сигурно ще ме убие, че го казвам, но… просто… не съм сигурна какво точно се случва с нея.

Тя замълча, хвърли поглед през рамо към кафенето и стисна устни.

— Трудно е, когато спрат да споделят, нали? — каза Маделин след известно мълчание. — Аз имам дъщеря тийнейджърка. От предишна връзка. — Тя винаги се чувстваше длъжна да поясни това, когато говореше за Абигейл, а после се чувстваше малко виновна, че го е направила. Сякаш отделяше Абигейл настрана, поставяше я в различна категория. — Не знам защо бях толкова шокирана, когато Абигейл спря да споделя разни неща с мен. Така правят всички тийнейджъри, нали? Но тя беше толкова прямо и откровено момиченце. Е, Джейн не е тийнейджърка, разбира се.

Ди прие това като разрешение да говори свободно. Тя се обърна към Маделин с грейнал поглед.

— Именно! Тя е на двайсет и четири, пълнолетен човек е! Но ние никога не ги възприемаме като пълнолетни хора. Баща ѝ твърди, че се тревожа за дреболии. Вярно е, че Джейн се справя чудесно с отглеждането на Зиги, издържа се сама и не желае да вземе и цент от нас! Пъхам тайно пари в джобовете ѝ като джебчия. Или обратното на джебчия. Но тя се промени. Нещо се промени. Не смея да питам какво. Сякаш се опитва да скрие някакъв огромен проблем. Не знам дали е депресия, наркотици или хранително разстройство, или нещо друго. Тя стана толкова болезнено слаба! А имаше доста пищни форми.

— Ами… — започна Маделин и довърши наум: ако е хранително разстройство, вероятно ти си ѝ го причинила.

— Защо ти разказвам всичко това? — каза Ди. — Ти вече няма да искаш да бъдеш нейна приятелка! Ще си помислиш, че е наркоманка! Тя не е наркоманка! Има само три от общо десетте основни признака на пристрастяване към наркотици. Или най-много четири. Но така или иначе, човек не може да вярва на всичко, което пишат в интернет.

Маделин се засмя, а Ди веднага я последва.

— Понякога ми се иска да размахам ръка пред очите ѝ и да кажа: „Джейн, Джейн, там ли си още?“.

— Сигурна съм, че тя…

— Тя не е имала приятел отпреди раждането на Зиги. Скъса с онова момче… Зак. Всички обичахме Зак, прекрасен младеж, и Джейн беше много разстроена от раздялата, много разстроена, но… боже мой… това бе преди колко, шест години? Не може все още да тъгува за Зак, нали? А и той не изглеждаше чак толкова добре!

— Не знам — отвърна Маделин и с копнеж се замисли за кафето, което може би вече изстиваше на масата в „Блу Блус“.

— После вече бе бременна и по всяка вероятност, Зак не бе бащата, макар че ние винаги сме се чудили за това, но тя категорично заяви, че Зак не е бащата. Повтаряше го непрекъснато. Флирт за една нощ, така каза. Невъзможно е да се установи какъвто и да било контакт с бащата. Беше стигнала до средата на образованието си — правно регулиране в областта на изкуствата, и се наложи да прекъсне. Не беше най-доброто решение, но за всяко нещо си има причина, не мислиш ли?

— Категорично — отвърна Маделин, която изобщо не вярваше в това.

— Лекар ѝ беше казал, че много трудно би могла да забременее по естествен път, така че всичко изглеждаше предопределено. А после скъпият ми баща почина точно когато Джейн беше бременна и затова решихме, че е възможно душата му да се е върнала в…

— Мамооо! Маделин!

Майката на Джейн се сепна и двете едновременно обърнаха гръб на морето и погледнаха към „Блу Блус“. Джейн стоеше на дъсчената пешеходна пътека пред кафенето и махаше енергично.

— Кафето ви с готово!

— Идваме! — извика Маделин.

— Съжалявам — каза Ди, докато крачеха обратно през пясъка. — Говоря твърде много. Моля те, можеш ли да забравиш всичко, което казах? Но просто ми се доплака, когато разбрах, че горкичкият Зиги няма покана за рождения ден на онова дете. Напоследък съм много емоционална, а и днес трябваше да станем толкова рано, та се чувствам като замаяна. Преди не беше така, бях доста коравосърдечна. Може би е от възрастта, вече съм на петдесет и осем. Приятелките ми са същите, онзи ден излязохме да обядваме заедно, неразделни сме, откакто децата ни тръгнаха на детска градина! И всички обсъждахме точно това: че се чувстваме като петнайсетгодишни и плачем за дреболии.

Маделин спря да върви.

— Ди.

Ди се обърна тревожно към нея, сякаш очакваше да я нахокат.

— Да?

— Ще наглеждам Джейн. Обещавам ти.

* * *

Габриел: Вижте, част от проблема бе това, че Маделин почти осинови Джейн. Държеше се като обезумяла и твърде грижовна голяма сестра. Ако посмееш да изразиш дори най-безобидна критика към Джейн, Маделин веднага ти се озъбваше като бясно куче.

20.

Беше единайсет сутринта в първия ден от училищния живот на Зиги.

Дали вече беше изпил сутрешния си чай? Дали ядеше ябълката си и бисквитите си със сирене? Малката си кутийка със стафиди? Сърцето на Джейн се свиваше при мисълта как той внимателно отваря новата си кутия за обяд. Къде щеше да седне? С кого щеше да си говори? Надяваше се, че Клоуи и близнаците си играеха с него, но те спокойно можеха и да го пренебрегват, също като останалите. Едва ли някой от близнаците щеше да се приближи до Зиги с протегната ръка и да му каже: „Охо, здрасти! Зиги, нали? Запознахме се преди няколко седмици на едно събиране. Как я караш?“.

Тя стана от масата в трапезарията, където работеше, и протегна ръце високо над главата си. Зиги щеше да се справи. Всички деца ходеха на училище. И оцеляваха. Научаваха правилата на живота.

Влезе в миниатюрната кухничка на новия си апартамент и включи електрическата кана, за да си направи чаша чай, макар да не ѝ се пиеше особено. Беше просто извинение да си даде кратка почивка от счетоводството на „Перфектният Пийт — водопроводни услуги“. Пийт може и да беше перфектен водопроводчик, но не го биваше особено в подреждането на документацията му. Всяко тримесечие тя получаваше кутия от обувки, пълна с купчина измачкани и изцапани хартии със странен мирис: фактури, сметки от кредитни карти и касови бележки, повечето от които ненужни. Просто си представяше как Пийт изпразва джобовете си, загребва с месестата си ръка всички хартийки от таблото на колата, обикаля из къщата и прибира всяко листче, което се изпречва пред очите му, а после натъпква всичко в кутия за обувки и въздъхва облекчено. Работата е свършена.

Тя се върна обратно на масата в трапезарията и посегна към следващата разписка. Съпругата на Перфектния Пийт наскоро бе похарчила 335 долара в козметичния салон, където се бе насладила на „класически масаж на лице“, „луксозен педикюр“ и „коламаска на бикини зоната“. Колко хубаво за съпругата на Перфектния Пийт. Следваше неподписано разрешително за училищна екскурзия до зоопарк „Таронга“ от миналата година. Отзад на листа имаше надпис с червен молив с детски почерк: МРАЗЯ ТОМ!!!!!

Джейн огледа бележката.

Мога/Няма да мога да присъствам на екскурзията като родител помощник.

Съпругата на Перфектния Пийт вече бе оградила с кръгче „Няма да мога“. Твърде заета с бикини зоната си.

Смачка касовата бележка и разрешителното в ръката си и се върна обратно в кухнята.

Тя би могла да бъде родител помощник, ако Зиги някога тръгнеше на екскурзия. В крайна сметка точно затова бе решила да стане счетоводител, за да е с „гъвкаво работно време“ заради Зиги и да „балансира майчинството и професионалната кариера“, макар че винаги се чувстваше глупаво и неестествено, когато казваше такива неща, сякаш не беше истинска майка и целият ѝ живот бе измислица.

Би било забавно отново да отиде на училищна екскурзия. Все още помнеше вълнението. Удоволствието от пътуването с автобус. Джейн би могла тайно да наблюдава как Зиги контактува с останалите деца. Да се увери, че е нормален.

Разбира се, че беше нормален.

Мислите ѝ отново се насочиха — за кой ли път тази сутрин — към бледорозовите пликове. Толкова много пликове! Нямаше значение, че не беше поканен на партито. Той беше твърде малък да усети болка или обида, а и децата, така или иначе, все още не се познаваха. Глупаво беше дори да мисли за това.

Но истината бе, че се чувстваше дълбоко наранена от негово име и някак отговорна, сякаш тя самата бе направила нещо нередно. Толкова много искаше да забрави всичко за инцидента от деня за ориентация, а ето че сега отново мислеше за него почти непрекъснато.

Водата в електрическата кана кипна.

Ако Зиги наистина бе наранил Амабела и ако отново направеше нещо такова, той никога нямаше да бъде канен на никакви партита. Учителите щяха да извикат Джейн на среща. Щеше да се наложи да го заведе при детски психолог.

Щеше да се наложи да изрече на глас всичките си тайни страхове относно Зиги.

Ръката ѝ трепереше, докато наливаше горещата вода в чашата.

„Щом Зиги не е поканен, тогава и Клоуи няма да отиде“ бе казала Маделин, докато пиеха кафе тази сутрин.

„Моля те, не го прави — отвърна Джейн. — Така само ще влошиш нещата.“

Но Маделин просто вдигна вежди и сви рамене: „Вече казах на Рената“.

Джейн бе ужасена. Страхотно. Сега Рената щеше да има още една причина да я мрази. Джейн вече имаше враг. За последно бе имала бледо подобие на враг в собственото си начално училище. Никога не ѝ бе хрумвало, че да изпратиш детето си на училище, е като да се върнеш отново там.

Може би в онзи злополучен ден трябваше да го накара да се извини, а после да се извини и тя. „Толкова съжалявам — би могла да каже на Рената. — Ужасно съжалявам. Той никога не е правил така. Ще се погрижа никога да не се повтори.“

Ала нямаше смисъл. Зиги каза, че не го е направил. Тя не би могла да реагира по какъвто и да било друг начин.

Джейн отнесе чашата с чай до масата в трапезарията, седна отново зад компютъра си и разопакова нова дъвка.

Така. Щеше да се включва като доброволец във всяко предложение от страна на училището. Очевидно родителската ангажираност влияеше добре на образованието на детето (макар тя винаги да бе подозирала, че това е училищна пропаганда). Щеше да се опита да се сприятели с други майки освен Маделин и Селест, а при случайна среща с Рената щеше да бъде мила и любезна.

„Всичко това ще утихне след седмица“ — бе казал баща ѝ сутринта в кафенето, докато обсъждаха партито.

„Или ще се взриви — обади се Ед, съпругът на Маделин. — Щом вече е намесена и жена ми.“

Майката на Джейн се бе засмяла, сякаш познаваше Маделин от години. (За какво си бяха говорили толкова дълго на плажа? Джейн се гърчеше вътрешно при мисълта за това как майка ѝ разкрива всяка своя тревога относно живота на дъщеря си: Тя не може да си намери мъж от толкова време! Тя е толкова слаба! Тя отказва да се подстриже нормално!)

Маделин си играеше с тежката сребърна гривна на китката си. „Бум!“ — внезапно извика тя и разпери ръце в противоположни посоки с широко отворени очи, имитирайки експлозия. Джейн се бе засмяла, макар да си мислеше: Страхотно. Тази жена е луда и ми е приятелка.

Джейн имаше враг в началното училище по една-единствена причина: защото така бе решило едно симпатично, харизматично момиче на име Емили Бери, което винаги носеше червени шноли с калинки в косата си. Беше ли Маделин четиресетгодишната версия на Емили Бери? Шампанско вместо лимонада. Алено червило вместо гланц за устни с аромат на ягоди. Онзи тип момичета, които безгрижно, с усмивка на уста, раздухват проблемите ти, но въпреки това ги обичаш.

Джейн поклати глава, за да пропъди тази мисъл. Нелепа идея. Тя бе пълнолетен човек. И нямаше да се озове в кабинета на директора, както когато беше на десет години. (Тогава Емили седеше на стола до нея, подритваше с крака, дъвчеше дъвка и се усмихваше на Джейн всеки път, когато директорът отклонеше поглед в друга посока, сякаш всичко това бе една голяма лудория.)

Така. Съсредоточи се.

Взе следващия документ от кутията за обувки на Пийт водопроводчика и внимателно я задържа между върховете на пръстите си. Беше мазен на пипане. Фактура от склад на едро за водопроводни части. Браво, Пийт. Най-после нещо, което е свързано с работата ти.

Отпусна ръце върху клавиатурата. Хайде. Готови, старт! Част от работата ѝ се състоеше във въвеждане на данни и ако искаше тя да бъде както печеливша, така и поносима, трябваше да я върши бързо. Когато за пръв път счетоводител ѝ даде работа, той ѝ каза, че ще ѝ отнеме между шест и осем часа. Тя я свърши за четири и го таксува за шест. Оттогава бе станала още по-бърза. Беше като компютърна игра — всеки път се стараеше да стигне до по-високо ниво.

Не беше мечтаната работа, но ѝ доставяше голямо удоволствие да трансформира разхвърляна купчина документи в стройно подредени редици от цифри. Обичаше да се обажда на клиентите си — които вече бяха основно собственици на дребен бизнес като Пийт — и да им казва, че е открила ново данъчно облекчение. Но на първо място се гордееше с факта, че през последните пет години издържаше сама себе си и Зиги, без да ѝ се налага да моли родителите си за пари, макар и това да означаваше понякога да работи до късно през нощта, докато той спеше.

Не за такава кариера бе мечтала като амбициозна седемнайсетгодишна девойка, но вече дори не можеше да си спомни някога да се е чувствала достатъчно невинна и смела, за да мечтае за определен начин на живот, сякаш човек можеше да избира внезапното стечение на обстоятелствата.

Чу се писък на чайка и за момент този звук я обърка.

Е, тя бе избрала това. Тя бе избрала да живее до плажа, сякаш го заслужаваше не по-малко от всички останали. Можеше да се награди за два часа работа с разходка покрай морето. Разходка по плажа посред бял ден. Можеше да се върне в „Блу Блус“, да си вземе кафе за из път, а после да го сложи на някоя ограда, с морето на заден план, и да публикува артистичната снимка във Фейсбук с коментар: Обедна почивка! Каква късметлийка съм, а?! А хората щяха да пишат: Завиждам!

Ако успееше да сглоби перфектния фейсбук живот, може би самата тя щеше да започне да го приема като истински.

Би могла дори да публикува статус: Бясна съм!!! Зиги е единственият в класа, непоканен на парти за рожден ден!!! Гррр. И всички щяха да пишат успокояващи неща като Моляяя? и Ооо, горкичкият Зиги!

Би могла да свие тревогите си до безвредни, кратички фейсбук статуси, които да потъват в информационния поток по стените на приятелите ѝ.

Тогава двамата със Зиги щяха да бъдат нормални хора. Тя дори би могла да излезе на среща. За радост на мама.

Джейн взе мобилния си телефон и прочете съобщението, изпратено вчера от приятелката ѝ Ана.

Помниш ли Грег? Братовчед ми, с когото се запозна, като бяхме на… колко… 15? Преместил се е в Сидни. Иска номера ти, за да те покани на питие! Става ли? Но само ако и ти искаш! (Много е готин сега. Има моите гени!!! Ха-ха.) х

Така.

Помнеше Грег. Срамежлив. Нисък. Червеникава коса. Казваше някоя глупава шега, която никой не схващаше, а после, когато всички започваха да питат: „Какво? Какво?“, той отвръщаше: „Нищо, не се притеснявайте!“. Беше се запечатало в главата ѝ, защото ѝ дожаляваше за него.

Защо не?

Би могла да се справи с това — питие с Грег.

Време беше. Зиги ходеше на училище. Тя живееше до плажа.

Взе телефона и написа отговор: ОК х.

Отпи от чая си и протегна ръце към клавиатурата.

Тялото ѝ реагира със секунди закъснение. А дори не мислеше за съобщението. Мислеше за фактурата на водопроводчика Пийт за тръби и кранове.

Мощен пристъп на гадене я накара да се превие одве и челото ѝ се опря в масата. Притисна устата си с длан. Главата ѝ пулсираше от силния приток на кръв. Усети онази миризма. Можеше да се закълне, че е истинска, че е тук, в този апартамент.

Понякога, ако Зиги сменяше настроението си твърде бързо, без предупреждение, от радост към гняв, усещаше тази миризма и по него.

Тя се надигна полуизправена, запушила уста, и взе телефона си. С треперещи пръсти написа съобщение на Ана: Не му го давай! Промених решението си!

Отговорът дойде почти незабавно.

Късно е вече. :)

* * *

Tea: Чух, че Джейн имала вземане-даване с един от бащите. Нямам представа кой. Знам само, че не е моят съпруг!

Бони: Не е вярно.

Каръл: Нали знаете, че в техния Клуб на любителите на еротични книги е имало мъж? Не моят съпруг, слава богу. Той чете единствено „Голф Австралия“.

Джонатан: Да, аз бях мъжът от така наречения Клуб на любителите на еротични книги, само че това беше просто шега. Това беше читателски клуб. Най-обикновен читателски клуб.

Мелиса: Джейн нямаше ли връзка с онзи баща, които е в отпуск по майчинство?

Габриел: Не Джейн е тази, която е имала връзка! Аз винаги съм смятала, че е преродена. Равни обувки, никакви бижута, никакъв грим. Но хубаво тяло! Нито грам тлъстина. Тя беше най-слабата майка в училището. Божичко, гладна съм. Пробвали ли сте диетата 5:2? Днес ми е ден за постене. Умирам от глад.

21.

Селест подрани за прибирането на децата от училище. Копнееше за стегнатите телца на близнаците си и за онзи твърде кратък момент, когато ръчичките им се увиваха — задушаващо, собственически — около врата ѝ и тя целуваше горещите им, твърди, ухайни главици, преди да се откъснат от нея и да хукнат нанякъде. Но знаеше, че най-вероятно щеше да им се разкрещи след по-малко от петнайсет минути. Щяха да са уморени и подивели. Предишния ден не успя да ги склони да си легнат до девет вечерта. Твърде късно. „Просто лягайте и заспивайте!“ — извика накрая. Никога не успяваше да ги накара да легнат навреме, с изключение на дните, когато Пери си беше у дома. Близнаците слушаха Пери.

Той беше добър баща. И добър съпруг. През по-голямата част от времето.

„Имат нужда от режим за лягане“ — бе казал брат ѝ днес по телефона от Окланд, а Селест отвърна: „О, каква революционна идея! Никога не бих се сетила!“.

Ако родителите имаха деца, които заспиваха лесно, те решаваха, че това се дължи на родителските им умения, а не на късмет. Те следваха правилата и правилата даваха добър резултат. А щом при Селест не се получаваше, следователно тя не следваше правилата. И нямаше начин да им докаже обратното! Щяха да си умрат самодоволни.

— Здрасти, Селест.

Тя се сепна.

— Джейн! — Притисна длан към гърдите си. Отново се рееше в мислите си, както обикновено, и не беше чула стъпките. Дразнеше я това, че се стряскаше като идиот, когато някой се появеше пред нея.

— Съжалявам — каза Джейн. — Не исках да те плаша.

— Как мина денят ти? — попита Селест. — Успя ли да свършиш всичко?

Тя знаеше, че Джейн се издържа със счетоводна работа. Селест си я представяше седнала зад подредено бюро в малкия празен апартамент. (Не беше ходила у тях, но познаваше жилищния блок с фасада от обикновени червени тухли на улица „Бомонт“, долу до плажа, и си представяше семпъл интериор, като Джейн. Нищо претрупано. Никакви джунджурии.) Простотата на нейния живот изглеждаше толкова завладяваща. Само двамата — Джейн и Зиги. Едно симпатично (като оставим настрана необяснимия инцидент с Амабела, разбира се), кротко тъмнокосо дете. Никакви караници. Животът щеше да е спокоен и лесен.

— Свърших част от работата — каза Джейн. Движеше устните си едва забележимо, като мишка, докато дъвчеше дъвка. — Сутринта пих кафе с родителите ми, Маделин и Ед. И после денят просто мина.

— Денем времето лети — каза Селест, макар че нейният ден се бе влачил непоносимо бавно.

— Смяташ ли да се връщаш на работа сега, когато децата вече ходят на училище? — попита Джейн. — Какво си правила, преди да се родят близнаците?

— Бях адвокат — отвърна Селест. Бях друг човек.

— Ха! От мен също се очакваше да стана адвокат. — Имаше нещо тъжно и горчиво в гласа ѝ, което остана неразбрано за Селест.

Тръгнаха по затревената алея покрай бяла дъсчена къщичка, която изглеждаше като част от училищния двор.

— Не ми харесваше особено — каза Селест. Вярно ли беше това? Мразеше стреса покрай работата. Всеки ден закъсняваше. Но нима не обичаше определени аспекти от нея? Внимателното разплитане на правен казус. Като математика, но с думи. — Не можех да се върна към правото —  продължи Селест. — Не и след раждането на момчетата. Понякога си мисля, че бих могла да преподавам. Да преподавам правни науки. Но не съм сигурна дали го искам наистина. — Беше изгубила хъса си за работа, така както бе изгубила желанието си да кара ски.

Джейн мълчеше. Вероятно си мислеше, че Селест е разглезена съпруга трофей.

— Аз съм късметлийка. Не ми се налага да работя. Пери е… ами… той е хедж фонд мениджър.

Ето че сега звучеше така, сякаш се фукаше, а всъщност искаше да изрази признателност. Разговорите с жени на тема работа често водеха до задънена улица. Ако Маделин беше там, щеше да каже: „Пери печели купища пари, така че Селест може да си живее на спокойствие, без да работи“. А после щеше да направи типичната за нея рязка промяна в изражението и да каже, че отглеждането на близнаци не е точно живот на спокойствие и че работата на Селест вероятно бе много по-напрегната от тази на Пери.

Пери харесваше Маделин. „Опърничава“, така я наричаше.

— Трябва да започна да правя някаква гимнастика, докато Зиги е на училище — каза Джейн. — Така съм се занемарила. Задъхвам се и по най-безобидния баир. Ужасно е. Тук всички изглеждат в отлична форма.

— Аз не съм. Изобщо не спортувам. Маделин непрекъснато ме увещава да ходя с нея във фитнес залата. Тя е луда по тези тренировки, но аз ненавиждам фитнес зали.

— И аз — отвърна Джейн и направи гримаса. — Пълно е с грамадни потни мъже.

— Можем да се разхождаме заедно, когато децата са на училище — предложи Селест.

Джейн я погледна изненадано и срамежливо се усмихна.

— С удоволствие.

* * *

Харпър: Нали знаете колко близки изглеждаха Джейн и Селест? Е, очевидно не всичко е било по мед и масло помежду им, защото подочух нещо онази вечер по време на викторината, съвсем случайно. Трябва да е било минути преди да се случи. Тъкмо излизах на балкона за глътка свеж въздух — е, да изпуша една цигара, ако ви интересува, защото имах куп неща, за които да мисля, — както и да е, Джейн и Селест бяха там и Селест ѝ каза: „Съжалявам. Толкова много съжалявам“.

* * *

Половин час преди да вземе децата от училище, звънна Самира, шефката на Маделин в театър „Пириуи“, за да обсъдят маркетинга на новата постановка „Крал Лир“. Точно преди да затвори (най-после! На Маделин не ѝ плащаха за тези телефонни разговори, а дори да ѝ предложеха заплащане, тя щеше да е принудена да откаже, но все пак би било хубаво да получи възможност да откаже благородно), Самира спомена, че разполага с „цяла купчина“ безплатни билети за първия ред на „Дисни върху лед“, ако Маделин ги иска.

— Закога? — попита Маделин и погледна стенния календар.

— Ммм… да видим. Събота, двайсет и осми февруари, два следобед.

Квадратчето в календара беше празно, но датата ѝ звучеше познато. Маделин посегна към дамската си чанта и извади оттам розовия плик, който Клоуи ѝ бе дала сутринта.

Партито на Амабела беше в два следобед, двайсет и осми февруари.

Маделин се усмихна.

— С удоволствие ще ги взема.

* * *

Tea: Първо бяха раздадени поканите за партито на Амабела. И после, същия следобед, Маделин раздава безплатни билети за „Дисни върху лед“, сякаш ги е намерила на улицата.

Саманта: Тези билети струват цяло състояние, а Лили ужасно много искаше да отиде. Не си дадох сметка, че в същия ден е партито на Амабела, но пък Лили и Амабела се познават съвсем отскоро, така че… почувствах се зле, но не чак толкова зле.

Джонатан: Винаги съм казвал, че най-хубавото на това да си татко в майчинство, е да захвърлиш зад гърба си всички офис интриги. И още в първия училищен ден се оказвам въвлечен в някаква война между тези две жени!

Бони: Ние отидохме на партито на Амабела. Мисля, че Маделин забрави да ни предложи от онези билети. Просто пропуск, сигурна съм.

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Разговаряме с родителите за всичко, което се е случвало в това училище. Уверявам ви, че това няма да е първият път, когато наглед маловажен спор е довел до насилие.

22.

ТРИ МЕСЕЦА ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

Селест и Пери седяха на дивана, пиеха червено вино, ядяха шоколадови бонбони „Линд“ и гледаха трети пореден епизод от „Живите мъртви“. Момчетата спяха дълбоко. Къщата тънеше в тишина — е изключение на хрущенето от стъпки, което се носеше от телевизора. Главният герой се промъкваше през гората с нож в ръка. Иззад едно дърво се появи зомби с черно прогнило лице и започна да трака със зъби, издавайки онзи гърлен звук, който явно издават зомбитата. Селест и Пери едновременно подскочиха и изпискаха. Пери разля малко от виното си и се опита да избърше петното от тениската си.

— Изкара ми акъла.

Мъжът от екрана заби ножа си в черепа на зомбито.

— Пипна те! — каза Селест.

— Спри го на пауза, за да допълня чашите ни — предложи Пери.

Селест взе дистанционното и спря DVD плейъра на пауза.

— Този сезон е още по-хубав от предишния.

— Така е — съгласи се Пери. — Но подозирам, че ще сънувам кошмари.

Той извади бутилката вино от бюфета.

— Утре ще ходим ли на някакъв детски рожден ден? — попита той, докато доливаше вино в чашата ѝ. — Днес в Каталина случайно срещнах Марк Уитакър и той очевидно смяташе, че ще ходим. Майката споменала, че сме поканени. Рената някоя си. Аз всъщност не се ли запознах с Рената онзи ден, когато идвах с теб до училището?

— Запозна се — отвърна Селест. — Бяхме поканени на партито на Амабела. Но няма да ходим.

Не внимаваше. Това беше проблемът. Нямаше време да се подготви. Наслаждаваше се на виното, шоколада и зомбитата. Пери се бе прибрал преди по-малко от седмица. Винаги бе толкова нежен и весел след пътуване, особено след далечно пътуване в чужбина. Това някак си го пречистваше. Лицето му винаги изглеждаше по-гладко, а очите му грееха. Слоевете напрежение и раздразнение тепърва щяха да се трупат в продължение на седмици. Тази вечер децата отново бяха в дивашко настроение. „Днес мама ще си почива“ — каза той на момчетата и изпълни целия ритуал с къпането, миенето на зъби и приказка преди лягане съвсем сам, докато тя си седеше на дивана, четеше книгата си и пиеше „Изненадата на Пери“. Това бе коктейл, измислен от него преди години. Имаше вкус на шоколад и сметана, и ягоди, и канела, и всяка жена, за която някога го бе приготвял, изпадаше в див възторг. „Ще ти дам децата си в замяна на тази рецепта“ — бе казала Маделин на Пери.

Пери напълни и своята чаша.

— Защо няма да ходим?

— Ще водя момчетата на „Дисни върху лед“. Маделин е получила безплатни билети и ще ходим заедно, цяла трупа. — Селест си взе още един бонбон. Беше изпратила есемес с извинение до Рената, но така и не получи отговор.

Не беше я срещала от първия учебен ден, тъй като с воденето на децата ѝ до училище и прибирането им се занимаваше основно бавачката. Знаеше, че с отказа си заставаше на страната на Маделин и Джейн, но… е, тя наистина бе на страната на Маделин и Джейн. Освен това ставаше въпрос за парти по случай пети рожден ден. Не беше въпрос на живот и смърт.

— Значи, аз не съм добре дошъл на това… „Дисни“ събитие? — попита Пери и отпи глътка от виното си. И тогава тя го усети. В стомаха си. Леко присвиване. Но тонът му бе съвсем нормален. Шеговит. Ако Селест стъпваше внимателно, би могла да спаси вечерта.

Тя остави бонбона.

— Съжалявам. Мислех, че ще ти е приятно да останеш сам за известно време. Можеш да отидеш на фитнес.

Пери се изправи над нея, все още с бутилката вино в ръка. Усмихваше се.

— Нямаше ме три седмици. Заминавам отново другия петък. Защо бих искал да оставам сам?

Не звучеше и не изглеждаше ядосан, но Селест усещаше нещо във въздуха, нещо като електрически заряд преди буря. Косъмчетата по ръцете ѝ настръхнаха.

— Съжалявам — отвърна. — Не помислих.

— Гади ли ти се вече от мен? — Изглеждаше обиден. Наистина беше обиден. Селест бе постъпила неразумно. Трябваше да се сети. Пери винаги търсеше доказателства, че тя всъщност не го обича. Сякаш го очакваше, а после се ядосваше, когато повярваше, че се е оказал прав.

Тя понечи да стане от дивана, но това щеше да доведе до конфликт. Понякога, ако се държеше нормално, успяваше да потуши проблема още в зародиш. Вместо това обаче го погледна право в очите.

— Момчетата дори не познават това момиченце. А и толкова рядко ги водя на спектакли на живо. Просто реших, че това е по-добрата опция.

— А защо не ги водиш на спектакли? — попита Пери. — Ние нямаме нужда от безплатни билети! Защо не каза на Маделин да даде билетите на хора, които наистина ще ги оценят?

— Не знам. Не беше заради парите. Наистина.

Това изобщо не ѝ бе хрумнало. Така лишаваше някоя друга майка от безплатен билет. Трябваше да се сети, че по това време Пери ще си е у дома и ще иска да прекара свободното си време с момчетата, но той отсъстваше много често и тя бе свикнала да съобразява социалните им ангажименти главно със себе си.

— Съжалявам — спокойно добави тя. Наистина съжаляваше, но нямаше смисъл, защото той никога нямаше да ѝ повярва. — Може би трябваше да избера рождения ден. — Изправи се. — Ще си махна контактните лещи. Сърбят ме очите.

Той стисна ръката ѝ над лакътя. Пръстите му се забиха и плътта ѝ.

— Ей! Боли.

Това бе част от играта — първоначалната ѝ реакция винаги да е гняв и изненада, сякаш това се случваше за пръв път и той може би не осъзнаваше какво точно прави.

Пери стисна още по-силно.

— Недей — каза тя. — Пери, просто недей. — Болката възпламени гнева ѝ. Гневът бе винаги там: резервоар от запалимо гориво. Чу как собственият ѝ глас става писклив и истеричен, като на креслива и свадлива жена. — Пери, това е просто дреболия. Няма нужда да го превръщаш в голям проблем.

Но вече не ставаше въпрос за рождения ден. Сега ставаше въпрос за всички предишни пъти. Ръката му стисна още по-здраво. Изглеждаше така, сякаш се опитваше да вземе решение: колко точно да я нарани.

Болеше, но не чак толкова.

Той я блъсна достатъчно силно, за да я накара да се олюлее непохватно. После отстъпи крачка назад и вдигна брадичка. Дишаше тежко през ноздри, а ръцете му висяха отпуснати до тялото. Чакаше нейната следваща стъпка.

Имаше толкова много варианти.

Понякога тя се опитваше да реагира като възрастен. „Това е недопустимо.“

Понякога крещеше.

Понякога му обръщаше гръб и излизаше.

Понякога се отбраняваше. Удряше и риташе точно както някога бе удряла и ритала по-големия си брат. В продължение на няколко секунди той ѝ го позволяваше, сякаш точно това искаше, сякаш точно от това имаше нужда, а после я хващаше за китките. Тя не беше единствената, която на другия ден се събуждаше със синини. Виждаше ги по тялото на Пери. Тя беше също толкова лоша, колкото и той. Също толкова болна, колкото и той. „Не ме интересува кой е започнал пръв!“ — повтаряше на децата всеки път.

Никой от вариантите не даваше резултат.

„Ако някога го направиш отново, ще те напусна“ — каза му след първия път и беше дяволски сериозна, господи, изобщо не се шегуваше. Отлично знаеше как би трябвало да постъпи в подобна ситуация. Момчетата бяха само на осем месеца. Пери плака. Тя плака. Той обеща. Закле се в живота на децата си. Бе съкрушен. Купи ѝ първото бижу, което тя никога нямаше да сложи.

Една седмица след втория рожден ден на близнаците се случи отново. По-зле от първия път. Тя бе съсипана. С брака им беше свършено. Тя щеше да го напусне. В това нямаше никакво съмнение. Но същата нощ и двете момчета се събудиха с ужасна кашлица. Оказа се круп. На следващия ден състоянието на Джош се влоши до такава степен, че личният лекар извика линейка. Джош прекара три дни в интензивното отделение. Бледолилавите синини по левия хълбок на Селест изглеждаха смехотворно маловажни, когато един от лекарите застана пред нея и деликатно каза: „Смятаме, че трябва да го интубираме“.

Единственото ѝ желание бе Джош да се оправи. И той наистина се оправи. Седна в леглото си и започна да настоява за „Уигълс“[5] и за брат си с все още дрезгав глас заради онази ужасна тръба. Двамата с Пери бяха в еуфория от облекчение. Няколко дни по-късно прибраха Джош от болницата у дома, Пери замина за Хонконг и моментът за драматични действия просто отмина.

А неопровержимият факт, който лежеше в основата на нейната нерешителност, бе следният: тя обичаше Пери. Все още бе влюбена в него. Все още си падаше по него. Той я правеше щастлива и я разсмиваше. Тя все още обичаше да си говори с него, да гледа телевизия с него, да лежи в леглото с него в студени дъждовни сутрини. Тя все още го желаеше.

Но всеки път, когато не си тръгваше, тя му даваше безмълвно разрешение да го направи отново. Знаеше го. Тя бе образована жена с възможности за избор, имаше къде да отиде, имаше семейство и приятели, които да я подкрепят, адвокати, които да я представляват. Можеше да се върне на работа и да се издържа сама. Не се страхуваше, че той ще я убие, ако се опиташе да го напусне. Не се страхуваше, че той може да ѝ отнеме децата.

Една от училищните майки — Габриел, често си бъбреше със Селест на детската площадка, докато синът ѝ си играеше на нинджи с близнаците. „Утре започвам нова диета бе казала тя на Селест предишния ден. — Вероятно няма да успея да я спазя, а после ще се ненавиждам.“ Огледа Селест от глава до пети и каза: „Ти нямаш представа за какво говоря, нали, кльощавелке?“. Всъщност имам представа, помисли си Селест. Отлично знам за какво говориш.

Тя притисна с длан болезненото място над лакътя си и с мъка преглътна желанието да се разплаче. Утре нямаше да може да облече онази рокля без ръкави.

— Не знам защо… — Тя замълча. Не знам защо не те напускам. Не знам с какво съм заслужила това. Не знам защо го правиш, защо го правим, защо това продължава да се случва.

— Селест — дрезгаво каза той и тя видя как гневът и жестокостта му се уталожиха. DVD плейърът продължаваше да работи. Пери взе дистанционното и изключи телевизора. — О, боже! Толкова съжалявам. — Лицето му излъчваше дълбоко разкаяние.

Всичко приключи. Нямаше да има други наказания относно партито. Всъщност точно обратното. Той щеше да бъде нежен и грижовен. През следващите няколко дни до заминаването му Селест щеше да бъде най-обичаната жена на света. Част от нея щеше да се наслаждава на онова трепетно, сълзливо, удовлетворяващо усещане за справедливост след нанесена обида.

Тя отпусна ръцете си до тялото.

Можеше да бъде и много по-зле. Той рядко удряше лицето ѝ. Никога не се бе стигало до счупени крайници или шевове. Синините ѝ винаги можеха да бъдат прикрити с поло яка или дълги ръкави, или панталон. Той не би посегнал и с пръст на децата. Всичко се случваше далеч от очите на момчетата. Можеше да е по-зле. О, можеше да е много по-зле. Беше чела статии за жертви на истинско домашно насилие. Онова бе ужасно. И истинско. Това, което правеше Пери, не се броеше. Дреболия. И именно затова всичко изглеждаше още по-унизително, защото бе толкова… глупаво. Толкова детинско и банално.

Той не ѝ изневеряваше. Не играеше комар. Не пиеше прекалено. Не я пренебрегваше — така както баща ѝ бе пренебрегвал майка ѝ. Това би било най-лошото. Да си пренебрегван. Да се чувстваш невидим.

Гневът на Пери беше болест. Психична болест. Тя виждаше как яростта го обземаше внезапно и как той се съпротивляваше с всички сили. В разгара на пристъпа очите му ставаха червени и изцъклени, сякаш бе дрогиран. Нещата, които говореше, звучаха безсмислено. Това не беше той. Гневът му не бе част от него. Щеше ли да го напусне, ако имаше мозъчен тумор, който засегне неговата индивидуалност? Не, разбира се.

Това бе просто дефект в една иначе идеална връзка. Всяка връзка си имаше дефекти. Възходи и падения. Като майчинството. Всяка сутрин момчетата се покатерваха в леглото ѝ, за да я гушнат — божествено усещане в началото, но след десетина минути започваха да се бият и ставаше ужасно. Момчетата ѝ бяха прекрасни слънчица и същевременно диви зверчета.

Не би могла да напусне Пери — точно както не би могла да напусне момчетата.

Пери протегна ръце.

— Селест?

Тя извърна глава и отстъпи крачка встрани, но наоколо нямаше никой друг, който да я утеши. Беше само той. Истинският Пери. Тя пристъпи към него и отпусна глава на гърдите му.

* * *

Саманта: Никога няма да забравя мига, когато Пери и Селест се появиха на викторината. Влизането им предизвика вълнение в залата. Всички просто застинаха с вперени погледи.

23.

— Не е ли ФАНТАСТИЧНО! — извика Маделин към Клоуи, докато заемаха местата си, които наистина бяха идеални, точно пред гигантската ледена сцена. — Усеща се студ от леда! Бррр! О! Чуваш ли музиката? Чудя се къде ли са принцесите…

Клоуи протегна ръка и деликатно притисна длан към устата на майка си.

— Шшшт.

Маделин бе наясно, че говореше твърде много, защото се чувстваше развълнувана и съвсем леко виновна. Днешното преживяване трябваше да е удивително, за да си струва конфликта, който бе създала между себе си и Рената. Осем деца от детската градина, които иначе щяха да присъстват на рождения ден на Амабела, щяха да гледат „Дисни върху лед“ благодарение на Маделин.

Тя хвърли поглед над Клоуи към Зиги, който гушкаше огромна плюшена играчка в скута си. Зиги бе причината да бъдат тук днес, припомни си. Горкичкият Зиги нямаше да отиде на партито. Миличкият малък Зиги, който си нямаше татко. Който може би беше дълбоко прикрит психопат насилник… и все пак!

— Ти ли се грижиш за Хари Хипопотама този уикенд, Зиги? — усмихнато го попита тя. Хари Хипопотама беше играчката на класа. Всеки уикенд се прибираше у дома с различно дете, заедно с албумче, което трябваше да бъде върнато в понеделник с кратка историйка за уикенда, придружена със снимки.

Зиги кимна безмълвно. Не беше от бъбривите.

Джейн се наведе напред, дъвчейки дъвката си дискретно, както винаги.

— Много е напрегнато с гост като Хари. Трябва да му осигурим забавления. Миналия уикенд е ходил в увеселителен парк… Ау! — Джейн подскочи на стола си, тъй като единият от близнаците, който седеше до нея и се биеше с брат си, я удари с лакът в тила.

— Джош! — скастри го Селест. — Макс! Престанете!

Маделин се запита дали Селест се чувстваше добре днес. Изглеждаше бледа и уморена, с възморави сенки под очите, макар че на лицето на Селест те изглеждаха като ефектен артистичен грим, който всеки трябваше да пробва.

Светлините в залата постепенно отслабнаха и накрая угаснаха напълно. Клоуи стисна ръката на Маделин. Музиката отекна толкова силно, че Маделин усети вибрациите с тялото си. Сцената се изпълни с колоритните герои на „Дисни“, които стремително се понесоха по леда. Маделин погледна редицата места, където седяха гостите ѝ, с озарени от ярките прожектори лица. Всяко дете гледаше право напред, изпънало гръбче, потънало в магията на спектакъла пред себе си, а всеки родител гледаше профила на детето си, възторгнат от неговия възторг.

С изключение на Селест, която седеше с наведена глава, притиснала ръка към челото си.

* * *

Трябва да го напусна. Понякога, когато мислеше за нещо друго, тази мисъл нахлуваше в главата ѝ внезапно и изненадващо като юмрук. Съпругът ми ме бие.

Мили боже, какво ѝ ставаше? Всички тези безумни оправдания. Дефект, за бога. Разбира се, че трябваше да го напусне. Днес! Незабавно! Веднага щом се приберяха у дома след представлението, щеше да си събере багажа.

Но момчетата щяха да бъдат толкова уморени и кисели.

* * *

— Беше фантастично — каза Джейн на майка си, когато тя ѝ се обади да попита как е минало представлението. — На Зиги много му хареса. Казва, че иска да се научи да се пързаля с кънки.

— Дядо ти обожаваше да се пързаля с кънки! — възторжено отбеляза майка ѝ.

— Ето на! — отвърна Джейн, без да си прави труда да обяснява на майка си, че след края на представлението абсолютно всички деца обявиха, че искат да се научат да карат кънки. Не само преродените дядовци.

— Никога няма да се сетиш с кого се сблъсках случайно днес, докато обикалях магазините. Рут Съливан!

— Така ли? — възкликна Джейн и се запита дали това не беше истинската причина за обаждането. Рут беше майката на бившия ѝ приятел. — Как е Зак? — послушно попита ги и разопакова нова дъвка.

— Добре е — отвърна майка ѝ. — Той… хм… ами… сгодил се е, скъпа.

— Така ли? — попита Джейн, пъхна дъвката в устата си и задъвка, опитвайки се да разбере как възприемаше новината, но нещо друго разсейваше мислите ѝ в момента, някаква миниатюрна вероятност за миниатюрна катастрофа. Започна да обикаля разхвърляния си апартамент и да прибира разпилените по пода възглавници и дрехи.

— Не бях сигурна дали трябва да ти кажа — продължи майка ѝ. — Знам, че мина много време оттогава, но той ти разби сърцето.

— Не ми е разбил сърцето — неуверено отвърна Джейн.

Той наистина разби сърцето ѝ, но го разби толкова нежно, толкова почтително и неохотно, така както разбиват сърца възпитаните деветнайсетгодишни младежи, които копнеят да отидат на екскурзия в Европа и да спят с много момичета.

Когато си мислеше за Зак сега, сякаш си спомняше за стар приятел от училище, когото би прегърнала топло и нежно до просълзяване, ако се видеха на среща на випуска, и с когото нямаше да се види повече чак до следващата такава среща.

Джейн коленичи на пода и погледна под дивана.

— Рут попита за Зиги — многозначително отбеляза майка ѝ.

— Така ли?

— Показах ѝ снимка на Зиги от първия му учебен ден и наблюдавах лицето ѝ, но тя не каза нищо, слава богу, обаче аз просто знаех какво си мисли, защото, трябва да го кажа, лицето на Зиги на тази снимка съвсем мъничко прилича на…

— Мамо! Зиги изобщо не прилича на Зак — отвърна Джейн и отново се изправи.

Ужасно се дразнеше, когато неволно се уловеше да разглобява красивото лице на Зиги в търсене на познати черти: устните, носа, очите. Понякога ѝ се струваше, че е видяла нещо, мигновен проблясък, и сякаш за секунди умираше, преди светкавично да сглоби Зиги отново в Зиги.

— О, да, знам! — каза майка ѝ. — Няма абсолютно нищо общо със Зак!

— И Зак не е баща на Зиги.

— О, знам това, скъпа. Божичко! Знам го. Ти щеше да ми кажеш.

— По-важното е, че щях да кажа на Зак.

Зак ѝ звънна след раждането на Зиги. „Има ли нещо, което би искала да ми кажеш, Джейн?“ — попита я направо с леко напрегнат глас. „Не“ — отвърна тя и чу тиха въздишка на облекчение.

— Да, и това знам — каза майка ѝ и бързо смени темата. — Кажи ми, направи ли някакви снимки с играчката на класа? Баща ти ще ти изпрати имейл адреса на едно прекрасно място, където могат да ги принтират за… Колко струваше, Бил? Колко? Не, снимките на Джейн! За онова нещо, което трябва да направят със Зиги!

— Мамо — прекъсна я Джейн, влезе в кухнята и вдигна раницата на Зиги от пода. Обърна я и я изтръска, но вътре нямаше нищо. — Всичко е наред, мамо. Знам къде да извадя снимките на хартия.

Майка ѝ сякаш не я чуваше.

— Бил! Чуй ме! Каза, че имало някакъв уебсайт… — Гласът ѝ затихна.

Джейн влезе в стаята на Зиги, вдигна завивките от леглото му и ги изтръска. Зиги седеше на пода и си играеше с конструктор „Лего“.

— Той ще ти изпрати имейл с подробностите.

— Чудесно — разсеяно отвърна Джейн. — Трябва да затварям, мамо. Ще ти звънна утре.

И затвори. Сърцето ѝ хлопаше. Тя притисна длан към челото си. Не. Категорично не. Не може да е била толкова глупава.

Зиги я погледна с любопитство.

— Мисля, че имаме проблем — каза Джейн.

* * *

Маделин вдигна слушалката, но отсреща мълчаха.

— Ало? — повтори тя. — Кой се обажда?

Някой хлипаше и говореше нещо неразбираемо.

— Джейн? — Маделин внезапно разпозна гласа. — Какво става? Какво се е случило?

— Нищо — отвърна Джейн, подсмърчайки. — Никой не е умрял. Всъщност е смешно. Ужасно смешно е, че плача за това.

— Какво се е случило?

— Ами… просто… Ох, сега пък какво ли ще си помислят за мен другите майки? — Гласът ѝ трепереше.

— На кого му пука какво си мислят! — отвърна Маделин.

— На мен!

— Джейн, просто ми кажи. Какво има? Какво се е случило?

— Загубихме го — изхълца Джейн.

— Кого? Зиги? — Маделин изпадна в паника. Страхуваше се до смърт да не загуби собствените си деца и светкавично потвърди настоящото им местонахождение: Клоуи — в леглото; Фред четеше с Ед; Абигейл беше с баща си (отново).

— Седеше си на седалката. Помня, че всъщност си помислих колко ужасно би било, ако го забравим там. Точно това си помислих, но после на Джош му потече кръв от носа и настана суматоха. Оставих съобщение на номера за изгубени вещи, но той нямаше етикет или нещо такова…

— Джейн. Нищо не разбирам…

— Хари Хипопотама! Изгубихме Хари Хипопотама!

* * *

Tea: Ето това е проблемът на децата от Поколение Y. Лекомислени са. Хари Хипопотама е бил в училището повече от десет години. Тази евтина синтетична играчка, с която тя го замени, мирише отвратително. Произведено в Китай. Дори физиономията му не беше приветлива.

Харпър: Вижте, проблемът не е толкова в това, че тя изгуби Хари Хипопотама, а че сложи в албумчето снимки на онази подбрана групичка, която ходи на „Дисни върху лед“. Така всички деца ги видяха и горките дребосъчета си мислеха: А аз защо не бях поканен? Както казах и на Рената, тази постъпка бе необмислена.

Саманта: Да, а знаете ли кое е наистина шокиращо? Това бяха последните снимки, правени някога на Хари Хипопотама. Хари Националното богатство. Хари… Съжалявам, не е смешно. Изобщо не е смешно.

Габриел: Боже мой, каква суетня настъпи, когато горкичката Джейн загуби играчката на класа, и всички се преструват, че не е голяма драма, а то си е голяма драма, и аз си мисля: „Ама вие нямате ли си друга работа?“. Ей, не изглеждам ли по-слаба от предишния път? Свалих три килограма.

24.

ДВА МЕСЕЦА ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

— ДАВАЙТЕ, ЗЕЛЕЕЕЕНИИИИ! — извика Маделин, докато впръскваше зелен спрей в косата на Клоуи за спортния празник.

Клоуи и Фред бяха „Делфини“, а цветът на отбора им беше зелен — за щастие, защото Маделин изглеждаше добре в зелено. В началното училище на Абигейл цветът на нейния отбор бе неугледно жълто.

— Това нещо е много вредно за озоновия слой — каза Абигейл.

— Така ли? — Ръката на Маделин застина във въздуха, стиснала флакона. — Това не го ли оправихме?

— Мамо, не можеш да оправиш дупка в озоновия слой!

Абигейл презрително завъртя очи и продължи да яде домашно приготвеното си, без консерванти, с ленено семе-и-всичките-му-останали-глупости мюсли. В последно време, когато се прибираше от дома на баща си, слизаше от колата му, натоварена с храна, сякаш се готвеше за пътешествие в дивата пустош.

— Нямах предвид озоновия слой, а онова нещо с аерозолните флакони. Онова… ммм.., как-му-беше-името. — Маделин вдигна флакона пред лицето си и присви очи, опитвайки се да разчете страничния надпис, но шрифтът беше твърде дребен. Някога Маделин имаше приятел, който я смяташе за сладка и глупава, и точно такава си беше — сладка и глупава, през цялото време, докато излизаше с него. Да живееш с дъщеря тийнейджър бе абсолютно същото.

— Хлорфлуоркарбонови съединения — намеси се Ед. — Хлорфлуоркарбоновите емисии вече са елиминирани от аерозолните флакони.

— Все тая — промърмори Абигейл.

— Близнаците смятат, че майка им ще спечели днешното надбягване за майки — заяви Клоуи, когато Маделин започна да сплита зелената ѝ коса на френска плитка. — Но аз им казах, че ти си трилион пъти по-бърза.

Маделин се засмя. Не можеше да си представи Селест да участва в надбягване. Сигурно щеше да хукне в обратната посока или пък изобщо нямаше да забележи, или изобщо нямаше да чуе изстрела на сигналния пистолет. Винаги беше толкова разсеяна.

— Вероятно ще спечели Бони — каза Абигейл. — Тя тича много бързо.

— Бони? — попита Маделин.

— Хм — предупреди я Ед.

— Какво? — сопна се Абигейл. — Защо да не спечели?

— Просто мислех, че се занимава предимно с йога и такива неща, не с кардио — уточни Маделин и отново се залови с косата на Клоуи.

— Бърза е. Виждала съм я да се надбягва с татко по плажа, а и Бони е много по-млада от теб, мамо.

Ед се изкиска.

— Ти си смело момиче, Абигейл.

Маделин се засмя.

— Един ден, Абигейл, когато станеш на трийсет, ще ти повторя някои от нещата, които си ми казвала през последните няколко месеца…

Абигейл хвърли лъжицата си на масата.

— Просто казвам да не се разстройваш, ако не спечелиш!

— Да, да, добре, благодаря ти — кротко отвърна Маделин. Двамата с Ед се бяха разсмели на казаното от дъщеря ѝ, а тя не се шегуваше и не можеше да разбере защо им е толкова смешно, и затова сега се чувстваше засрамена, и следователно разгневена.

— Искам да кажа, че не знам защо непрекъснато се състезаваш с нея. Ти вече не искаш да си омъжена за татко, нали така, тогава какъв ти е проблемът?

— Абигейл, не ми харесва тонът ти. Бъди по-мила, когато говориш с майка си.

Маделин леко поклати глава към Ед.

— Господи! — Абигейл бутна настрана купичката със закуската си и стана от масата.

О, горко ми, помисли си Маделин. Денят ми е провален. Клоуи обърна глава, за да може да вижда сестра си.

— Вече не мога дори да говоря! — Абигейл се тресеше от гняв. — Не мога да бъда себе си в собствения си дом! Не мога да се отпусна!

Маделин си припомни първия гневен изблик на Абигейл, когато беше почти тригодишна. Майката смяташе, че дъщеря ѝ никога няма да изпадне в нервна криза благодарение на собствените ѝ усилия като родител. И затова се шокира толкова, когато видя мъничкото ѝ телце да се тресе от силни емоции. (Абигейл искаше да продължи да яде шоколадовата жаба, която бе изпуснала на пода в супермаркета. Маделин просто трябваше да остави горкото дете да си я изяде.)

— Абигейл, няма нужда да драматизираш толкова. Просто се успокой — каза Ед.

Благодаря ти, скъпи — помисли си Маделин, — защото това винаги работи безотказно, нали… да кажеш на жена „успокой се“.

— Мамооо! Не мога да намеря другата си обувка! — извика Фред от коридора.

— Секунда, Фред! — извика в отговор Маделин.

Абигейл бавно поклати глава, сякаш бе изумена от възмутителното отношение, което беше принудена да понася.

— Знаеш ли какво, мамо? — каза тя, без да поглежда към Маделин. — Смятах да ти го кажа по-късно, но ще го направя сега.

— МАМООО! — извика Фред.

— Мама е заета! — кресна Клоуи.

— Погледни под леглото си! — изрева Ед.

Ушите на Маделин пищяха.

— Какво има, Абигейл?

— Реших, че искам да живея с татко и Бони.

— Какво каза? — попита Маделин, макар че я чу отлично.

Страхуваше се от това толкова отдавна, а всички непрекъснато повтаряха: Не, не, това никога няма да се случи. Абигейл никога няма да го направи. Тя има нужда от майка си. Но Маделин го предчувстваше от месеци. Знаеше, че ще се случи. Искаше ѝ се да изкрещи на Ед: Защо ѝ каза да се успокои?

— Просто чувствам, че така ще е по-добре за мен. В духовно отношение. — Вече не трепереше; спокойно взе купичката си от масата и я отнесе до мивката. Напоследък беше започнала да върви по същия начин, по който вървеше Бони — с изпънат като на балерина гръб и поглед, вперен в някаква духовна точка на хоризонта.

Лицето на Клоуи помръкна.

— Не искам Абигейл да живее с баща си! — Сълзите ѝ шурнаха като из ведро. Зелените светкавици, изрисувани върху бузите ѝ, потекоха надолу.

— МАМООО! — писна отново Фред. Съседите щяха да си помислят, че го убиват.

Ед подпря челото си с длан.

— Ако наистина го искаш — каза Маделин. Абигейл се обърна с гръб към мивката, погледна я право в очите и за един кратък миг бяха само те двете, като през всички онези години. Маделин и Абигейл. Момичетата Макензи. Когато животът им беше спокоен и простичък. Закусваха заедно в леглото преди училище, една до друга, облегнати на възглавниците, с книги на коленете. Маделин смело посрещна погледа ѝ. Помниш ли, Абигейл? Помниш ли? Аз и ти?

Абигейл отмести поглед.

— Наистина го искам.

* * *

Стю: Присъствах на спортния празник. Надбягването на майките беше абсолютен цирк. Извинете ме за израза. Но някои от тези жени… ще рече човек, че сме на Олимпийските игри. Сериозно.

Саманта: О, глупости! Не обръщайте внимание на съпруга ми. Никой не е приемал състезанието на сериозно. Аз се смях толкова много, че ме заболя коремът.

* * *

Нейтън присъстваше на празника. Маделин не повярва на очите си, когато се сблъска с него пред сергията за печени наденички, стиснал Скай за ръката. Точно тази сутрин от всички възможни сутрини.

Бащите рядко идваха на празника, основно татковци в отпуск по майчинство или татковци на деца с изявени спортни умения, но ето го бившия съпруг на Маделин, взел почивен ден от работа, за да присъства, облечен в тениска на райета и шорти, с бейзболна шапка и слънчеви очила, типичната униформа на отбор „Добър татко“.

— Е… първият ти спортен празник! — каза Маделин и забеляза свирката, която висеше на врата му. Той присъстваше като доброволец, за бога. Той участваше. Ед бе от онзи тип бащи, които участваха като доброволци в училищни събития, но днес имаше спешна работа. Нейтън се преструваше на Ед. Преструваше се на добър човек и всички се хващаха на въдицата му.

— Да, така е! — изчурулика Нейтън, а после широката му усмивка помръкна, когато осъзна, че първородната му дъщеря сигурно също е участвала в спортни празници в началното училище. Естествено, напоследък той присъстваше на всичките ѝ важни събития. Абигейл не беше от изявените спортисти, но свиреше на цигулка, а Нейтън и Бони посещаваха абсолютно всичките ѝ концерти и ръкопляскаха с грейнали лица, сякаш винаги са били до нея, сякаш те са я водили на уроците по цигулка в Питършам, където никога нямаше места за паркиране, сякаш те са помагали за плащането на всички тези уроци, които Маделин не можеше да си позволи като самотна майка с бивш съпруг, който буквално не даваше пукнат цент за детето си.

А сега тя избираше него.

— Абигейл говори ли с теб относно… — Нейтън леко смръщи чело, сякаш ставаше въпрос за деликатен здравословен проблем.

— Относно това да живее с теб? — довърши Маделин вместо него. — Да, каза ми. Каза ми го тази сутрин всъщност.

Заболя я. Физически. Като начален стадий на тежък грип. Като предателство.

Той я погледна.

— И ти…

— И аз нямам нищо против — отвърна Маделин. Нямаше намерение да му доставя удоволствие.

— Ще трябва да решим въпроса с парите.

Сега, когато вече беше добър човек, той плащаше издръжка за Абигейл. Плащаше я навреме. Без оплаквания. И никой от двамата не споменаваше и дума за първите десет години от живота на Абигейл, когато храната и дрехите ѝ очевидно са били безплатни.

— Искаш да кажеш, че сега аз трябва да ти плащам издръжка?

Нейтън изглеждаше шокиран.

— О, не, нямах предвид това…

— Но ти си прав. Би било справедливо, щом ще живее при теб.

— Естествено, че никога не бих приел пари от теб, Мади — прекъсна я той. — Не и когато… когато не… когато не бях в състояние да… през всички онези години… — Той се намръщи. — Виж, наясно съм, че не бях най-добрият баща, когато Абигейл беше малка. Изобщо не трябваше да споменавам парите. Просто в момента имаме известни финансови затруднения.

— Може би трябва да продадеш лъскавата си спортна кола.

— Да — отвърна Нейтън. Изглеждаше унизен. — Трябва. Права си. Макар че тя всъщност не струва толкова, колкото… Както и да е.

Скай погледна тревожно към баща си и отново направи онова бързо примигване с очите, точно като Абигейл навремето. Маделин видя как Нейтън се насили да се усмихне и стисна ръката на момиченцето. Беше го засрамила. Беше го засрамила, докато стоеше ръка за ръка с момиченцето, което изглеждаше като недохранено.

Бившите съпрузи трябва да живеят в различни предградия. Трябва да изпращат децата си в различни училища. Трябва да има закон, който да предотвратява подобни сблъсъци. Хората не бива да разнищват сложни чувства като предателство, болка и вина по време на училищни спортни празници. Подобни чувства не бива да се показват на публични места.

— Защо трябваше да се местиш тук, Нейтън? — въздъхна тя.

— Какво? — попита той.

— Маделин! Време е за надбягването на майчетата от детската градина! Ще участваш ли? — извика учителката, госпожица Барнс. Косата ѝ бе прибрана високо на главата в конска опашка, а кожата ѝ блестеше като на американска мажоретка. Изглеждаше свежа и плодовита. Като вкусен, добре узрял плод. По-сочен дори от Бони. Клепачите ѝ не висяха. Нищо не ѝ висеше. Всичко в бляскавия ѝ млад живот беше ясно, просто и дръзко. Нейтън свали слънчевите си очила, за да я огледа по-добре, видимо ободрен само от вида ѝ. Ед би реагирал по същия начин.

— И още как, госпожице Барнс — отвърна Маделин.

* * *

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Проучваме взаимоотношенията на жертвата с всеки родител, присъствал на викторината.

Харпър: Да, аз всъщност наистина имам конкретни теории.

Стю: Теории? Аз нямам нищо. Нищичко, освен махмурлук.

25.

Майките от детската градина се подредиха в нестройна редица на старта за надбягването. Яркото слънце се отразяваше в слънчевите им очила. Небето изглеждаше като гигантска синя раковина. Морето проблясваше в сапфирено на хоризонта. Джейн се усмихна на другите майки. Другите майки ѝ се усмихнаха в отговор. Всичко бе много мило. Много дружелюбно. „Сигурна съм, че проблемът е само в главата ти — бе казала майка ѝ. — Всички отдавна ще са забравили това глупаво недоразумение от деня за ориентация.“

Джейн полагаше огромни усилия да се впише в училищната общност. На всеки две седмици дежуреше в столовата. Всеки понеделник сутрин ходеше като доброволец заедно с още един родител и помагаше на госпожица Барнс да изслушва децата в упражненията им по четене. Бъбреше си любезно с останалите родители в училищния двор. Канеше деца на срещи за игра.

Но Джейн все още чувстваше, че нещо не е наред. Усещаше го в лекото извръщане на глава, в усмивките, които не достигаха до очите, в нежния полъх на предпазливост.

Това не е голям проблем, повтаряше си непрекъснато.

Просто дреболия. Трябваше да пропъди страховете си. Този свят на кутии с обяд и ученически раници, на ожулени колена и мърляви личица по никакъв начин не беше свързан с грозотата на онази топла пролетна нощ и ярката светлина, която я пронизваше като втренчено око от тавана, с натиска върху гърлото ѝ, с прошепнатите думи, които се провираха към съзнанието ѝ. Спри да мислиш за това. Спри да мислиш за това.

Джейн махна на Зиги, който седеше на пейките до страничната линия на игрището заедно с другите деца от детската градина, под зоркия поглед на госпожица Барнс.

„Знаеш, че няма да победя, нали?“ — беше му казала тази сутрин на закуска. Някои от тези майки имаха лични треньори. Една от тях работеше като личен треньор.

— Готови за старт, майчета! — каза Джонатан, симпатичният татко в отпуск по майчинство, който бе ходил с тях на „Дисни върху лед“.

— Колко метра е това всъщност? — попита Харпър.

— Финалната линия изглежда ужасно далеч — каза Габриел. — Хайде да зарежем това и да пием кафе.

— Рената и Селест ли държат лентата „Финал“? — попита Саманта. — Как са се измъкнали от това?

— Ако не се лъжа, Рената каза, че…

— Рената има възпаление на пищяла — намеси се Харпър. — Много болезнено.

— Трябва да се разтегнем, момичета — каза Бони, облечена така, сякаш всеки момент щеше да започне да води тренировка по йога. Жълтата ѝ тениска се изхлузваше от едното рамо, докато лениво повдигаше единия си глезен и го изпъваше назад.

— О, между другото, Джес? — каза Одри или Андреа. Джейн никога не успяваше да запомни името ѝ. Тя пристъпи до Джейн и заговори с нисък, поверителен тон, сякаш възнамеряваше да ѝ разкрие дълбока и мрачна тайна. Редовно го правеше. Онзи ден отново се приближи, сниши глас и попита: „Днес ли ще ходят в библиотеката?“.

— Джейн — поправи я Джейн. (Не че имаше основание да се обиди.)

— Съжалявам — каза Андреа или Одри. — Чуй сега. За или против?

— За или против какво? — попита Джейн.

— Дами! — извика Джонатан.

— Кексчета — поясни Одри или Андреа. — За или против?

— Тя е „за“ — намеси се Маделин. — Развалих смешката.

— Маделин, нека отговори сама — каза Одри или Андреа.

Изглежда като човек, който държи на здравословния начин на живот.

Маделин завъртя очи.

— Ами… обичам кексчета, това „за“ ли е? — отвърна Джейн.

— Подготвяме петиция за забрана на родителите да носят кексчета за целия клас, когато децата им имат рожден ден — каза Андреа или Одри. — Затлъстяването е много сериозен проблем, а децата през ден ядат сладкиши за почерпка.

— Аз пък не мога да разбера защо това училище е толкова обсебено от петиции — рече Маделин с раздразнение.

— Много е враждебно. Не може ли просто да направите предложение?

— Дами, моля ви! — Джонатан вдигна сигналния пистолет.

— Къде е Джаки днес, Джонатан? — попита Габриел. Всички майки бяха леко вманиачени по съпругата на Джонатан след интервюто ѝ в бизнес рубриката на вечерните новини преди няколко дни, където се бе изказала ужасяващо точно и интелигентно относно някакво корпоративно поглъщане, поставяйки журналиста на мястото му. Освен това Джонатан изглеждаше много добре по един джордж-клуниевски начин, така че непрестанните споменавания на съпругата му бяха нужни, за да е ясно, че те не обръщат внимание на външния му вид и не флиртуват с него.

— Тя е в Мелбърн — отвърна Джонатан. — Престанете да разговаряте с мен. Готови за старт!

Жените се придвижиха към стартовата линия.

— Бони изглежда толкова професионално — отбеляза Саманта, когато Бони приклекна в стартова позиция.

— Напоследък тичам много рядко — каза Бони. — Изключително натоварващо е за ставите.

Джейн забеляза как Маделин хвърли поглед към Бони и решително заби върха на маратонката си в тревата.

— Край на приказките, дами! — изрева Джонатан.

— Харесва ми този властен тон, Джонатан — каза Саманта.

— Готови!

— Това е ужасно изнервящо — сподели Одри или Андреа с Джейн. — Как се справят горките деца с…

Във въздуха отекна изстрелът на сигналния пистолет.

* * *

Tea: Аз имам собствена теория за случилото се, но предпочитам да не казвам нищо, защото за мъртвите не се говори лошо. Както често казвам на моите четири деца: „Ако не можеш да кажеш нещо хубаво, просто не казвай нищо.“

26.

Селест усещаше напрежението, с което Рената стискаше другия край на финалната лента, и се опитваше да държи своя край по същия начин, само че непрекъснато се разсейваше и забравяше къде се намира и какво трябва да прави.

— Как е Пери? — извика Рената. — В страната ли е в момента? — Всеки път, когато се появеше в училището или на някое от училищните събития, Рената демонстративно избягваше да говори с Маделин и Джейн (Маделин си умираше от удоволствие, горкичката Джейн не чак толкова), но винаги говореше със Селест любезно и резервирано, сякаш Селест бе стара приятелка, отнесла се зле с нея, но тя избираше да се издигне над нещата като зрял и улегнал човек.

— Добре е — извика в отговор Селест.

Предишната нощ всичко започна заради конструктор „Лего“. Момчетата бяха разхвърляли частите му навсякъде. Тя трябваше да ги накара да ги приберат. Пери имаше право. Просто бе по-лесно да го направи сама, след като заспят, отколкото да им се моли многократно. Хленченето. Драмите. Тя просто нямаше силите и търпението да премине през всичко това. Мързеливо родителство. Лоша майка.

„Превръщаш ги в разглезени келеши“ — бе казал Пери.

„Те са само на пет — отвърна Селест. Седеше на дивана и сгъваше пране. — След училище са много изморени.“

„Не искам да живея в кочина“ — каза Пери и изрита разпилените по пода части.

„Ами тогава ги прибери сам“ — уморено отвърна Селест.

Ето. Отново. Сама си го просеше. Всеки път.

Пери само я погледна. После застана на четири крака и внимателно събра всички лего части от килима и ги сложи в голямата зелена кутия. Тя продължи да сгъва пране и да го наблюдава. Наистина ли щеше да събере всичко?

Той се изправи и отнесе кутията до дивана.

„Съвсем просто е. Или организираш децата да ги съберат, или ги събираш собственоръчно, или плащаш за шибана домашна помощница.“

С едно ловко движение той обърна кутията с дъното нагоре и съдържанието се изсипа върху главата ѝ като порой, шумно и мощно.

Тя ахна, шокирана и унизена.

После се изправи, загреба шепа от частите в скута си и ги хвърли право в лицето му.

Ето! Пак. Отново нейна грешка. Държеше се като дете. Беше направо смешно. Клоунада. Двама възрастни да се замерят с играчки.

Той я зашлеви през лицето с опакото на ръката си.

Пери никога не я удряше силно с ръка. Никога не би направил нещо толкова примитивно. Селест залитна назад и коляното ѝ се удари в ръба на стъклената масичка за кафе. Успя да запази равновесие и се хвърли към него, разперила пръсти като хищна птица. Той я отблъсна от себе си с отвращение.

Естествено, защо не? Държането ѝ беше отвратително.

После Пери си легна, а тя прибра всички лего части и изхвърли недокоснатата им вечеря в кофата.

Тази сутрин устната ѝ беше болезнено подута, сякаш ѝ излизаше херпес. Никой не би обърнал внимание. Удареното в масичката за кафе коляно я болеше, но не много. Почти никак всъщност.

На сутринта Пери изглеждаше весел и си подсвиркваше, докато вареше яйца за момчетата.

— Какво се е случило с шията ти, тате? — попита Джош.

Отстрани на шията му имаше дълга, тънка и червена

драскотина. Явно Селест го бе одраскала.

— С шията ми ли? — Пери докосна драскотината и хвърли дяволит поглед към Селест. Очите му се усмихваха. Онзи шеговит, потаен поглед, който родителите си разменят, когато децата им кажат нещо невинно и сладко на тема Дядо Коледа или секс. Сякаш случилото се предишната вечер бе нещо нормално в семейния живот. — Нищо, приятелче — каза на Джош. — Не гледах къде вървя и се одрах на един клон.

Селест не можеше да пропъди изражението на Пери от съзнанието си. Той смяташе това за смешно. Той искрено го намираше за нещо смешно и маловажно.

Тя притисна пръст към възпалената си устна.

Това нормално ли беше?

Пери би казал: „Не, ние не сме нормални. Ние не сме господин и госпожа Средна хубост, посредствени хора с посредствени взаимоотношения. Ние сме различни. Ние сме специални. Ние се обичаме повече. При нас всичко е много по-интензивно. В това число и сексът“.

Сигналният пистолет произведе изстрел и я сепна.

— Ето ги! — каза Рената.

Четиринайсет жени тичаха право към тях, сякаш преследваха крадци, мятаха ръце с изпъчени гърди и навирени брадички, някои от тях се смееха, но повечето изглеждаха абсолютно сериозни. Децата викаха и ги окуражаваха. Селест потърси с поглед момчетата, но не успя да ги види.

— В крайна сметка няма да мога да участвам в надбягването на майките — каза им тя сутринта. — Паднах по стълбите снощи, след като си легнахте.

— Ооо — изхленчи Макс, но някак механично. Не изглеждаше особено разтревожен.

— Трябва да бъдеш по-внимателна — тихо каза Джош, без да я поглежда.

— Трябва — съгласи се Селест. Наистина трябваше.

Бони и Маделин водеха стадото. Отделиха се най-отпред. Плътно една до друга. Давай, Маделин, помисли си Селест. Давай, давай, давай — ДА! Гърдите им пометоха финалната лента. Определено Маделин.

* * *

— Бони, на косъм! — извика Рената.

— Не, не, сигурна съм, че Маделин беше първа — каза Бони на Рената. Бони не изглеждаше дори задъхана. Просто лицето ѝ бе малко по-розово от обичайното.

— Не, не, ти беше първа, Бони — каза Маделин почти без дъх, макар да знаеше, че беше спечелила, защото не изпускаше Бони от периферното си зрение. Тя се наведе напред, с ръце на коленете, опитвайки се да възстанови дишането си. Усещаше парене по кожата на скулите си — там, където колието я бе удряло през лицето.

— Сигурна съм, че беше Маделин — настоя Селест.

— Категорично Бони — намеси се Рената, а Маделин едва не се изсмя на глас. Значи, твоята вендета опря и до това, така ли, Рената? Няма да ми позволиш да спечеля надбягването на майките?

— Сигурна съм, че беше Маделин — каза Бони.

— Сигурна съм, че беше Бони — контрира Маделин.

— О, за бога, нека приемем, че са завършили наравно — намеси се едно Русо каре, майка на шестокласник, която имаше за задача да раздава медалите.

Маделин се изправи.

— Категорично не. Бони е победителят. — Тя дръпна синята лента с медала за първо място от ръката на Русото каре, притисна я върху дланта на Бони и сгъна пръстите ѝ около нея, сякаш поверяваше на някое от децата монета от два долара. — Ти ме победи, Бони. — Маделин се вгледа в бледосините очи на Бони и усети, че я е разбрала. — Ти ме победи честно и почтено.

* * *

Саманта: Маделин спечели. Спукахме се от смях, когато Рената упорито настояваше, че победителка е Бони. Но дали смятам, че това е довело до убийство? Не, не смятам.

Харпър: Аз бях трета, ако някой се интересува.

Мелиса: Технически погледнато, Жулиет беше трета. Нали се сещате, бавачката на Рената? Но Харпър си знаеше нейното: „Двайсет и една годишна бавачка не се брои за участник!“. Но от друга страна, разбира се, напоследък всички обичаме да се преструваме, че Жулиет никога не е съществувала.

27.

Саманта: Вижте, трябва да сте наясно с демографията на този район. Така, на първо място са сините якички — или занаятчиите, както ги наричаме. В Пириуи имаме много занаятчии. Като моя Стю. Солта на земята. Или солта на морето, защото всички те карат сърф, разбира се. Повечето от занаятчиите са израснали на това място и тук са си останали. После се нареждат алтернативните типове. Смахнати хипита. А през последните десетина години — всички онези богати кретени, управленски кадри и банкери, които се заселиха тук и построиха гигантски помпозни къщи горе по скалите. Обаче! Има само едно начално училище за всичките ни деца! Така че на училищни събития редовно можеш да видиш водопроводчик, банкер и природолечител, които стърчат един до друг и се опитват да поддържат разговор. Ужасно смешно. Нищо чудно, че се стигна до размирици.

* * *

След спортния празник Селест се прибра вкъщи и видя колата на фирмата за почистване, паркирана отпред. Когато отключи входната врата, от горния етаж се разнесе ревът на прахосмукачката.

Тя влезе в кухнята да си направи чаша чай. Домашните помощници идваха веднъж седмично, в петък сутрин. Услугата струваше двеста долара и след тях къщата блестеше от чистота.

Майката на Селест ахна от изумление, когато чу колко харчи дъщеря ѝ за почистване. „Скъпа, аз ще идвам и ще ти помагам веднъж седмично. Можеш да си спестиш тези пари за нещо друго.“

Майка ѝ не можеше да побере в съзнанието си мащаба на богатството на Пери. Когато за пръв път дойде в огромната им къща с панорамни гледки към морето, тя се разходи наоколо с любезното, напрегнато изражение на турист, случайно попаднал на музейно изложение. Накрая най-сетне обобщи, че е много „просторно“. За нея двеста долара бе скандално голяма сума за нещо, което можеш — трябва — да вършиш сам. Тя би се ужасила, ако можеше да види Селест точно в този момент, седнала, докато чужди хора чистеха къщата ѝ. Майка ѝ никога не сядаше. Прибираше се у дома от нощна смяна в болницата, влизаше директно в кухнята и правеше топла закуска за семейството, докато бащата на Селест четеше вестника, а тя и брат ѝ се караха.

Мили боже, какви разправии бе имала Селест с брат си. Той я удряше. Тя никога не му оставаше длъжна.

Може би, ако не беше расла с по-голям брат, ако не беше расла с онзи жилав австралийски манталитет на мъжкарана: ако момче те удари, веднага го удряш и ти! Вероятно, ако се бе разплакала тихо и жално още първия път, когато Пери я удари, той може би нямаше да ѝ посегне отново.

Прахосмукачката спря и отгоре се чу мъжки глас, последван от бурен смях. Домашните ѝ помощници бяха млада корейска семейна двойка. Обикновено работеха в пълно мълчание, когато Селест беше в къщата; очевидно не бяха чули, че се е прибрала. Пред нея винаги показваха само професионалните си лица. Заболя я, макар и неоснователно, сякаш ѝ се искаше да бъде тяхна приятелка. Хайде заедно да си бъбрим и да се смеем, докато вие чистите къщата ми!

Над главата ѝ се разнесе тропот от забързани стъпки, после отекна момичешки смях.

Престанете да се забавлявате в къщата ми. Чистете.

Селест допи чая си. Чашата болезнено докосваше възпалената ѝ устна.

Изпита завист към чистачите.

Седеше си тук, в голямата си къща, и се цупеше.

Остави чашата на масата, извади от портфейла си кредитната карта АмЕкс и включи лаптопа си. Въведе данните си за достъп до уебсайта на „Уърлд Вижън“ и започна да оглежда свободните за спонсорство деца: стоки на витрина за богати бели жени като нея. Тя вече подпомагаше финансово три деца и се опитваше да събуди интерес към това у близнаците. „Вижте! Ето я малката Блесинг от Зимбабве. Тя трябва да изминава километрични разстояния пеша, за да си налее прясна вода. Вие просто трябва да отидете до мивката.“ „А защо просто не изтегли малко пари от банкомат?“ — попита Джош. Отговаряше им Пери, търпеливо им обясняваше и им говореше за това как човек трябва да е признателен и да помага на онези, които не са имали техния късмет.

Селест избра още четири деца за спонсорство.

Писането на писма и картички за рождените дни на всички тези деца щеше да отнеме часове.

Неблагодарна кучка.

Заслужаваше да я удрят. Заслужаваше си го.

Тя започна да щипе силно плътта по бедрата си, докато очите ѝ се насълзиха. Утре щеше да има нови синини. Синини, които сама си бе направила. Обичаше да ги гледа как се променят, как се уголемяват и потъмняват, а после бавно избледняват. Това бе нейно хоби. Увлечение. Харесваше ѝ да има увлечение.

Губеше разсъдъка си.

Започна да отваря един след друг благотворителни уебсайтове, събрали всичката болка и страдание на света: рак, редки генетични заболявания, бедност, нарушение на човешките права, природни бедствия. Даряваше и даряваше, и даряваше. В рамките на двайсет минути дари двайсет хиляди долара от парите на Пери. В замяна не получи никакво удовлетворение, никакво удоволствие или гордост. Гадеше ѝ се. Докато тя даряваше пари за благотворителни каузи, едно младо момиче лазеше на четири крака в банята и търкаше мръсните ъгли на душ кабината ѝ.

Ами тогава почиствай сама собствената си къща! Уволни чистачите. Но това няма да помогне и на тях, нали? Дай още пари за благотворителност! Дарявай до болка!

Тя похарчи още пет хиляди долара.

Щеше ли това да навреди на семейния им бюджет? Селест нямаше представа. Пери се грижеше за парите. Това му беше работата в крайна сметка. Не ги криеше от нея. Селест знаеше, че той с радост би обсъдил с нея всичките им банкови сметки и инвестиционни портфейли, ако тя имаше подобно желание, но мисълта да узнае точните цифри ѝ докарваше световъртеж.

„Днес отворих сметката за електричество и направо ми се доплака“ — бе казала Маделин онзи ден и Селест изпита желание да я плати вместо нея, но Маделин, естествено, нямаше нужда от нейната благотворителност. Двамата с Ед си живееха охолно. Само дето имаше толкова много различни нива на „охолно“, а на нивото на Селест никоя сметка за електричество не можеше да я разплаче. Така или иначе, човек не можеше просто ей така да подава пари на приятелите си. Можеше да плати обяд или кафе от време на време, но дори и тогава трябваше да внимава да не обиди човека отсреща, да не го прави твърде често, та да изглежда като фукане, сякаш парите бяха част от нея, а всъщност те бяха на Пери и тя нямаше никакъв принос, просто случаен късмет, точно като външния ѝ вид. Не беше нейно решение.

Веднъж, докато учеше в университета, нахълта на една от лекциите в отлично настроение и седна до момиче на име Линда.

„Добро утро!“ — поздрави я.

Линда я погледна с почти комично изумление.

„Ох, Селест! — изстена тя. — Точно днес просто нямам сили за теб. Не и когато се чувствам толкова смачкана, а ти влизаш с танцова стъпка и изглеждаш като… знаеш как… така.“ Тя махна с ръка към лицето на Селест, сякаш бе нещо отблъскващо.

Момичетата около тях избухнаха в смях, като че ли най-после някой се бе осмелил да изрече на глас нещо ужасно смешно и бунтарско. Смееха се и не спираха, а Селест се усмихваше сковано, идиотски, защото как иначе би могъл човек да реагира на това? Почувства го като шамар, но трябваше да го приеме като комплимент. Да изрази признателност. Никога повече не си позволявай да изглеждаш твърде щастлива, каза си. Това дразни околните.

Признателност, признателност, признателност.

На горния етаж отново включиха прахосмукачката.

През всичките им години заедно Пери никога не бе казал и думичка по повод онова, което тя купуваше с техните (неговите) пари, дори периодично ѝ напомняше — кротко, с чувство за хумор, — че може да харчи и повече, ако искаше. „Знаеш, че можем да си позволим да ти купим нова“ — бе казал веднъж, когато случайно я видя в пералното помещение да търка усърдно едно петно върху яката на копринена риза.

„Тази ми харесва“ — бе отвърнала тя.

(Петното беше от кръв.)

Веднага щом спря да работи, отношението ѝ към парите се промени. Използваше ги по същия начин, по който ползваше чужда тоалетна: внимателно и предпазливо. Знаеше, че в очите на закона и обществото (по общо мнение) тя внасяше своя принос в живота им, като се грижеше за къщата и отглеждаше момчетата, но въпреки това никога не харчеше парите на Пери по същия начин, по който някога бе харчила своите.

Със сигурност никога досега не бе харчила двайсет и пет хиляди долара за един следобед. Дали той щеше да каже нещо? Щеше ли да се ядоса? Дали затова го бе направила? Понякога, в дните, когато усещаше как гневът му къкри, преди да избухне, когато знаеше, че бе само въпрос на време, когато подушваше напрежението във въздуха, съзнателно го провокираше. Нарочно, за да се случи и да приключи.

Дали наистина даренията ѝ за благотворителност бяха поредната стъпка в извратения танц на брака им?

Не че бе нещо нечувано. Двамата ходеха на благотворителни балове и Пери наддаваше с кимане, без да се усмихва — двайсет, трийсет, четиресет хиляди долара. Но той го правеше не толкова заради дарението, а заради победата. „Винаги наддавам до последно“ — бе казал веднъж.

Той наистина беше щедър с парите си. Ако някога разбереше, че приятел или член от семейството е в нужда, дискретно пишеше чек или превеждаше пари по сметка, като отхвърляше благодарностите с махване на ръка и сменяше темата, видимо смутен от лекотата, с която можеше да реши нечия финансова криза.

На входната врата се звънна и тя стана да отвори.

— Госпожа Уайт? — Нисък, набит мъж с брада ѝ подаде гигантски букет цветя.

— Благодаря — каза Селест.

— Вие сте истинска късметлийка! — възкликна мъжът, сякаш никога досега не беше виждал толкова впечатляващ букет.

— Така е!

Тежкият сладък аромат погъделичка носа ѝ. Някога обичаше да получава цветя. Сега се чувстваше така, сякаш ѝ връчваха списък със задачи: Намери вазата. Подрежи стъблата. Аранжирай ги подобаващо.

Неблагодарна кучка.

Тя погледна картичката.

Обичам те. Съжалявам. Пери

Написана с почерка на цветаря. Винаги ѝ се струваше странно да види думите на Пери, изписани от чужда ръка. Дали цветарят се е запитал какво е направил Пери? Какво съпружеско провинение е извършил снощи? Прибрал се е късно?

Селест затвори вратата и се запъти към кухнята. Букетът трепереше, забеляза, тресеше се, сякаш зъзнеше. Тя обви здраво пръсти около стъблата. Можеше да го запокити в стената, но това нямаше да ѝ донесе никакво облекчение. Цветята просто щяха да паднат печално на пода. По килима щяха да се разпръснат мокри листа и цветчета. Щеше да се наложи да коленичи и бързо да ги събере, преди чистачите да са слезли долу.

За бога, Селест! Знаеш какво трябва да направиш.

Спомняше си годината, в която навърши двайсет и пет: годината, в която за пръв път се появи в съда, годината, в която купи първата си кола и направи първата си борсова инвестиция, годината, в която всяка събота играеше скуош. Имаше страхотни трицепси и гръмогласен смях.

Годината, в която се запозна с Пери.

Бракът и майчинството я превърнаха в мека като гъба, безлична версия на момичето, което беше.

Тя внимателно остави цветята върху масата в трапезарията и отново седна пред лаптопа си.

Отвори Гугъл и написа фразата „брачен консултант“.

И спря. Изтрий, изтрий, изтрий. Не, стига толкова. Тук не ставаше въпрос за домакинска работа и наранени чувства. Тя имаше нужда да поговори с човек, който познаваше този проблем; някой, който щеше да ѝ зададе правилните въпроси.

Усещаше как бузите ѝ пламтят, докато пишеше двете позорни думи.

Домашно. Насилие.

28.

Има и по-трудни неща от това, помисли си Маделин, докато сгъваше чифт тесни бели дънки, а после ги сложи в полупразния куфар върху леглото на Абигейл.

Маделин нямаше право на чувствата, които изпитваше в момента. Степента им я караше да се чувства неловко. Бяха твърде бурни и излизаха отвъд пределите на настоящата ситуация.

И така, Абигейл искаше да живее с баща си и не проявяваше особено съчувствие към майка си. Но тя бе на четиринайсет. Четиринайсетгодишните по традиция не изпитваха особено съчувствие към околните.

Маделин не спираше да си повтаря, че приема решението ѝ. Беше го преживяла. Нищо особено. Имаше си куп задължения. Имаше други неща за вършене. И после то отново я връхлиташе като удар в корема. Започваше да диша учестено, сякаш раждаше. (Двайсет и седем часа с Абигейл. Нейтън и акушерката се шегуваха на тема футбол, докато Маделин умираше. Е, не умря, но помнеше как тогава си мислеше, че болка като тази може да завърши единствено със смърт, а последните думи, които ще чуе в края на житейския си път, ще бъдат относно шансовете на „Манли Юнайтед“ да спечели шампионата.)

Извади от коша за пране една от тениските на Абигейл. Бледопрасковен цвят, който не отиваше на тена ѝ, но Абигейл си я обичаше. Переше се само на ръка. Сега Бони можеше да върши това. Или може би новата подобрена версия на Нейтън се грижеше и за прането. Версия Нейтън 2.0. Стои вкъщи при съпругата си. Помага като доброволец в приюти за бездомни. Пере на ръка.

По-късно днес Нейтън щеше да дойде с камиона на брат си, за да вземе леглото на Абигейл.

Предишната вечер Абигейл бе попитала Маделин дали може — моля те, мамо — да вземе леглото си в къщата на Нейтън. Леглото с балдахин, което Маделин и Ед ѝ бяха подарили за четиринайсетия рожден ден. Възторгът, изписан на лицето ѝ, си струваше всеки цент от безумно високата му цена. Тя буквално затанцува от радост, когато го видя за пръв път. Сякаш си спомняше за коренно различен човек.

„Леглото остава тук“ — каза Ед.

„Леглото си е нейно — отвърна Маделин. — Аз нямам нищо против да си го вземе.“

Каза го, за да нарани Абигейл, да ѝ го върне, да покаже безразличие от факта, че Абигейл се изнася и макар че ще им гостува през уикендите, истинският ѝ живот и истинският ѝ дом ще са другаде. Но Абигейл изобщо не изглеждаше наранена. Просто беше доволна, че ще си вземе леглото.

— Здрасти — каза Ед от вратата на спалнята.

— Здрасти — отвърна Маделин.

— Абигейл трябва да опакова багажа си сама — каза той. — Със сигурност е достатъчно голяма за това.

Може и да беше, но Маделин се грижеше за всички дрехи в къщата. Тя знаеше местата на всички артикули в поточната линия пране-сушене-сгъване-прибиране и затова смяташе за нормално да събере багажа ѝ. Още от първата си среща с Абигейл Ед винаги очакваше от нея нещо повече. Колко пъти го бе чувала да повтаря неизменното: „със сигурност е достатъчно голяма за това“. Ед не познаваше деца на възрастта на Абигейл и на Маделин ѝ се струваше, че той винаги вдигаше летвата мъничко по-високо за нея. С Фред и Клоуи бе различно, защото той беше до тях от самото начало. Познаваше ги и ги разбираше така, както никога не бе успял да опознае и разбере Абигейл.

Обичаше я, разбира се, беше добър и внимателен втори баща — трудна роля, в която той влезе веднага, без да се оплаква (два месеца след началото на връзката им Ед отиде с Абигейл на сутрешен чай по случай Деня на бащата в училище; по онова време Абигейл го обожаваше), и може би двамата щяха да изградят прекрасни взаимоотношения, ако Нейтън, блудният баща, не бе избрал най-лошия момент за завръщането си, когато Абигейл беше на единайсет. Твърде голяма, за да ѝ влияеш. Твърде малка, за да разбереш или контролираш чувствата ѝ. Тя се промени за един ден. Сякаш внезапно бе решила, че проявата на елементарно уважение към Ед е предателство спрямо баща ѝ. Ед имаше старомодна склонност към строгост и не понасяше неуважението, а това го поставяше в неблагоприятна позиция спрямо Нейтън, който залагаше на забавленията.

— Смяташ ли, че вината е моя? — попита Ед.

Маделин вдигна поглед.

— Какво?

— За това, че Абигейл се мести при баща си? — Изглеждаше измъчен и неуверен. — Твърде строго ли се държах с нея?

— Не, разбира се — отвърна Маделин, макар наистина да смяташе, че отчасти вината е негова, но какъв смисъл имаше да го казва? — Мисля, че Бони е истинската атракция.

— Питала ли си се някога дали Бони не се е подлагала на електрошокова терапия? — замислено попита Ед.

— От нея наистина лъха някаква пустота — съгласи се Маделин.

Ед влезе в стаята и прокара длан по един от стълбовете на балдахина.

— В чудо се видях, докато сглобя това легло. Мислиш ли, че Нейтън ще успее да се справи?

Маделин изсумтя.

— Може би трябва да му предложа помощта си — каза, Ед. Изобщо не се шегуваше. Не понасяше зле свършена работа от типа „направи си сам“.

— Да не си посмял! Ти не трябваше ли да си тръгнал вече? Нямаш ли интервю?

— Да, имам. — Ед се наведе да я целуне.

— С някоя интересна личност?

— С най-стария читателски клуб на полуостров Пириуи — отвърна Ед. — Срещат се веднъж месечно от четиресет години насам.

— Трябва да основа читателски клуб — отбеляза Маделин.

* * *

Харпър: Ето какво ще ви кажа относно Маделин. Тя покани всички родители да се присъединят към нейния читателски клуб, в това число мен и Рената. Аз вече членувам в читателски клуб, така че отказах, което е по-доброто решение, предполагам. Аз и Рената винаги сме харесвали качествена литература, а не тези лековати, второкачествени бестселъри. Въздух под налягане! Всеки с вкуса си, разбира се.

Саманта: Целият този Клуб на любителите на еротични книги започна на шега. Вината беше моя всъщност. Веднъж дежурех в столовата заедно с Маделин и ѝ казах нещо относно гореща сцена от книгата, която бе избрала. Честно казано, въпросната сцена дори не беше чак толкова гореща. Просто се шегувах, но тогава Маделин каза: „О, забравих ли да спомена, че е клуб на любителите на еротични книги?“. Така че всички започнахме да го наричаме Клуб на любителите на еротични книги и колкото повече се шокираха хора като Харпър и Каръл, толкова по-зла ставаше Маделин.

Бони: Водя курс по йога всеки четвъртък вечер, иначе с удоволствие бих се включила в читателския клуб на Маделин.

29.

ЕДИН МЕСЕЦ ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

— Утре трябва да предам родословното си дърво — каза Зиги.

— Не, това е за другата седмица — отвърна Джейн.

Седеше на пода в банята, облегната на стената, докато Зиги се къпеше. Във въздуха се стелеше пара и аромат на ягоди от пяната за вана. Той обожаваше да се кисне в дълбока, много гореща вана с много пяна.

„Още по-горещо, мамо, още по-горещо! — повтаряше непрекъснато, докато кожата му ставаше толкова червена, че Джейн се страхуваше да не го попари. — Още пяна!“

После играеше дълги, сложни игри през мехурчетата, оформяше изригващи вулкани и рицари джедаи, нинджи и мърморещи майки.

— Трябва ни специален картон за родословното дърво.

— Да, ще купим картон през уикенда — отвърна Джейн, погледна го и се ухили. Беше оформил пяната на главата си като гребен. — Изглеждаш смешно.

— Не, изглеждам суперготин — каза Зиги и отново потъна в играта си. — Бам! Бам! Ау! Спри веднага! Внимавай, Йода! Къде ти е светлинният меч? Кажи „моля“, Йода! Ето го!

Наоколо хвърчаха пръски вода и мехурчета пяна.

Джейн отново разтвори книгата, която Маделин бе избрала за първата сбирка на читателския им клуб. „Избрах нещо с много секс, наркотици и убийство — бе казала Маделин, — така че да се получи оживена дискусия. В най-добрия случай трябва да стигнем и до спор.“

Действието се развиваше през 20-те години на XX век. Книгата си я биваше. Джейн неусетно бе загубила навика да чете за удоволствие. Четенето на роман бе като завръщане на любимо място за почивка.

Точно в момента бе във вихъра на сексуална сцена. Тя отгърна на следващата страница.

— Ще те цапардосам по лицето, Дарт Вейдър! — извика Зиги.

— Не казвай „цапардосам по лицето“ — каза Джейн, без да вдига поглед от книгата. — Не е хубаво да се говори така. — И продължи да чете. Облаче пяна с аромат на ягоди кацна върху страницата и тя го изтръска с пръст. Усещаше нещо: миниатюрен зачатък на емоция. Размърда се леко върху плочките. Не. Не, разбира се. От книга? От два добре написани абзаца? Но… да. Наистина. Изпитваше едва доловима възбуда.

Това означаваше, че след цялото това време тя все още можеше да изпитва нещо толкова първично, толкова биологично, толкова приятно.

За момент се почувства така, сякаш втренченото око я наблюдаваше от тавана, и гърлото ѝ се стегна, но после ноздрите ѝ трепнаха от внезапен прилив на гняв. Отхвърлям те — каза тя на спомена. — Отхвърлям те днес, защото, представи си, аз имам други спомени за секс. Имам много спомени за нормален приятел и нормално легло, където чаршафите не бяха чак толкова безупречни и нямаше втренчени от тавана очи, нямаше я онази глуха, наслоена тишина, имаше музика и нормалност, и естествена светлина, и той ме намираше за красива, и аз бях красива, а ти… как смееш, как смееш, как смееш?

— Мамо? — обади се Зиги.

— Да? — отвърна тя. Изпитваше някакво диво, страховито щастие, сякаш някой я предизвикваше да не бъде щастлива.

— Трябва ми онази лъжица, която има ей такава форма. — Той изрисува полукръг във въздуха. Искаше резачката за яйца.

— Ох, Зиги, достатъчно кухненска посуда имаш във ваната — каза тя, но затвори книгата и се изправи, за да му я донесе.

— Благодаря, мамо — каза Зиги с ангелско гласче и тя сведе поглед към големите му зелени очи и малките капчици вода, нанизани по миглите му.

— Много те обичам, Зиги.

— Тази лъжица ми трябва спешничко.

— Добре — отвърна тя.

— Мислиш ли, че госпожица Барнс ще се ядоса, задето не съм ѝ предал родословното си дърво?

— Миличък, това е за другата седмица.

Тя влезе в кухнята и започна да чете на глас бележката, закрепена с магнит на хладилника: „Всяко дете ще има възможността да говори за своето родословно дърво, когато донесе готовия си проект в петък, двайсет и четвърти март…“ О, горко ми.

Зиги беше прав. Родословното дърво трябваше да се предаде утре. Беше запомнила, че трябва да е готово в петъка, когато е вечерята по случай рождения ден на баща ѝ, но после вечерята се премести седмица по-късно, защото брат ѝ заминаваше с новата си приятелка. За всичко беше виновен Дейн.

Не. Вината бе нейна. Тя имаше само едно дете. Имаше и тефтер с календар. Не би трябвало да е нещо сложно. Налагаше се да го направят сега. Веднага. Не можеше да го изпрати на училище без проект. Щеше да привлече внимание към себе си, а той ненавиждаше това. На Клоуи не би ѝ пукало. Тя щеше да се изкиска, да свие рамене и да изглежда сладка. Клоуи обичаше да е център на внимание, но горкичкият Зиги искаше единствено да се слее с тълпата — точно като Джейн, ала по някаква причина непрекъснато се случваше точно обратното.

— Махни тапата на ваната, Зиги! — извика тя. — Налага се да направим проекта веднага!

— Трябва ми специалната лъжица! — извика в отговор детето.

— Нямаме никакво време! — изписка Джейн. — Пусни водата да се източва. Веднага!

Картон. Трябваше им голям лист картон. Откъде щяха да намерят картон толкова късно? Минаваше седем. Всички магазини бяха затворени.

Маделин. Тя може би имаше в повече. Биха могли да прескочат дотам; Зиги щеше да чака в колата по пижама, а Джейн щеше да изтича да го вземе.

Тя взе телефона си и написа съобщение до Маделин: Проблем! Забравих за проекта с родословното дърво!!!!!!!!!! (Идиотка!) Имаш ли излишен лист картон?! Ако имаш, може ли да дойда да го взема?

Джейн свали бележката с инструкциите от вратата на хладилника.

Семейното родословно дърво имаше за цел да даде на детето „усещане за личното му наследство и наследството на околните, докато размишлява за хората, които са важни на този етап от живота му и в миналото“. Детето трябваше да нарисува дърво и да сложи своя снимка в средата, а после да добави снимки и имена на членове от семейството — по възможност поне две поколения назад, — в това число братя и сестри, лели и чичовци, баби и дядовци, и „ако е възможно, прабаби и прадядовци или дори прапрабаби и прапрадядовци“.

Най-отдолу имаше параграф, подчертан и написан с главни букви.

УТОЧНЕНИЕ ЗА РОДИТЕЛИТЕ:

ЯСНО Е, ЧЕ ДЕЦАТА ЩЕ ИМАТ НУЖДА ОТ ВАШАТА ПОМОЩ, НО МОЛЯ ВИ,

НЕКА И ТЕ ДАДАТ СВОЯ ПРИНОС КЪМ ТОЗИ ПРОЕКТ!

ИСКАМ ДА ВИДЯ ТЯХНАТА РАБОТА, НЕ ВАШАТА! :)

Госпожица (Ребека) Барнс

Не би трябвало да отнеме много време. Тя вече бе подготвила всички снимки. Толкова се гордееше с факта, че не е оставила всичко за последния момент. Майка ѝ пое грижата да копира снимки от семейните албуми. Имаше дори една на прапрадядото на Зиги от страна на баща ѝ, направена през 1915-а, минути преди да загине на бойното поле във Франция. Единственото, което Джейн трябваше да направи, бе да накара Зиги да нарисува дървото и да напише поне някои от имената.

Само дето вече трябваше да си е легнал. Остави го твърде дълго в банята. Беше готов за приказка и сън. Щеше да мрънка и да се прозява, и да се изхлузва от стола си, а тя щеше да го моли и да го подкупва, и да го придумва, и целият този процес щеше да е дълъг и мъчителен.

Глупава идея. Просто трябваше да го сложи в леглото. Нелепо беше да принуждава петгодишно дете да стои будно до късно, за да прави училищен проект.

Дали не би могла просто да му даде почивен ден утре? Отсъствие по здравословни причини? Но той обожаваше петъците. Суперпетъци. Така ги наричаше госпожица Барнс. Освен това Джейн наистина предпочиташе да го изпрати на училище утре, защото трябваше да работи. Имаше три крайни срока за спазване.

Да го направят сутринта преди училище? Ха! Да бе. Сутрин едва успяваше да го накара да обуе обувките си. Сутрин и двамата бяха пълна скръб.

Дишай дълбоко. Дишай дълбоко.

Откъде да знае човек, че детската градина може да е толкова стресираща? Ох, това беше смешно! Това беше толкова смешно. Тя просто не можеше да намери сили да се засмее.

Мобилният ѝ телефон мълчеше. Тя го взе и погледна екрана. Нищо. Маделин обикновено отговаряше веднага на есемеси. Сигурно ѝ беше писнало от вечните проблеми на Джейн.

— Мамо! Трябва ми лъжицата! — извика Зиги.

Телефонът звънна. Тя го сграбчи на секундата.

— Маделин?

— Не, рожбо, Пийт е. — Беше Пийт водопроводчикът. Сърцето ѝ се сви. — Виж…

— Да, знам! Съжалявам! Още не съм направила плащането. Тази вечер ще е готово.

Как бе могла да забрави? Винаги подготвяше платежните ведомости за Пийт в четвъртък до обяд, за да може той да плати на „момчетата“ си в петък.

— Няма проблем — каза Пийт. — До скоро, рожбо.

И затвори. Не си падаше по празните приказки.

— Мамо!

— Зиги! — Джейн нахълта в банята. — Време е да източиш водата! Трябва да направим проекта с родословното дърво!

Зиги лежеше проснат по гръб, безгрижно кръстосал ръце на тила си като на плаж от мехурчета.

— Ти каза, че не е за утре.

— За утре е! Аз бях права, не ти! Така де… ти беше прав, не аз! Трябва да го направим веднага! Бързо! Хайде да облечем пижамката ти!

Тя бръкна в топлата вода и издърпа тапата, макар да знаеше, че прави грешка.

— Не! — гневно извика Зиги. Той обичаше сам да вади тапата. — Аз ще я извадя!

— Дадох ти достатъчно възможности за това — каза Джейн с възможно най-строгия си глас. — Време е да излизаш. Без разправии.

Зиги кипна. Водата също.

— Лоша мама! Аз правя това! Дай на мен! Не, не.

Той се хвърли напред, за да докопа тапата и да я сложи обратно, а после отново да я извади. Джейн я вдигна високо във въздуха.

— Нямаме време за това!

Зиги се изправи на крака; по слабичкото му хлъзгаво телце се стичаше пяна, а лицето му бе разкривено от дива ярост. Той подскочи да вземе тапата и се подхлъзна, а Джейн ловко го улови за ръката, за да не падне и — най-вероятно — да си удари лошо главата.

— ЗАБОЛЯ ме! — изпищя Зиги.

Подхлъзването му бе разхлопало сърцето ѝ от притеснение, а сега му беше бясна.

— СПРИ ДА КРЕЩИШ! — изкрещя тя.

После издърпа хавлиена кърпа от релсата, обви я около тялото му и го вдигна във въздуха, без да обръща внимание на ритането и писъците му. Отнесе го в стаята му и го положи върху леглото изключително внимателно, защото се ужасяваше, че би могла да го запокити в стената.

Той пищеше и се мяташе върху леглото. По устните му изби слюнка.

— МРАЗЯ ТЕ! — пищеше.

Съседите сигурно обмисляха дали да не звъннат на полицията.

— Престани — каза тя с разумния тон на възрастен. — Държиш се като бебе.

— Искам друга мама! — крещеше Зиги. Ходилото му се заби в корема ѝ и едва не я събори.

Самообладанието ѝ се изпари без остатък.

— ПРЕСТАНИ! ПРЕСТАНИ! ПРЕСТАНИ! — крещеше като подивяла. Почувства се добре, сякаш точно в този момент заслужаваше да се чувства добре.

Зиги веднага спря. Оттегли се назад към таблата на леглото и я погледна ужасен. После се сви на мъничко кълбо, голичък, и жално заплака.

— Зиги — каза тя и положи длан върху изпъкналия му гръбначен стълб, но той отблъсна ръката ѝ. На Джейн ѝ се гадеше от чувство за вина. — Съжалявам, че се развиках така. — Наметна голото му телце с хавлията. Съжалявам, че изпитах желание да те запокитя в стената.

Той рязко се обърна, хвърли се към нея и увисна като мече коала — с ръце около врата ѝ, с крака около кръста ѝ, заровил мокрото си, сополиво лице в ямката на шията ѝ.

— Всичко е наред — каза тя. — Всичко е наред. — Взе хавлията от леглото и отново го наметна. — Бързо. Хайде да облечем пижамката, преди да си замръзнал.

— Някой звъни — обади се Зиги.

— Какво?

Той вдигна глава от рамото ѝ и се ослуша.

— Чуваш ли?

Някой звънеше от домофона на входа.

Джейн отнесе детето до всекидневната.

— Кой е? — попита Зиги. Тръпнеше от вълнение и любопитство. По бузите му все още имаше сълзи, но очите му бяха бистри и ясни. Все едно цялата тази ужасна драма никога не се бе случвала.

— Не знам — отвърна Джейн. Може би някой от съседите идваше да се оплаче от шума? Полицията? От Службата за закрила на детето идваха да отведат Зиги?

Тя вдигна слушалката на домофона.

— Ало?

— Аз съм! Пусни ме да вляза! Студено е!

— Маделин? — Натисна копчето за отключване на входната врата, остави Зиги в коридора и отиде да отвори вратата на апартамента.

— И Клоуи ли е тук? — Зиги развълнувано заподскача наоколо и хавлията се изхлузи от раменете му.

— Клоуи сигурно е в леглото си, където трябва да си и ти.

Джейн погледна надолу към стълбището.

— Добър вечер! — Маделин я дари със сияйна усмивка, докато потракваше нагоре по стълбите в жилетка с цвят диня, джинси и островърхи ботуши на високи токчета.

— Здравей? — изненадано поздрави Джейн.

— Нося ти картон. — Маделин вдигна като жезъл грижливо навит на руло жълт картон.

Джейн избухна в сълзи.

30.

— Дребна работа! Дори се зарадвах, че имам извинителна причина да изляза от къщи — каза Маделин, докато Джейн изливаше сълзливите си благодарности. — Хайде бързичко, да облечем пижамата на Зиги и да му видим сметката на този проект!

Чуждите проблеми винаги изглеждат толкова лесно решими, а чуждите деца — толкова по-послушни, помисли си Маделин, когато Зиги изприпка към стаята си. Докато Джейн събираше семейните снимки, Маделин огледа мъничкото спретнато жилище и си спомни за едностайния апартамент, в който някога живееха двете с Абигейл.

Идеализираше онези дни и го знаеше. Не помнеше постоянните тревоги за пари или самотата на онези нощи, когато Абигейл спеше, а по телевизията нямаше нищо интересно.

Абигейл живееше с Нейтън и Бони от две седмици и засега нещата се развиваха идеално за всички, с изключение на Маделин. Тази вечер, когато пристигна съобщението от Джейн, децата вече спяха, Ед работеше върху някаква статия, а Маделин тъкмо бе седнала да гледа Следващият топмодел на Америка. „Абигейл!“ — викна тя още щом включи телевизора и едва тогава си спомни за празната стая, за липсващото легло с балдахин, заменено от диван, на който Абигейл спеше, когато си идваше за уикендите, а Маделин вече не знаеше как да се държи с дъщеря си, защото се чувстваше като уволнена от длъжността си на майка.

Двете с Абигейл обикновено гледаха Следващият топмодел на Америка заедно, ядяха бонбони маршмелоу и си разменяха злобни коментари по адрес на участничките, но сега Абигейл живееше щастливо в дом без телевизия. Бони „не вярваше“ в телевизията. Вместо това всички те слушаха класическа музика и разговаряха след вечеря.

„Глупости!“ — прихна Ед, когато чу това.

„Очевидно е вярно“ — каза Маделин.

Естествено, сега, когато Абигейл идваше „на гости“, единственото ѝ желание бе да лежи на дивана и да гледа телевизия, а тъй като Маделин вече бе глезещият родител, тя ѝ го позволяваше. (Ако Маделин прекараше една седмица в слушане на класическа музика и разговаряне, тя също щеше да иска да гледа телевизия.)

Целият живот на Бони бе плесник през лицето на Маделин. (По-скоро леко шляпване, снизходително и любезно потупване, защото Бони никога не би упражнила насилие.) Именно затова толкова ѝ харесваше възможността да помогне на Джейн, да бъде спокойната личност, която разполага с отговорите и решенията.

— Не мога да открия лепило, за да закрепим снимките тревожно каза Джейн, когато подредиха всичко на масата.

— Аз имам. — Маделин извади от чантата си моливник и избра един черен маркер за Зиги. — Хайде сега да нарисуваш едно хубаво голямо дърво, Зиги.

Всичко вървеше добре, докато Зиги не каза:

— Трябва да напиша и името на баща ми. Госпожица Барнс каза, че не е проблем, ако нямаме снимка, просто написваме името на човека.

— Ами… ти нали знаеш, че нямаш татко, Зиги — кротко отвърна Джейн. Беше казала на Маделин, че винаги се е опитвала да бъде възможно най-откровена със Зиги относно баща му. — Но ти си късметлия, защото имаш чичо Дейн и дядо, и чичо Джими. — Тя вдигна няколко снимки на усмихнати мъже като силна ръка карти. — Освен това имаш и удивителна снимка на прапрадядо си, който е бил войник!

— Да, обаче все пак трябва да напиша името на баща си в това квадратче. Чертая линия от мен до мама и от мен до татко. Така се прави.

Той посочи към примерното родословно дърво, включено в инструкциите от госпожица Барнс — идеалното семейство: с мама, татко и две деца.

Госпожица Барнс наистина трябва да преосмисли този проект, помисли си Маделин. Самата тя си навлече достатъчно неприятности, докато помагаше на Клоуи. Изникна деликатният въпрос дали трябва да начертаят линия от снимката на Абигейл към Ед.

„Трябва да сложите снимка на истинския баща на Абигейл — услужливо подхвърли Фред, надничайки над раменете им. — И на колата му.“

„Не, не трябва“ — сряза го Маделин.

— Не е нужно да е съвсем същото като онова, което е дала госпожица Барнс — каза Маделин на Зиги. — Всички проекти ще бъдат различни. Този тук е само за пример.

— Да, обаче трябва да напишеш имената на майка си и на баща си — каза Зиги. — Как се казва баща ми? Просто кажи името му, мамо. Просто го кажи буква по буква. Не знам как се пише. Ще имам проблеми, ако не напиша името му.

Типично за децата. Усещаха, когато имаше нещо деликатно или скандално, и разпитваха упорито като малки прокурори.

Горкичката Джейн бе застинала неподвижно.

— Миличък — внимателно каза тя. — Разказвала съм ти тази история толкова пъти. Татко ти би те обичал много, ако те познаваше, но аз не знам името му, съжалявам, и знам, че не е честно…

— Но аз трябва да напиша име в това квадратче! Госпожица Барнс каза! — В тона му се долавяше познатата истерична нотка. Преуморените петгодишни хлапета трябваше да се третират като взривни устройства.

— Не знам името му! — каза Джейн и Маделин разпозна онова скърцане на зъби и в нейния тон, защото у децата ти има нещо, което е способно да извади на показ детинското и теб. Нищо и никой не е в състояние да те вбеси така, както собственото ти дете.

— О, Зиги, миличък, виж, това се случва непрекъснато — каза Маделин. За бога! Вероятно наистина се случваше много често. Наоколо имаше толкова много самотни майки. Утре щеше да си поговори с госпожица Барнс и да се увери, че тя ще спре да възлага този проект. Кому беше нужно в днешно време да поставя разбитите семейства в добре очертани квадратчета? — Ето какво ще направиш. Ще напишеш „таткото на Зиги“. Знаеш как се пише Зиги, нали? Знаеш, разбира се. Е, това е всичко.

За нейно облекчение Зиги се подчини и написа името си, изплезил език за по-добра концентрация.

— Какъв красив почерк! — възторжено го окуражаваше Маделин. Не искаше да му дава време да мисли. — Ти пишеш много по-красиво от моята Клоуи. Ето, това е всичко! Готов си! Двете с мама ще залепим останалите снимки, докато ти спиш. А сега е време за приказка! Нали? Чудя се дали не е възможно аз да ти прочета приказка? Имаш ли нещо против? Бих искала да видя любимата ти книжка.

Зиги кимна безмълвно, видимо изумен от словесния порой, който се изливаше от устата ѝ. Той се изправи, прегърбил слабичките си рамене.

— Лека нощ, Зиги — каза Джейн.

— Лека нощ, мамо.

Двамата се целунаха за лека нощ като скарани съпрузи, без да се гледат в очите, а после Зиги хвана Маделин за ръката и ѝ позволи да го поведе към стаята му.

След по-малко от десет минути тя се върна във всекидневната. Джейн вдигна поглед към нея; тъкмо залепяше последната снимка от родословното дърво.

— Спи като пън — каза Маделин. — Той всъщност заспа още докато му четях, като децата по филмите. Нямах представа, че може да се случи наистина.

— Много съжалявам. Не трябваше да идваш тук, за да приспиваш още едно дете, но съм ти толкова благодарна, защото не исках да говоря с него на тази тема точно преди лягане, а…

— Шшшт. — Маделин седна до нея и сложи ръка на рамото ѝ. — Нищо не е станало. Напълно те разбирам. Детската градина е много напрягаща. Децата се изморяват.

— Той никога досега не се е държал така. По въпроса за баща му. Имам предвид… винаги съм знаела, че един ден може да възникне проблем, но не смятах, че може да се случи, преди да стане на тринайсет или там някъде. Мислех си, че ще имам време да измисля какво точно да кажа. Мама и татко винаги са ме съветвали да се придържам към истината, но… истината невинаги е… невинаги е… така де, невинаги е толкова…

— Приемлива — предложи Маделин.

— Да — отвърна Джейн. Намести ъгълчето на снимката, която току-що бе залепила, и огледа родословното дърво. — Той ще бъде единственото дете в класа, което няма да има снимка в квадратчето за баща си.

— Това не е краят на света — каза Маделин и докосна снимката на Зиги, седнал в скута на дядо си. — Има толкова много прекрасни мъже в живота му. — Вдигна поглед към Джейн. — Дразнещо е, че нямаме нито едно дете с две майки в класа. Или с двама татковци. Когато Абигейл ходеше в началното училище в Инър Уест, имахме всякакви семейства. Тук, на полуострова, сме прекалено консервативни. Обичаме да си мислим, че сме ужасно различни, но всъщност различни са само банковите ни сметки.

— Аз знам името му — тихо каза Джейн.

— Имаш предвид името на бащата на Зиги? — Маделин също сниши глас.

— Да — отвърна Джейн. — Името му е Саксън Банкс. — Устните ѝ се движеха неуверено, докато произнасяше думите, сякаш се опитваше да възпроизведе непознати звуци на чужд език. — Име, което звучи порядъчно, нали? Име на добър, честен гражданин. И доста секси! Секси Саксън. — Тя потръпна.

— Ти някога правила ли си опит да се свържеш с него? — попита Маделин. — Да му кажеш за Зиги?

— Не съм правила подобен опит — отвърна Джейн някак твърде официално.

— И защо не си правила подобен опит? — попита Маделин, имитирайки тона ѝ.

— Защото Саксън Банкс не беше особено добър човек — каза Джейн. Тя преправи гласа си, вдигна брадичка и с шеговита аристократичност каза: — Далеч не беше добър човек.

— О, Джейн! — каза Маделин, вече с нормалния си глас. Какво ти е причинил този негодник?

31.

Джейн не можеше да повярва, че е изрекла името му на глас пред Маделин. Саксън Банкс. Сякаш Саксън Банкс бе просто някой.

— Искаш ли да ми кажеш? — попита Маделин. — Не си длъжна да го правиш.

Очевидно я глождеше любопитство, но не по онзи жаден начин, по който приятелките на Джейн се държаха на другия ден („Изплюй камъчето, Джейн, изплюй го! Искаме цялата мръсотия!“), и изглеждаше загрижена, но без бремето на майчинската любов, както би се случило, ако разказваше историята на майка си.

— Не е кой знае какво всъщност.

Маделин се облегна назад в стола си, свали двете ръчно изрисувани дървени гривни от китката на ръката си и внимателно ги подреди една върху друга на масата пред себе си. После премести проекта с родословното дърво настрана.

— Добре — каза. Знаеше, че всъщност е нещо сериозно.

Джейн се прокашля и си взе дъвка от пакетчето на масата.

— Отидохме на бар…

* * *

Зак бе скъсал с нея три седмици по-рано.

За нея това бе огромен шок. Като кофа ледена вода, плисната в лицето ѝ. Тя смяташе, че се движат в посока годежни пръстени и ипотечен кредит.

Сърцето ѝ бе разбито. Истински разбито. Но тя знаеше, че ще се излекува. Донякъде дори се наслаждаваше на състоянието си, така както човек понякога се наслаждава на настинката си. Въргаляше се блажено в страданието си, плачеше с часове над общи снимки със Зак, но после избърсваше сълзите и си купуваше нова рокля, защото разбитото ѝ сърце го заслужаваше. Всички бяха толкова приятно шокирани и състрадателни. Вие бяхте такава разкошна двойка! Той е луд! Ще съжалява!

Имаше усещането, че случилото се е свещен ритуал за промяна. Част от нея вече гледаше към раздялата отдалеч. Първия път, когато някой разби сърцето ми. А част от нея бе някак любопитна относно това, което предстоеше да се случи. Животът ѝ си вървеше в една посока, а сега, просто ей така — бам! — поемаше в ново русло. Интересно! Може би, след като се дипломираше от университета, щеше да пътува в продължение на година — като Зак. Може би щеше да срещне коренно различен тип мъж. Мърляв музикант. Компютърен гений. Някъде там я чакаха купища различни момчета.

„Имаш нужда от водка! — бе казала приятелката ѝ Гейл. — Имаш нужда от танци.“

Отидоха на бар в някакъв хотел в центъра на града. С гледка към пристанището. Беше топла пролетна нощ. Мъчеше я сенна хрема. Очите ѝ смъдяха. Усещаше сърбеж в гърлото. Пролетта винаги носеше сенната хрема, но също и онова усещане за възможност, възможността за едно удивително лято.

На съседната маса имаше няколко по-възрастни мъже, може би в началото на трийсетте. Костюмари на ръководни длъжности. Мъжете им купиха питиета. Големи, скъпи кремообразни коктейли. Изсмукаха ги като млечни шейхове.

Мъжете идваха отдалеч и бяха отседнали в хотел. Единият от тях хвърли око на Джейн.

— Саксън Банкс — каза и взе ръката ѝ в своята огромна длан.

— Вие сте господин Банкс — каза му Джейн. — Бащата от Мери Попинз.

— Аз съм по-скоро коминочистачът — каза Саксън. Погледна я право в очите и тихо запя: — Коминочистачът носи късмет, огромен късмет.

Не е много трудно за по-възрастен мъж с черна кредитна карта АмЕкс и волева брадичка да омагьоса пийнало деветнайсетгодишно момиче. Погледни я в очите. Запей тихо. Дръж верния тон. Готово. В кърпа ти е вързана.

— Хайде, действай — прошепна в ухото ѝ Гейл. — Защо не?

Защо не, наистина. Не се сещаше за причина, която да я спре.

Мъжът нямаше брачна халка. Вероятно си имаше приятелка у дома, но на Джейн не ѝ влизаше в работата да рови в личния му живот (нали?), а и не възнамеряваше да започва връзка с него. Това щеше да е еднократно забавление нещо, което не бе правила никога досега. Тя винаги бе била прекалено срамежлива. Сега му бе времето да бъде млада, свободна и мъничко луда. Все едно да си на почивка и да се решиш на бънджи скок. А и това щеше да е толкова изискан секс за една нощ, в петзвезден хотел, с петзвезден мъж. Без никакво разкаяние. Зак спокойно можеше да си хваща пътя към Европа и да опипва момичетата на задната седалка в автобуса.

Саксън бе забавен и секси. Двамата се заливаха от смях, докато стъкленият балон на асансьора се плъзгаше нагоре в центъра на хотела. После внезапната приглушена тишина на покрития с мокет коридор. Плъзгането на ключа за стаята му в процепа на ключалката, одобрителното примигване на зелената светлинка.

Не беше прекалено пияна. Просто приятно пийнала. Развеселена. Защо не? — повтаряше си непрекъснато. Защо да не пробва бънджи скок? Защо да не скочи от ръба в нищото? Защо да не бъде малко непослушна? Беше забавно. Беше смешно. Живееше живота, така както Зак искаше да живее живота, като отиде на автобусна екскурзия из Европа и изкачи Айфеловата кула.

Мъжът ѝ наля чаша шампанско, пиха заедно, наслаждавайки се на гледката, после той взе чашата от ръката ѝ, постави я върху нощното шкафче, а тя се почувства като във филмова сцена, която бе гледала стотици пъти, въпреки че част от нея се изсмя на този претенциозен жест.

Той сложи длан на тила ѝ и я придърпа към себе си като танцьор, изпълняващ изкусно движение. Целуна я, притиснал здраво кръста ѝ с една ръка. Афтършейвът му ухаеше на пари.

Тя бе там, за да прави секс с него. Не промени решението си. Не му отказа. Със сигурност не беше изнасилване. Тя му помогна да свали дрехите ѝ. Тя се кикотеше като идиотка. Тя легна в леглото с него. Имаше само един момент, когато голите им тела бяха притиснати едно до друго и тя забеляза колко странно изглеждат косматите му непознати гърди. Тогава усети внезапен, отчаян копнеж по тялото и миризмата на Зак, така добре познати, но го потисна, всичко бе наред, чувстваше се напълно готова за това.

— Презерватив? — измърмори тя в подходящия момент с подходящия нисък, гърлен глас и си помисли, че той ще се погрижи за това все така спокойно и дискретно, както бе направил всичко останало, с по-добра марка презерватив в сравнение с всички, които някога бе използвала, но точно тогава той обви длани около шията ѝ и каза:

— Някога пробвала ли си това?

Джейн усети стягането на пръстите му.

— Забавно е. Ще ти хареса. Възбуждащо е. Действа като кокаин.

— Не — каза тя и стисна ръцете му в опит да го спре. Ужасяваше се от мисълта, че няма да може да диша. Не обичаше дори да плува под вода.

Той стисна силно и впери поглед в очите ѝ. Ухили се, сякаш не я душеше, а я гъделичкаше.

После я пусна.

— Не ми харесва! — изхърка тя.

— Съжалявам — каза той. — Това е удоволствие, с което се свиква. Просто трябва да се отпуснеш, Джейн. Не бъди толкова напрегната. Хайде.

— Не. Моля те!

Но той го направи отново. Джейн чуваше самата себе си да издава противни, срамни звуци на гадене. Струваше ѝ се, че ще повърне. Тялото ѝ плувна в студена пот.

— Все още не? — Той вдигна ръцете си.

Очите му станаха студени. Освен ако не са били студени през цялото време.

— Моля те, недей! Моля те, не го прави повече!

— Ти си една досадна малка кучка, нали? Просто искаш да те чукат. Затова ли дойде тук, а?

Той я намести под себе си и рязко проникна в нея, сякаш боравеше с някаква примитивна машинария, а докато се движеше, приближи устата си до ухото ѝ и започна да говори: безкраен поток от обиди, които се плъзгаха директно в главата ѝ и се сгърчваха в мозъка ѝ като червеи.

Ти си просто едно дебело, грозно момиченце, нали? С евтините си дрънкулки и долнопробна рокля. Дъхът ти е противен, между другото. Трябва да обърнеш повече внимание на устната си хигиена. Господи! Не ти е хрумвало нищо оригинално през целия ти живот, нали? Искаш ли един съвет? Трябва да проявиш малко повече самоуважение. Свали тези килограми. Тръгни на фитнес, за бога! Спри да се тъпчеш с боклуци. Никога няма да станеш красива, но поне няма да си дебела.

Тя не оказа никаква съпротива. Просто гледаше втренчено в лампата на тавана, мигаща срещу нея като омразно око, което наблюдаваше всичко, виждаше всичко и се съгласяваше с всичко, изречено от него.

Когато мъжът се претърколи до нея, тя не помръдна. Сякаш тялото ѝ вече не ѝ принадлежеше, сякаш бе упоена.

— Да погледаме телевизия? — каза той, взе дистанционното и пусна телевизора в другия край на леглото. Даваха филм от поредицата „Умирай трудно“. Докато той прехвърляше каналите, тя отново облече роклята, в която се бе влюбила. (Никога досега не бе харчила толкова много пари за рокля.) Движеше се бавно и сковано. Едва дни по-късно щеше да открие синини по ръцете, краката, корема и шията си. Докато се обличаше, не се опитваше да крие тялото си от него, защото го чувстваше като лекар, който я бе оперирал и бе отстранил нещо ужасно. Нима имаше смисъл да крие тялото си, когато той вече знаеше колко е отблъскващо? — Тръгваш, а? — каза той, когато тя се облече.

— Да. Чао. — Звучеше като глупава дванайсетгодишна хлапачка.

Никога не успя да разбере защо бе почувствала нуждата да каже „чао“. Понякога си мислеше, че ненавиждаше себе си най-вече заради това. Заради тъпото, малоумно „чао“. Защо? Защо го беше казала? Чудно как не бе добавила и „благодаря“.

— Чао! — Той сякаш се стараеше да не се засмее. Намираше я за смешна. Отблъскваща и смешна. Тя беше отблъскваща и смешна.

Джейн се качи в стъкления асансьор и слезе обратно във фоайето.

— Желаете ли такси? — попита портиерът и тя усети, че той едва прикриваше отвращението си: разчорлената, дебела, пияна мръсница се прибираше у дома.

След това нищо вече не беше същото.

32.

— О , Джейн!

Маделин изпита желание да я придърпа в скута си и да я залюлее в прегръдката си, както би направила с Клоуи. Искаше да открие този мъж и да го удря, да го рита, да крещи обиди в лицето му.

— Може би трябваше да взема противозачатъчно за след секс — каза Джейн. — Но изобщо не се сетих. Когато бях по-млада, имах тежка форма на ендометриоза и един лекар ми каза, че много трудно ще забременея. Понякога нямам менструация месеци наред. Когато най-после разбрах, че съм бременна, вече беше…

Разказваше историята си съвсем тихо и Маделин трябваше да се напряга, за да я чува, но сега тя сниши гласа си още повече, почти до шепот, без да откъсва поглед от коридора, който водеше към стаята на Зиги.

— Вече беше твърде късно за аборт. А после почина дядо ми и това бе голям шок за всички ни. След това изпаднах в някакво особено състояние. Депресия, предполагам. Не знам. Напуснах университета, върнах се у дома и само спях. Часове наред. Като упоена или изтощена след дълъг полет. Просто не можех да понасям да съм будна.

— Вероятно все още си била в шок. О, Джейн! Толкова съжалявам, че е трябвало да преживееш това.

Джейн поклати глава, сякаш ѝ даваха нещо, което не заслужаваше.

— Е… все пак не съм била изнасилена в някоя алея. Трябва да поема отговорност. Не е голяма драма.

— Това е физическо насилие! Той…

Джейн вдигна ръка.

— Много жени имат лоши сексуални преживявания. Това беше моето. Урокът е: Не тръгвай с непознати мъже, които срещаш в баровете.

— Искам да те уверя, че аз съм си тръгвала с мъже, които съм срещала в баровете — каза Маделин. Беше го правила един-два пъти. Но никога по този начин. Би му избола очите. — Дори за секунда не си помисляй, че ти имаш някаква вина, Джейн.

Джейн поклати глава.

— Знам. Но се старая да не му придавам твърде голямо значение. Има хора, които наистина си падат по тази еротична асфиксия. — Тя несъзнателно сложи ръка на шията си. — И ти би могла да си от тях.

— Двамата с Ед намираме за еротични редките моменти, когато се озоваваме в леглото без шаващи помежду ни дечурлига — каза Маделин. — Джейн, скъпо мое момиче, това не е било сексуално експериментиране. Това, което ти е причинил този мъж, не е било…

— Е, все пак не забравяй, че чуваш историята от моята гледна точка — прекъсна я Джейн. — Той може да си я спомня различно. — Сви рамене. — Ако изобщо я помни.

— А другото е словесно насилие. Нещата, които ти е наговорил. — Маделин усети как гневът ѝ отново кипна. По какъв начин би могла да смачка този мръсник? Как би могла да го накара да си плати? — Тези отвратителни неща.

Когато Джейн ѝ разказваше историята си, тя изобщо не се замисли в опит да се сети за точните думи. Изрецитира обидите му с равен, монотонен глас, като стихотворение или молитва.

— Да — каза Джейн. — Дебело, грозно момиченце.

Маделин потръпна.

— Не си.

— Бях с наднормено тегло — каза Джейн. — Някои хора сигурно биха казали, че съм била дебела. Обичах да ям.

— Гастроном — уточни Маделин.

— Не, това е твърде изискано. Аз просто обичах всякаква храна, а най-вече обичах храна, от която се пълнее. Торти. Шоколад. Масло. Умирах за масло.

На лицето ѝ се изписа леко изумление, сякаш не можеше да повярва, че говори за себе си.

— Ще ти покажа снимка — каза тя на Маделин и започна да рови в телефона си. — Приятелката ми Ем тъкмо публикува това във Фейсбук като спомен от миналото. Това съм аз на нейния деветнайсети рожден ден. Само няколко месеца преди… преди да забременея.

Тя обърна екрана към Маделин, за да ѝ покаже. На снимката Джейн носеше червена тясна рокля с ниско деколте. Стоеше между две други момичета на същата възраст, и трите ухилени към фотоапарата. Джейн изглеждаше като коренно различен човек: по-нежна, без комплекси и много по-млада.

— Била си сочна — каза Маделин и ѝ върна телефона. — Не дебела. Изглеждаш прекрасно на тази снимка.

— Интересно е, като се замисля — каза Джейн, поглеждайки снимката за последно, преди да я затвори. — Защо съм се чувствала толкова тежко наранена от тези две думи? От всичко, което направи с мен, най-много ме заболя от тези две думи. Дебела. Грозна.

Тя гневно изплю двете думи една след друга. На Маделин ѝ се искаше Джейн да спре да ги повтаря.

— Искам да кажа, че един дебел, грозен мъж все пак може да бъде и забавен, и симпатичен, и преуспял — продължи Джейн. — Но ако си жена, сякаш няма по-срамно нещо от това.

— Но ти не си била и не си такава… — започна Маделин.

— Да, добре, но и да съм била, какво от това! — прекъсна я Джейн. — Какво значение има, ако съм била такава! Това искам да кажа. Какво толкова, ако съм била с наднормено тегло и неособено красива? Защо това е толкова ужасно? Толкова отблъскващо? Защо се приема като края на света?

Маделин остана безмълвна. Да бъде дебела и грозна, за нея действително би било краят на света.

— Така е, защото цялостната самооценка на една жена се крепи на външния ѝ вид — каза Джейн. — Ето защо е така. Защото живеем в обсебено от красотата общество, където най-важното за една жена е да се поддържа в привлекателен за мъжете вид.

Маделин за пръв път чуваше Джейн да говори по този начин, така агресивно и красноречиво. Обикновено бе толкова стеснителна, толкова комплексирана, с такава готовност предоставяше на другите възможността да изразяват мнение вместо нея.

— Така ли е наистина? — попита Маделин. По някаква причина ѝ се искаше да възрази. — Защото често ми се случва да се чувствам по-нисша от жени като Рената и онази шибана важна клечка, съпругата на Джонатан. Ето ги тях, от една страна, печелят луди пари и ходят на директорски заседания или където там ходят, а ето ме и мен, с моята симпатична и маловажна почасова работа в рекламен отдел.

— Да, но дълбоко в себе си ти знаеш, че си победителка, защото си по-красива от тях.

— Ами… знам ли и аз. — Тя неволно приглади косата си и смутено свали ръка.

— Ето защо, ако си в леглото с мъж и си гола и уязвима, и приемаш, че той те намира поне малко привлекателна, а после казва нещо такова… ами… това е просто… — Изглеждаше дълбоко огорчена. — Това е просто съкрушително. — Замълча. — И… Маделин, изпитвам гняв от факта, че ми подейства толкова съкрушително. Вбесява ме това, че той имаше силата да ми въздейства така. Всеки ден поглеждам в огледалото и си мисля: „Вече не съм дебела“, но той е прав, все още съм грозна. Съзнавам, че не съм грозна, напълно приемлива съм. Но се чувствам грозна, защото един мъж каза, че е така, и думите му се превърнаха в истина. Това е покъртително.

— Той е бил задник — безпомощно каза Маделин. — Той просто е бил един тъп задник. — Внезапно ѝ хрумна, че колкото повече говореше Джейн за грозотата, толкова по-красива изглеждаше, с разхлабената си опашка, порозовелите бузи и блесналите си очи. — А ти си красива.

— Не! — гневно отвърна Джейн. — Не съм! И в това няма нищо лошо. Не всички сме красиви, така както не всички сме музикални, и това е съвсем нормално. И не ми пробутвай онези глупости за вътрешната красота, която блести и през грозната опаковка.

Маделин, която тъкмо щеше да ѝ пробута глупостта за вътрешната красота, си прехапа езика.

— Нямах намерение да отслабвам чак толкова много — каза Джейн. — Яд ме е, че отслабнах, защото излиза, че съм го направила заради него, но след това просто промених отношението си към храната. Всеки път, когато започнех да се храня, сякаш виждах себе си отстрани. Виждах се така, както ме бе видял той: дебела повлекана, която яде. И гърлото ми просто… — Потупа шията си с ръка и преглътна. — Както и да е! Беше доста ефикасно! Като стомашен байпас. Трябва да започна да го продавам. Диетата „Саксън Банкс“. Един бърз, леко болезнен сеанс в хотелска стая — и готово: доживотно хранително разстройство. Изгодно!

— О, Джейн!

Замисли се за майката на Джейн и за репликата ѝ на плажа: „Едва ли някой би искал да види това в бански от две части“. Майката вероятно имаше пръст в полагането на основата за смесените чувства на Джейн относно храната. Медиите бяха изиграли своята роля, жените като цяло също — с тяхната склонност към ниска самооценка, а накрая Саксън Банкс бе свършил останалото.

— Както и да е — каза Джейн. — Съжалявам за тази тирада.

— Не съжалявай.

— Освен това нямам лош дъх. Ходих на зъболекар. Много пъти. Но преди това бяхме яли пица. Усетил е дъх на чесън.

Значи, това бе причината за манията ѝ да дъвче дъвка.

— Дъхът ти ухае прекрасно. Аз имам отлично обоняние.

— Мисля, че шокът изигра най-голяма роля. Начинът, по който той се промени. Изглеждаше толкова мил, а аз винаги съм смятала, че имам много добра преценка за хората. След това не можех истински да се доверя дори на собствените си инстинкти.

— Не се изненадвам — каза Маделин. Дали тя би го избрала? Дали би се хванала в капана на песента му от Мери Попинз?

— В крайна сметка не съжалявам. Получих Зиги. Моето бебе чудо. Когато той се роди, сякаш се събудих. Все едно той нямаше нищо общо с онази нощ. Това красиво мъничко бебе. И едва когато започна да се превръща в малък човек със свой собствен характер, ми хрумна, че той би могъл… че би могъл да е… наследил нещо от… от баща си.

За пръв път гласът ѝ затрепери.

— Всеки път, когато Зиги се държи нетипично за него, започвам да се тревожа. Като онзи случай в деня за ориентация, когато Амабела каза, че е искал да я удуши. От всички възможни неща… да я удуши. Не можех да повярвам. А понякога имам чувството, че виждам в очите му нещо, което ми напомня за… за него… и си мисля: „Ами ако моят прекрасен Зиги има скрита склонност към жестокост? Ами ако синът ми някой ден причини това на момиче?“.

— Зиги няма склонност към жестокост — каза Маделин. Отчаяната ѝ нужда да успокои Джейн циментира вярата ѝ в добротата на Зиги. — Той е едно прекрасно, мило момченце. Сигурна съм, че майка ти е права: дядо ти действително се е преродил в него.

Джейн се засмя и взе телефона си, за да погледне часа на екрана.

— Толкова е късно! Трябва да се прибираш у дома при семейството си. Изгубих ти времето с моите глупости.

— Не са глупости.

Джейн се изправи и протегна ръце високо над главата си, така че тениската ѝ се вдигна и Маделин видя тънката ѝ талия, бяла и уязвима.

— Толкова съм ти благодарна, че ми помогна да направим този проклет проект.

— Удоволствието е мое. — Маделин също се изправи и погледна към мястото, където Зиги бе написал „Таткото на Зиги“. — Ще му кажеш ли някога името му?

— О, божичко, не знам — отвърна Джейн. — Може би, когато стане на двайсет и една, когато е достатъчно голям да му кажа цялата истина и нищо друго освен истината.

— Той може да е мъртъв дотогава — усмихна се Маделин. — Кармата може да го е застигнала. Някога търсила ли си го в Гугъл?

— He — отвърна Джейн и я погледна с особено изражение. Маделин не успя да прецени дали това означаваше, не лъже, или че дори мисълта да го потърси в Гугъл бе твърде болезнена.

— Аз ще проверя в Гугъл тази ужасна гадина — каза тя. —  Как се казваше? Саксън Банкс, нали? Ще го открия и ще му изпратя наемен убиец. В днешно време би трябвало да има някаква онлайн агенция за убиване на гадове.

Джейн не се засмя.

— Моля те, не го търси в Гугъл, Маделин. Моля те, недей! Не знам защо, но ненавиждам мисълта да го издирваш, просто така се чувствам.

— Разбира се, че няма да го търся, ако ти не искаш, само си говорех. Глупаво от моя страна. Не биваше да се отнасям лековато. Не ми обръщай внимание.

Тя протегна ръце и прегърна Джейн.

За нейна изненада, Джейн, която винаги хладно подаваше бузата си за целувка, сега пристъпи напред и силно я прегърна.

— Благодаря ти, че ми донесе картон.

Маделин погали косата ѝ, която ухаеше на чисто. Без малко да каже: За нищо, красиво мое момиче, както правеше с Клоуи, но точно в момента думата „красиво“ изглеждаше толкова сложна и натежала от смисъл. Вместо това каза:

— За нищо, прекрасно мое момиче.

33.

— Има ли някакви оръжия в къщата ви? — попита психоложката.

— Моля? — отвърна Селест. — Оръжия ли казахте?

Сърцето ѝ все още биеше силно заради факта, че наистина бе дошла тук, в тази малка стая с жълти стени, с кактуси на корниза, цветни плакати на държавни кампании с горещи телефонни номера по стените и евтини офис мебели върху красив стар паркет. Консултативните кабинети се намираха в малка държавна сграда до магистрала „Пасифик“ в Лоуър Норт Шор. Конкретната жълта стая приличаше на преустроена спалня. Някой бе спал тук някога, без да има представа, че в следващия век хората ще споделят срамните си тайни.

Когато се събуди сутринта, Селест бе сигурна, че няма да дойде. Реши да звънне и да отмени запазения час веднага щом заведе децата на училище, но после се озова в колата и без да се замисли, въведе адреса в GPS навигацията. Докато шофираше по лъкатушещия път, през цялото време си мислеше как ще отбие встрани до пет минути, ще звънне и ще им каже, че съжалява, но колата ѝ се е повредила и трябва да отложи часа си за друг ден. Но продължи да шофира като насън или в транс, мислейки за други неща, например какво ще сготви за вечеря, и така, докато се усети, вече паркираше зад сградата. Отвътре излезе някаква жена и дърпайки гневно от цигарата си, отвори вратата на очуканата си бяла кола. Жена, която носеше джинси и изрязан потник, с татуировки като ужасни рани по цялата площ на кльощавите ѝ бели ръце.

Представи си лицето на Пери. С насмешливо, високомерно изражение. „Шегуваш се, нали? Това просто е толкова…“

Толкова долно. Да, Пери. Долно е. Консултативен кабинет в предградията за жертви на домашно насилие. Така пишеше в уебсайта им: домашно насилие, тревожност и депресия, хранителни смущения. На главната страница имаше две правописни грешки. Селест избра този кабинет, защото се намираше достатъчно далеч от Пириуи и нямаше опасност да налети на някого, когото познаваше. Освен това не бе имала намерение да идва наистина. Просто искаше да си запише час, да докаже, че не е жертва, да докаже на някакво невидимо присъствие, че прави нещо по въпроса.

— Поведението ни е долно, Пери — каза тя на глас в тишината на купето, а после изгаси двигателя и влезе в сградата.

— Селест? — подкани я психоложката, изтръгвайки я от мислите ѝ.

Тази жена знаеше името ѝ. Тя знаеше повече за истинския ѝ живот от всеки друг на този свят, освен Пери. Селест бе в един от онези голи кошмари, когато просто трябва да вървиш през тълпата в търговския център, без да спираш, докато всички наоколо втренчено гледат шокиращата ти, срамна голота. Вече нямаше как да се върне назад. Трябваше да приключи с това. Беше ѝ казала. Каза го много бързо, преструвайки се, че я гледа в очите, но погледът ѝ блуждаеше малко встрани. Говореше с равен, неутрален глас, сякаш разказваше на лекар за някакъв отвратителен симптом. Това бе част от света на възрастните, от това да си майка и жена. Трябва да изричаш неудобните неща на глас. „Имам такъв проблем.“ „Партньорът ми е малко агресивен.“ „Малко.“ Като ученичка, която с мъка намира думите и се дистанцира от проблема си.

— Съжалявам. За оръжия ли ме попитахте преди малко?

Тя кръстоса краката си в обратна посока и приглади роклята си върху тях. Нарочно избра една много красива рокля, която Пери бе купил за нея от Париж. За пръв път я обличаше. Освен това носеше и грим: фон дьо тен, пудра, цялата палитра. Искаше да се представи на ниво, не на по-горно ниво от другите жени, не, разбира се, не би си го помислила дори, категорично. Но нейната ситуация нямаше нищо общо с тази на жената от паркинга. Селест нямаше нужда от телефонен номер на приют. Просто се нуждаеше от някаква стратегия, за да оправи брака си. Трябваха ѝ полезни съвети. Десет полезни съвета. Челните десет от класацията за полезни съвети: Как да попреча на съпруга си да ме удря? Как да попреча на себе си да му отвръщам?

— Да, оръжия. Има ли някакви оръжия в къщата? — Психоложката вдигна поглед от листа си, вероятно стандартен списък с въпроси. За бога, помисли си Селест. Оръжия! Нима тя смяташе, че Селест живее в един от онези домове, където съпругът държеше незаконен пистолет под леглото?

— Няма оръжия — отвърна Селест. — Всъщност близнаците имат лазерни мечове. — Усети как неволно преправя гласа си като на възпитана ученичка от частно училище и се почувства неловко.

Тя не беше ученичка. Беше омъжена жена.

Жената отсреща се засмя учтиво и отбеляза нещо на клипборда си. Казваше се Сузи, което загатваше тревожна липса на реална преценка. Защо не се представяше като Сузан? Сузи звучеше като танцьорка на пилон.

Другият проблем на Сузи бе това, че изглеждаше около дванайсетгодишна, което обясняваше защо не умееше да си слага очна линия. Беше размазана около очите ѝ, придавайки ѝ вид на миеща мечка. Как това дете би могло да даде на Селест съвет за нейния странен, сложен брак? Селест би трябвало да съветва нея относно момчета и гримиране.

— Партньорът ви упражнява ли физическо насилие над домашните любимци? — невъзмутимо попита Сузи.

— Какво? Не! Е, ние нямаме домашни любимци, но той не е такъв! — Селест усети прилив на гняв. Защо се бе подложила на това унижение? Искаше ѝ се да изкрещи ни в клин, ни в ръкав: Тази рокля е от Париж! Съпругът ми кара „Порше“! Ние не сме такива! — Пери никога не би наранил животно — каза тя.

— Но наранява вас — отбеляза Сузи.

Ти не знаеш нищо за мен, гневеше се Селест наум. Ти си мислиш, че съм като момичето с татуировките, а аз не съм, не съм.

— Да — отвърна Селест. — Както вече казах, понякога той, ние… сме склонни към физическо насилие. — Отново говореше изискано. — Но както се опитах да обясня, аз трябва да поема своя дял от вината.

— Никой не заслужава насилие, госпожо Уайт — каза Сузи.

Сигурно учат това изречение в курсовете по психология.

— Да. Разбира се. Знам това. Не смятам, че го заслужавам. Но аз не съм жертва. Аз също го удрям. Хвърлям по него разни предмети. Значи, аз съм точно толкова лоша, колкото и той. Понякога го предизвиквам. Просто имаме много токсични взаимоотношения. Имаме нужда от техники, от стратегии, за да си помогнем… за да спрем това. Ето защо съм тук.

Сузи бавно кимна.

— Разбирам. Мислите ли, че съпругът ви се страхува от вас, госпожо Уайт?

— Не — отвърна Селест. — Не и във физически смисъл. Може би се страхува, че ще го напусна.

— А по време на тези „инциденти“ вие страхувате ли се?

— Ами… не. Е, малко. — Селест усети посоката, в която Сузи се опитваше да насочи разговора. — Вижте, знам колко жестоки могат да бъдат някои мъже, но при нас с Пери не е толкова зле… Зле е! Знам, че е зле. Не се заблуждавам. Но, вижте, никога не съм стигала до болница или нещо такова. Няма нужда да ходя в приют или подслон, или както там се наричат. Не се и съмнявам, че сте виждали много, много по-лоши случаи от моя, но аз съм добре. При мен всичко е наред.

— Случвало ли се е да изпитвате страх, че може да умрете?

— Категорично не — веднага отвърна Селест. Замълча. — Е, само веднъж. Просто… така се случи, че… той беше притиснал лицето ми в ъгъла на дивана.

Помнеше усещането за ръката му на тила си. Лицето ѝ се намираше под такъв ъгъл, че носът ѝ бе някак прегънат и запушваше ноздрите ѝ. Мяташе се отчаяно в опит да се освободи, като забодена с игла пеперуда.

— Не мисля, че той осъзнаваше какво точно прави. Но аз наистина си помислих, макар и само за миг, че ще се задуша до смърт.

— Трябва да е било доста страшно — каза Сузи без капка емоция.

— Да, уплаших се малко. — Тя замълча. — Помня прахоляка. Беше много прашно.

За момент Селест си помисли, че ще се разплаче: силно и безутешно, с много сълзи и сополи. На масичката помежду им имаше кутия с кърпички точно за тази цел. Спиралата ѝ щеше да се размаже. Тя също щеше да заприлича на миеща мечка и тогава Сузи щеше да си помисли: Вече не сме чак толкова изискани, нали така, мадам?

Селест стисна зъби, спестявайки си това унижение, и отмести поглед от Сузи. Загледа се в годежния си пръстен.

— Тогава събрах малко багаж в един куфар — каза. — Но после… момчетата бяха толкова малки. А аз бях толкова уморена.

— Според статистиката, повечето жертви правят шест-седем опита да напуснат насилника, преди да си тръгнат окончателно — каза Сузи и загриза края на молива си. — Ами момчетата ви? Съпругът ви някога…

— Не! — каза Селест. Скова я внезапен ужас. Мили боже! Що за лудост да дойде тук? Можеха да я докладват на Социалните служби. Можеха да ѝ отнемат децата.

Тя се замисли за проектите с родословното дърво, които децата занесоха днес в училище. Старателно начертаните линии, които свързваха всеки от двамата с другия близнак, с нея и с Пери. Гладките им щастливи личица.

— Пери никога не е посягал и с пръст на момчетата. Той е прекрасен баща. Ако някога усетя, че момчетата са в опасност, веднага ще си тръгна; никога, за нищо на света, не бих ги изложила на риск. — Гласът ѝ затрепери. — Това е една от причините да не съм си тръгнала досега, защото той се държи толкова добре с тях. Толкова е търпелив! Той е по-търпелив с тях от мен. Обожава ги!

— Според вас как… — започна Сузи, но Селест я прекъсна. Искаше на всяка цена тя да разбере какво изпитваше Пери към децата си.

— Имахме толкова проблеми, докато забременея. Не можех да забременея. Не можех да задържа плода. Имах четири спонтанни аборта един след друг. Беше ужасно.

Беше като двегодишно пътуване през бурни океани и безкрайни пустини. И накрая стигнаха до оазис. Близнаци! Естествена бременност с близнаци! Помнеше изражението на акушерката, когато откри втория сърдечен ритъм. Близнаци. Рискова бременност за човек със серия спонтанни аборти. Акушерката си мислеше, че няма да успеят. Но те се задържаха цели трийсет и две седмици.

— Момчетата бяха недоносени. Последва безкрайно ходене напред-назад до болницата за нощните хранения. Не можехме да повярваме, че накрая най-сетне ни позволиха да ги отведем у дома. Просто стояхме в детската стая и се взирахме в тях, а после… е, тези първи няколко месеца бяха истински кошмар. Те почти не спяха. Пери си взе три месеца отпуск. Беше страхотен. Справихме се с това заедно.

— Разбирам — каза Сузи.

Но Селест усещаше, че не разбира. Сузи просто не можеше да разбере, че двамата с Пери бяха свързани завинаги чрез любовта си към момчетата. Да го напусне, би било същото като да разкъса плътта си.

— Според вас как въздейства това насилие на синовете ви?

— Не им въздейства по никакъв начин — каза тя. — Те нямат представа за това. През по-голямата част от времето ние просто сме едно много щастливо, нормално, обичащо се семейство. Могат да минат седмици, дори месеци, без да се случи нещо необичайно.

По-скоро седмици.

Селест започваше да изпитва клаустрофобия в тази миниатюрна стая. Вътре нямаше достатъчно въздух. Прокара пръст по челото си и усети капчиците пот. Какво бе очаквала? Защо бе дошла? Тя знаеше, че отговори няма. Няма стратегии. Няма полезни съвети и техники, за бога. Пери си беше Пери. Нямаше друг начин да сложи край на това, освен да го напусне, а тя никога нямаше да го напусне, докато децата бяха малки. Щеше да си тръгне, когато отидеха в университет. Вече го бе решила.

— Какво ви накара да дойдете тук днес, госпожо Уайт? — попита Сузи, сякаш четеше мислите ѝ. — Казахте, че това продължава, откакто децата ви са били бебета. Ескалират ли случаите на насилие напоследък?

Селест се опита да си спомни защо си бе запазила час за това посещение. Беше в деня на спортния празник.

Шеговитото изражение на Пери, когато Джош го попита за драскотината на шията му. А после тя се прибра вкъщи и изпита завист към чистачите, защото се смееха. И поради това дари двайсет и пет хиляди долара за благотворителност. „Обзе те филантропия ли, скъпа?“ — бе казал Пери с лека ирония няколко седмици по-късно, когато пристигна сметката по кредитната карта, но с това коментарите му по въпроса приключиха.

— Не, не ескалират — отвърна тя. — Не съм сигурна защо най-сетне реших да потърся помощ. Двамата с Пери сме ходили на брачна консултация веднъж, но не… ами… нищо не излезе от това. Трудно е, защото той непрекъснато пътува по работа. Другата седмица отново заминава.

— Липсва ли ви, когато отсъства? — попита Сузи. Прозвуча така, сякаш това не беше въпрос от клипборда ѝ, а просто нещо, което ѝ се искаше да разбере.

— Да — отвърна Селест. — И не.

— Сложно е.

— Сложно е — съгласи се Селест. — Но всички бракове са сложни, не е ли така?

— Да — отвърна Сузи и се усмихна. — И не. — Усмивката ѝ изчезна. — Госпожо Уайт, наясно ли сте, че в Австралия всяка седмица една жена умира в резултат на домашно насилие? Всяка седмица.

— Той няма да ме убие. При нас нещата не стоят така.

— Безопасно ли е да се приберете у дома днес?

— Разбира се — отвърна Селест. — Аз съм в пълна безопасност.

Сузи вдигна вежди.

— Нашата връзка е като люлка. Първо властта е у единия, после — у другия. Всеки път, когато помежду ни избухне скандал, особено когато нещата стигнат до физически сблъсък и той ме нарани, аз отново поемам властта. Аз съм отгоре.

Усещаше как езикът ѝ започва да се развързва. Срамно беше да споделя тези неща със Сузи, но от друга страна, изпитваше невероятно облекчение, че ги казва на някого, че обяснява как точно се случваше всичко, че изрича тези тайни на глас.

— Колкото повече ме наранява, толкова по-високо се издигам и по-дълго оставам там. После седмиците минават и аз усещам как нещата се променят. Той вече не се чувства толкова виновен и разкаян. Синините — аз посинявам лесно —…синините избледняват. Той започва да се дразни от дреболии. Става леко раздразнителен. Аз се опитвам да го успокоявам. Започвам да вървя на пръсти, но в същото време се ядосвам, че вървя на пръсти, така че понякога спирам да го правя. Нарочно го дразня, защото толкова ме е яд на него, но и на себе си, задето ме принуждава да внимавам. И тогава се случва отново.

— Значи, в момента властта е у вас. Защото ви е наранил наскоро.

— Да — отвърна Селест. — В момента на практика бих могла да правя каквото си искам, защото той все още се чувства виновен за случилото се последния път. С конструктора „Лего“. Така че в момента всичко е страхотно. Повече от страхотно. И точно в това е проблемът. В момента е толкова хубаво, че почти…

Тя замълча.

— …си струва — довърши Сузи. — Толкова е хубаво, че почти си струва.

Селест смело посрещна погледа на миещата мечка.

— Да.

Равнодушният взор на Сузи не казваше нищо друго, освен „Ясно, разбрах“. Не проявяваше любезност, нито майчинска загриженост, не се наслаждаваше на приятното усещане за превъзходство и личната си доброта. Тя просто си вършеше работата. Като онази чевръста, изпълнителна жена в банката или телефонната компания, която просто иска да свърши работата си и да реши заплетения ти проблем.

Седяха мълчаливо известно време. Пред вратата на кабинета се чуваха приглушени гласове, звънене на телефон и далечният звук на автомобилен трафик от улицата.

Селест усети как я залива спокойствие. Потта по челото ѝ изсъхна. Вече пет години, от самото начало на тази история, тя живееше живота си с този таен срам, надиплен толкова тежко върху раменете ѝ, а сега се бе вдигнал за миг и тя си припомни, че някога е била друг човек. Все още нямаше решение за проблема си, все още не виждаше начин да се измъкне, но точно в този момент, дори за кратко, седеше срещу човек, който я разбираше.

— Той ще те удари отново — каза Сузи. Пак онзи хладен професионализъм. Не я съжаляваше. Не я осъждаше. Не беше въпрос. Тя просто отбелязваше един факт, за да придвижи разговора напред.

— Да — отвърна Селест. — Ще се случи отново. Той ще ме удари. Аз ще го ударя.

Пак ще завали. Пак ще се разболея. Ще имам лоши дни. Но не мога ли да се наслаждавам на добрите периоди поне докато траят?

Тогава защо изобщо съм тук?

— Затова сега бих искала да поговорим и да измислим план — каза Сузи и отгърна на нова страница в клипборда си.

— План — каза Селест.

— План — погледна я Сузи. — План за следващия път.

34.

— Някога изпитвал ли си желание да експериментираш с онова… как точно се наричаше… еротична асфиксия? — попита Маделин, когато с Ед си легнаха. Той — с книгата си. Тя — с айпада си.

Двайсет и четири часа след като бе занесла картона на Джейн, Маделин не спираше да мисли за нейната история.

— Разбира се. Навит съм. Да пробваме. — Ед свали очилата си, остави книгата настрана и се обърна към нея с ентусиазъм.

— Какво? Не! Шегуваш ли се? — каза Маделин. — Както и да е, не искам секс. Ядох твърде много ризото на вечеря.

— Да. Разбира се. Колко глупаво от моя страна. — Ед отново сложи очилата си.

— Неволно се стига до смъртни случаи! Случва се много често! Това е много опасна практика, Ед.

Ед я погледна над горния ръб на очилата си.

— Не мога да повярвам, че искаше да ме задушиш — каза Маделин.

Той поклати глава.

— Просто се опитвах да покажа готовността си да помогна. — Хвърли поглед към айпада ѝ. — Търсиш начини да разнообразим сексуалния си живот, така ли?

— О, боже, не! — стреснато го погледна Маделин.

Ед изсумтя.

Тя плъзна поглед по описанието на „еротична асфиксия“ в Уикипедия.

— Излиза, че когато артериите от двете страни на шията се притиснат, достъпът на кислород към мозъка рязко прекъсва и човек изпада в полухалюциногенно състояние. — Замисли се. — Забелязала съм, че когато съм настинала, често изпитвам желание за секс. Може това да е причината.

— Маделин — каза Ед. — Никога не си имала желание за секс, когато си настинала.

— Така ли? — отвърна тя. — Може би просто съм пропуснала да го спомена.

— Аха, най-вероятно — каза той и продължи да чете книгата си. — Имах приятелка, която си падаше по това.

— Сериозно? Коя?

— Е, на практика може и да не е била точно приятелка. По-скоро случайно момиче.

— И това случайно момиче искаше ти да… — Маделин обви пръсти около собствената си шия, изплези език настрана и започна да издава хъркащи звуци.

— Дявол да го вземе, когато ти го правиш, изглежда секси.

— Благодаря. И ти направи ли го?

— Малко неохотно — отвърна Ед и свали очилата си. После се ухили и започна да разказва. — Бях пийнал. Трудно следвах инструкциите. Помня, че тя беше разочарована от мен — нещо, което за теб би било невъзможно да проумееш, предполагам, — но се е случвало да не успея да доставя наслада и…

— Да, да. — Маделин го прекъсна с махване на ръка и отново заби поглед в айпада си.

— И на какво се дължи този внезапен интерес към еротичната асфиксия?

Тя му разказа историята на Джейн, наблюдавайки как мускулчетата около челюстта му трепкат, а очите му се присвиват, както обикновено се случваше, когато гледаше телевизионен репортаж за малтретирано дете.

— Копеле! — отсече накрая той.

— Да — потвърди Маделин. — И просто се измъква безнаказано.

Ед поклати глава.

— Глупаво момиче, глупаво — въздъхна той. — Този тип мъже просто дебнат плячката си…

— Не я наричай глупаво момиче! — Маделин се надигна от възглавницата си толкова рязко, че айпадът се изхлузи от коленете ѝ. — Звучиш така, сякаш обвиняваш нея!

Ед вдигна ръка, сякаш за да се предпази.

— Не, разбира се. Просто исках да кажа…

— Ами ако на мястото на Джейн беше Абигейл или Клоуи? — проплака тя.

— Аз всъщност наистина си мислех за Абигейл и Клоуи — отвърна Ед.

— Значи, би обвинил тях, така ли? Би ли казал: „Глупаво момиче, получи си заслуженото“?

— Маделин… — кротко започна Ед и млъкна.

Техните караници винаги протичаха така. Колкото повече се ядосваше Маделин, толкова по-влудяващо спокоен ставаше Ед, докато накрая започваше да звучи като посредник в ситуация със заложници, който си имаше работа с побъркан човек и бомба с часовников механизъм. Просто вбесяващо.

— Ти обвиняваш жертвата!

Тя се замисли за Джейн, седнала в студения си, празен, миниатюрен апартамент, за израженията, които се сменяха на лицето ѝ, докато споделяше тъжната си, мрачна история, за срама, който очевидно все още изпитваше след всичките тези години. „Трябва да поема отговорност — бе казала. — Не е кой знае какво.“ Замисли се за снимката, която Джейн ѝ бе показала. Откритото, безгрижно изражение на лицето ѝ. Някога Джейн бе носила ярки цветове! Някога Джейн бе имала сочен бюст! Сега Джейн обличаше кокалестото си тяло извинително, скромно, сякаш искаше да изчезне, сякаш се стараеше да бъде невидима, да направи от себе си кръгла нула. Онзи мъж ѝ бе причинил това.

— Значи, за теб е истинска гордост и съвсем в реда на нещата да спиш със случайни жени, но ако жена постъпи така, е глупаво. Това е двоен стандарт!

— Маделин. Не съм обвинявал нея.

Той все още говореше с онзи негов аз-съм-нормалният-възрастен-ти-си-лудата тон, но тя вече виждаше гневна искрица в очите му.

— Обвиняваш я! Не мога да повярвам, че си способен да го кажеш! — Думите бликаха от устата ѝ и се пенеха. — Ти си като онези хора, които казват: „О, ама какво е очаквала? Пие алкохол в един сутринта, естествено, че заслужава да я изнасили цял футболен отбор!“.

— Не съм!

— Напротив!

Нещо се промени в изражението на Ед. Лицето му пламна. Той повиши глас.

— Нека ти кажа следното, Маделин — започна той. — Ако един ден дъщеря ми тръгне след някакво говедо, което току-що е срещнала в хотелски бар, запазвам си правото да я наричам глупава!

Нелепо бе да се карат за това. Една разумна част от съзнанието ѝ го знаеше. Тя знаеше, че Ед всъщност не обвиняваше Джейн. Тя знаеше, че съпругът ѝ е по-добър, по-мил човек от нея, и в същото време не можеше да му прости коментара „глупаво момиче“. По някакъв начин това символизираше нещо ужасно погрешно. Като жена Маделин се чувстваше длъжна да се гневи на Ед заради Джейн и заради всяко „глупаво момиче“, и заради себе си, защото в крайна сметка това можеше да се случи и на нея, и дори безобидната думичка „глупав“ ѝ действаше като шамар.

— Точно в момента не мога да стоя с теб в една и съща стая. — Тя скочи от леглото и взе айпада със себе си.

— Щом искаш да се държиш нелепо, добре — каза Ед и отново сложи очилата си. Беше разстроен, но Маделин знаеше, че щеше да чете книгата си още двайсет минути, да угаси лампата и да заспи веднага.

Тя затвори плътно вратата (предпочиташе да я хлопне, но не искаше да буди децата) и с твърда крачка заслиза надолу по тъмното стълбище.

— Гледай да не си изкълчиш глезена по стълбите! — извика Ед от спалнята. „Преживял го е вече“, помисли си Маделин.

Тя си направи чай от лайка и се настани на дивана. Мразеше чай от лайка, но по всеобщо мнение лайката действаше успокояващо, облекчаващо и прочее, затова тя непрекъснато се насилваше да го пие. Бони пиеше само билков чай, естествено. Според Абигейл, Нейтън вече също избягваше кофеина. Това бе проблемът с децата от провалените бракове. Получаваш цялата тази информация относно бившия си съпруг, която иначе няма как да ти е известна. Тя например знаеше, че Нейтън наричаше Бони Бони Бон. Онзи ден Абигейл го спомена в кухнята. Ед, който тогава стоеше зад нея, безмълвно напъха пръст в гърлото си, което накара Маделин да избухне в смях, но въпреки това спокойно можеше да си спести тази информация. (Нейтън си падаше по алитерацията; нея например наричаше Мад[6] Мади — далеч не толкова романтично.) Защо Абигейл изпитваше нужда да споделя подобни неща? Ед смяташе, че го прави нарочно, че се опитва да пусне стръв на майка си, за да я нарани, но Маделин не вярваше, че дъщеря ѝ е способна на такава злоба.

Напоследък Ед непрекъснато виждаше най-лошото у Абигейл.

Именно на това се дължеше и внезапният ѝ гняв към него в спалнята. Репликата му „глупаво момиче“ нямаше нищо общо. Просто тя все още му бе ядосана заради преместването на Абигейл в дома на Нейтън и Бони, защото колкото повече време минаваше, толкова по-вероятно изглеждаше вината да е негова. Може би Абигейл се е колебаела за това решение, обмисляла е идеята, без обаче да има намерение да го прави наистина, а Ед с неговото „успокой се“ е бил просто капката, преляла чашата. Иначе тя все още щеше да си е тук. Може просто да е било временна фаза. Типично за тийнейджърите. Настроенията им непрекъснато се променяха.

Напоследък съзнанието на Маделин преливаше от спомени за времето, когато бяха само тя и Абигейл, и понякога я обземаше нелепото усещане, че Ед, Фред и Клоуи са някакви натрапници. Кои бяха тези хора? Сякаш бяха нахлули в живота на Маделин и Абигейл с тяхната врява и техните вещи, с техните шумни компютърни игри и техните караници, и бяха прокудили горкичката Абигейл.

Засмя се, когато си помисли как биха се ядосали Фред и Клоуи, ако знаеха, че майка им се осмелява да оспорва съществуването им. Особено Клоуи. „Но къде съм била аз? — упорстваше тя всеки път, когато разглеждаше стари снимки на Маделин и Абигейл. — Къде е бил татко? Къде е бил Фред?“ „Вие бяхте в мечтите ми“ — отговаряше Маделин и това беше самата истина. Но те не бяха в мечтите на Абигейл.

Отпи от чая си и усети как гневът бавно се отцежда от тялото ѝ. Но не заради тъпия чай.

Единственият виновен всъщност бе онзи мъж.

Господин Банкс. Саксън Банкс.

Необичайно име.

Тя отпусна пръсти върху хладната гладка повърхност на айпада.

„Не го търси в Гугъл“ — помоли я Джейн и Маделин обеща, така че това бе крайно погрешно, но желанието да види този негодник бе просто неустоимо. Същото се случваше и когато четеше статия за някакво престъпление, винаги искаше да види извършителя, да проучи лицето му — неговото или нейното — и да потърси признаците на злото. (Винаги ги откриваше.) А и беше толкова лесно, само няколко удара по клавишите, сякаш пръстите ѝ го правеха без нейното разрешение, а докато тя все още се чудеше дали да не наруши обещанието си, резултатите вече лежаха пред нея, сякаш Гугъл бе продължение на съзнанието ѝ и тя просто трябваше да си го помисли, за да се случи.

Щеше да хвърли само един много бърз поглед, по диагонал, а после да затвори страницата и да изтрие всички връзки към Саксън Банкс от историята на търсенията. Джейн никога нямаше да разбере. Не че Маделин би могла да направи нещо с този човек. Нямаше намерение да планира някакво сложно, справедливо отмъщение. (Макар че част от съзнанието ѝ вече се бе откъснала в самостоятелна орбита и пътуваше в тази посока: Някакъв вид измама? Да му открадне парите? Да го унижи публично или да го злепостави? Трябваше да има някакъв начин.)

Тя кликна върху първата връзка и едно от онези лъскави корпоративни лица изпълни екрана. Строителен предприемач на име Саксън Банкс, подвизаващ се в Мелбърн. Той ли беше? Силна челюст, класическа мъжка красота, самодоволна усмивка и очи, които сякаш се взираха право в нея по един войнствен, почти агресивен начин.

— Задник такъв! — каза Маделин на глас. — Мислиш си, че можеш да правиш каквото си поискаш с когото си избереш, нали?

Какво би направила тя на мястото на Джейн? Не можеше да си представи, че би реагирала по същия начин. Маделин би му ударила шамар. Не би се смачкала от думите „дебела“ и „грозна“, защото нейното самочувствие относно външния ѝ вид бе твърде високо дори на деветнайсет — или особено на деветнайсет. Единствено тя решаваше как точно изглеждаше.

Може би този мъж специално подбираше момичета, за които бе сигурен, че ще бъдат уязвими към обидите му.

Или може би този начин на мислене просто отново прехвърляше вината върху жертвата? На мен не би могло да ми се случи нещо такова. Аз бих се съпротивлявала. Аз не бих търпяла безропотно. Той не би успял да смачка самоуважението ми. В онзи момент Джейн е била напълно уязвима, гола в леглото му, глупаво момиче.

Маделин стреснато примигна. „Глупаво момиче.“ Току-що си бе помислила абсолютно същото като Ед. На сутринта щеше да му се извини. Е, нямаше да се извини на глас, но можеше да му свари рохко яйце, а той щеше да разбере посланието.

Тя отново се вгледа в снимката. Нямаше никаква прилика със Зиги. Или пък може би имаше? Мъничко, около очите. Тя прочете кратката биография до снимката. Бакалавър по това, магистър по онова, член на Института по нещо си, дрън-дрън. В свободното си време Саксън обича да се занимава с ветроходство и скално катерене и да отделя внимание на съпругата си и трите си дъщерички.

Зиги имаше три полусестри.

Маделин вече знаеше това. Знаеше нещо, което не биваше да знае, и вече нямаше как да го промени. Знаеше нещо за собствения син на Джейн, което самата Джейн не знаеше. Тя не просто бе нарушила обещанието си, но бе нахлула в личното пространство на Джейн. Подла воайорка, която ровичкаше в интернет, за да изрови снимки на бащата на Зиги. Случилото се с Джейн я бе разгневило, но част от нея донякъде се наслаждаваше на тази история, нали? Нима не бе изпитала удоволствие от собствения си гняв, породен от тъжната, мръсна сексуална историйка на Джейн? Съчувствието ѝ идваше от високомерното, удобно положение на почтен човек от средната класа с правилно подреден живот: съпруг, дом, ипотека. Маделин по нищо не се отличаваше от приятелките на майка си, които преливаха от състрадание, когато Нейтън ги напусна. Бяха тъжни и разгневени заради нея, но по онзи пфу-пфу-о-колко-ужасно начин, който караше Маделин да се чувства крехка и ранима въпреки искрената си благодарност за домашно сготвената храна, която тържествено поставяха върху кухненската ѝ маса.

Маделин се взираше в лицето на Саксън, а той отвръщаше с многозначителен поглед, сякаш знаеше и най-малката жалка подробност, която би могла да се знае за нея. Заля я вълна от погнуса и се почувства омърсена.

Остър писък разцепи като меч сънливата тишина на къщата:

— Мамо! Мамо, мамо, мамо!

Маделин скочи на крака с разтуптяно сърце, макар да знаеше, че това е просто Клоуи, която сънува поредния си кошмар.

— Идвам! Идвам! — извика тя и хукна по коридора. Можеше да реши този проблем. Можеше да го реши много лесно и това бе голямо облекчение, защото Абигейл вече не я искаше или нямаше нужда от нея, а по широкия свят навън се разхождаха зли хора като Саксън Банкс и дебнеха децата на Маделин, за да ги наранят, да им причинят големи или малки травми, и тя не можеше да направи нищичко по този въпрос, но точно в момента можеше поне да измъкне чудовището под леглото на Клоуи и да го убие с голи ръце.

35.

Госпожица Барнс: След драмата в деня за ориентация започнах да се настройвам за тежка година, но нещата всъщност тръгнаха в добра посока. Децата бяха страхотни, а родителите — поносимо досадни. И после, някъде по средата на първия срок, всичко се срина.

* * *

ДВЕ СЕДМИЦИ ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

— Кафе лате и мъфин.

Джейн отмести поглед от лаптопа към чинията пред себе си. До мъфина се кипреше артистична украса от бита сметана.

— О, благодаря, Том, но аз не съм поръчвала…

— Знам. Мъфинът е за сметка на заведението — отвърна Том. — Чувам от Маделин, че печеш сладкиши. Та исках да получа експертното ти мнение за новата рецепта, която изпробвам. Праскова, макадамови ядки и лайм. Луда комбинация. Имам предвид лайма.

— Аз само пека мъфините — отвърна Джейн. — Никога не ги ям.

— Сериозно? — Лицето на Том посърна.

— Но днес ще направя изключение — побърза да добави тя.

Тази седмица бе захладняло — времето се упражняваше за зимата, и в апартамента на Джейн бе ужасно студено. Сивият отломък от океана, който виждаше през прозореца си, засилваше усещането за студ. Чувстваше се така, сякаш спомените ѝ за лятото бяха завинаги изгубени, сякаш живееше в сив, мрачен, постапокалиптичен свят. „Божичко, Джейн, колко драматично! Защо не вземеш лаптопа си и не се разположиш на някоя маса в „Блу Блус“?“ — бе предложила Маделин. И така Джейн започна да идва всеки ден с лаптопа и папките си.

В кафенето имаше изобилие от слънчева светлина, а Том палеше печка на дърва. Джейн въздъхваше от удоволствие всеки път, когато прекрачеше прага. Все едно се качваше в самолет и летеше до някоя далечна страна, където сезонът бе коренно различен в сравнение с нейния мизерен, влажен апартамент. Ходеше там само в периода между сутрешната и следобедната навалица, за да не заема доходоносна маса, и естествено, поръчваше кафета и лек обяд.

Вече приемаше бариста Том като свой колега, който заемаше съседната кабинка в офиса. Том бе добър събеседник. Харесваха едни и същи телевизионни предавания и имаха сходен вкус за музика. (Музика! Тя бе забравила за съществуването на музиката, така както бе забравила и за книгите.)

Том се ухили.

— Превръщам се в баба ми, нали? Насилвам хората да ядат. Опитай само една хапчица. Не е нужно да изяждаш всичко от учтивост.

Джейн се загледа след него, докато се отдалечаваше, но бързо отклони поглед, когато осъзна, че се наслаждава на широките му рамене в обичайната му черна тениска. От Маделин знаеше, че Том е гей и в момента се възстановява от разбито сърце. Макар и клише, това често пъти се оказваше вярно: мъжете, които харесваха мъже, имаха изваяни тела.

Нещо се случваше с нея през последните две седмици, от онзи момент в банята, когато прочете еротичната сцена в книгата. Сякаш тялото ѝ, ръждясалото ѝ, изоставено тяло, се събуждаше за нов живот по своя собствена инициатива. Улавяше се да заглежда — разсеяно, случайно — мъже, жени също, но главно мъже, не похотливо, а по един чувствен, одобрителен, естетичен начин.

И не красивите като Селест привличаха погледа на Джейн, а обикновените хора и красивата обикновеност на телата им. Загоряла ръка с татуирано слънце, протегната през гишето в бензиностанцията. Тилът на възрастен мъж на опашката в супермаркета. Прасци и ключици. Странна работа. Това я подсещаше за баща ѝ, който след операция на синусите преди години бе възвърнал обонянието си, което дори не знаеше, че е загубил. И най-простите миризми го потапяха в рапсодия от наслада. Непрекъснато душеше шията на майка ѝ и замечтано въздишаше: „Забравил съм аромата на майка ти! Не знаех, че съм го забравил!“.

Не беше само заради книгата.

Причината бе в това, че каза на Маделин за Саксън Банкс. Че изрече на глас онези негови думички. За да запазят силата си, те трябваше да се пазят в тайна. Сега спихваха и се сбръчкваха, така както провисваше надуваем замък, докато въздухът му излизаше със съскане.

Саксън Банкс беше зъл човек. Светът беше пълен със зли хора. Всяко дете знаеше това. Родителите ти те учат да стоиш настрана от тях. Да ги игнорираш. Да им обръщаш гръб. Да кажеш: „Не. Това не ми харесва“. Да го кажеш на висок глас, твърдо, а ако продължат да го правят, да уведомиш някой учител.

Дори обидите на Саксън бяха детински. Миришеш. Грозна си.

Тя винаги бе знаела, че реакцията ѝ към онази нощ е била твърде силна, или може би твърде слаба. Дори не се разплака. Не каза на никого. Преглътна случката наведнъж и се престори, че не означаваше нищо, а така тя доби цялото значение на света.

Сега вече изпитваше желание да продължи да говори за това. Преди няколко дни, по време на сутрешната си разходка със Селест, Джейн ѝ разказа съкратена версия на онова, което бе споделила с Маделин. Селест не каза почти нищо, освен че съжалява и че Маделин е абсолютно права да смята, че Зиги не е като баща си. На следващия ден Селест подари на Джейн колие в червена кадифена торбичка. Син скъпоценен камък на тънка сребърна верижка. „Този камък се нарича лапис — стеснително уточни Селест, типично за нея. — Казват, че лекувал емоционални рани. Аз не вярвам особено в тези неща, но… както и да е, колието е много красиво.“

Джейн притисна длан към камъчето на шията си.

Нови приятели? Затова ли се чувстваше така? И заради морския въздух?

Може би редовните разходки също помагаха. И двете със Селест започваха да влизат във форма. Бяха толкова щастливи, когато забелязаха, че не се налага да спират да си поемат въздух, когато изкатереха стълбите близо до гробището.

Да, може би се дължеше на физическото натоварване.

Явно през цялото това време бе имала нужда от енергична разходка на чист въздух и целебен камък.

Тя бодна мъфина с вилицата и го поднесе към устата си. Разходките със Селест възвръщаха и апетита ѝ. Ако не внимаваше, отново щеше да напълнее. Гърлото ѝ се сви тъкмо навреме и тя остави вилицата обратно. Е, не беше съвсем излекувана. Все още изпитваше странно усещане към храната.

Но не биваше да обижда прекрасния Том. Взе вилицата и гризна миниатюрна хапчица. Мъфинът беше лек и пухкав, добре се усещаха и всички вкусове, споменати от Том: макадамия, праскова, лайм. Тя затвори очи и почувства всичко: топлината на кафенето, вкуса на сладкиша и вече познатия аромат на кафе и стари книги. Набоде още едно парче, по-голямо, и гребна малко от крема.

— Бива ли го? — Том се наведе над една от съседните маси и започна да я забърсва с кърпа, която извади от задния си джоб.

Джейн вдигна ръка в знак, че устата ѝ е пълна. Том взе книгата, оставена на масата от клиент, и я върна обратно на един от по-високите рафтове. Черната му тениска се измъкна от джинсите и Джейн зърна малка част от гърба му. Просто един съвършено нормален гръб. Нищо забележително. През зимата кожата му бе добила цвят на слабо кафе лате. През лятото ставаше като горещ шоколад.

— Прекрасен е — отвърна тя.

— Ммм? — Том се обърна. В момента бяха съвсем сами в кафенето.

Джейн посочи мъфина с вилицата.

— Просто великолепен. Трябва да го продаваш на по-висока цена. — Мобилният ѝ телефон иззвъня. — Извини ме.

На екрана пишеше „Училище“. Досега от училището я бяха търсили само веднъж заради възпаленото гърло на Зиги.

— Госпожо Чапман? Обажда се Патриша Липман.

Директорката на училището. Стомахът на Джейн се сви.

— Госпожо Липман? Всичко наред ли е? — Ненавиждаше малодушната нотка в гласа си. Маделин разговаряше с госпожа Липман с жизнерадостна, снизходителна фамилиарност, сякаш жената бе изкуфял семеен иконом на преклонна възраст.

— Да, всичко е наред, но бих искала да си уговорим среща възможно най-скоро. Най-добре днес. Около два следобед удобно ли ви е — точно преди да приключат занятията?

— Разбира се. Но…

— Чудесно. Ще ви чакам с нетърпение.

Джейн затвори и остави телефона на масата.

— Госпожа Липман иска да се срещнем.

Том познаваше повечето от децата, родителите и преподавателите в училището. Самият той бе израснал в този район и бе посещавал училището още когато госпожа Липман е била скромна учителка на третокласници.

— Сигурен съм, че няма причина да се тревожиш — каза той. — Зиги е добро дете. Може би иска да го включи в група за надарени деца или нещо такова.

— Ммм… — Джейн разсеяно лапна още едно парченце от мъфина. Зиги не беше „надарен и талантлив“. А и от тона на госпожа Липман вече знаеше, че не ставаше въпрос за добра новина.

* * *

Саманта: Рената обезумя, когато започна тормозът. Част от проблема беше, че бавачката си е мълчала и това е продължавало известно време, без Рената да подозира. Разбира се, сега вече знаем, че Жулиет си е имала и други грижи освен работата.

Госпожица Барнс: Това, което родителите не разбират, е, че в един момент детето може да бъде насилник, а в следващия — жертва. С такава готовност лепят етикети! Аз, естествено, съм наясно, че този случай е различен. Този случай е… много по-тежък.

Стю: Баща ми ме е учил: Ударят ли те — удряш. Просто и ясно. Напоследък навсякъде е едно и също. Трофей за всяко дете от футболната среща. Наградка за всеки шибан слой хартия в „Предай пакета“. Отглеждаме поколение слабаци.

Tea: Рената със сигурност се е обвинявала. С това натоварено работно време почти не вижда децата си! Но на мен ми се къса сърцето за онези клети дребосъчета. Очевидно им е много тежко в момента. Много тежко. Животът им никога няма да бъде същият, нали?

Джаки: Никой и думичка не обелва за натовареното работно време на Джеф. Никой не пита дали Джеф е знаел какво се случва с Амабела. Доколкото разбирам, Рената е имала по-високоплатена и по-натоварена работа от Джеф, но никой не е обвинил Джеф, че гради кариера, никой не каза: „О, Джеф почти не припарва в училището, нали?“. Не! Но ако неработещите майчета видят баща да прибира детето си от училище, те смятат, че човекът заслужава златен медал. Ето, вземете съпруга ми например. Той си има свой личен антураж.

Джонатан: Приятели сме, не са ми антураж. Моля ви да извините съпругата ми. Тя е в процес на враждебно корпоративно поглъщане. Може би затова изглежда враждебно настроена. Мисля, че училището трябва да поеме отговорност. Къде са били учителите по време на този тормоз?

36.

— Рената Клайн е установила, че дъщеря ѝ Амабела е била жертва на системен, таен тормоз от един месец — каза госпожа Липман без предисловия веднага щом Джейн седна срещу нея. — За съжаление, Амабела отказва да каже какво точно се е случвало или пък кой е намесен. Рената обаче е убедена, че виновникът е Зиги.

Джейн конвулсивно преглътна. Странно, но все още се чувстваше шокирана, сякаш някаква безумно оптимистична част от нея наистина бе вярвала, че е възможно Зиги да бъде включен в специална група за надарени деца.

— Какво точно… — започна Джейн и гласът ѝ изчезна. Тя се прокашля мъчително. Имаше чувството, че играе роля, за която не е достатъчно подготвена. На тази среща трябваше да присъстват родителите ѝ. Хора от епохата на госпожа Липман. — За какъв тормоз става въпрос?

Госпожа Липман направи лека гримаса. Изглеждаше като жена, която редовно обядваше; светска съпруга с хубави дрехи, която се грижеше за кожата си със скъпа козметика. Гласът ѝ имаше онзи кристално ясен не-се-заяждай-с-мен тембър, който очевидно бе много ефикасен, дори и с пословично палавите шестокласници.

— За съжаление, не разполагаме с подробности — отвърна госпожа Липман. — Амабела има необясними синини и драскотини, както и… отпечатък от ухапване, и е казала само, че „някой се е държал лошо“ с нея. — Тя въздъхна и почука с перфектния си маникюр по кафявия хартиен плик в скута си. — Вижте, ако не беше инцидентът в деня за ориентация, нямаше да ви извикам, преди да се сдобием с по-конкретна информация. Госпожица Барнс твърди, че онзи инцидент е единичен случай. Заради случилото се наблюдава Зиги внимателно и го описва като възхитително дете, с което се работи приятно, много внимателен и любезен във взаимоотношенията си с другите деца.

На Джейн ѝ се доплака от неочакваната топлота в думите на госпожица Барнс.

— Така, излишно е да уточнявам, че в нашето училище не се толерират каквито и да било прояви на тормоз и насилие. Категорично. Но в редките случаи, когато открием подобни случаи, искам да знаете, че наша грижа и отговорност е не само жертвата, но и насилникът. И ако се окаже, че Зиги действително упражнява насилие над Амабела, нашата цел ще бъде не да го накажем, а да се погрижим това да спре незабавно, разбира се, а след това да открием защо се държи по този начин. Той е петгодишно момче в края на краищата. Според някои експерти в тази област, петгодишните деца са неспособни да упражняват насилие.

Госпожа Липман се усмихна на Джейн, която предпазливо ѝ се усмихна в отговор. Чакайте малко, той е възхитително дете. Не го е направил!

— Освен случката в деня за ориентация, имало ли е други прояви на такъв тип поведение? В детска градина? В предучилищна група? В общуването му с деца извън класната стая?

— Не — каза Джейн. — Категорично не. Но той винаги… — Канеше се да каже, че Зиги твърдо отричаше обвиненията на Амабела в деня за ориентация, но реши, че това би могло да усложни проблема. Госпожа Липман щеше да си помисли, че Зиги имаше навика да лъже.

— Значи, няма нищо необичайно в миналото на Зиги, в семейния му живот, в обкръжението му, което би трябвало да знаем и което би имало връзка с настоящия проблем? — Госпожа Липман я гледаше с очакване, а лицето ѝ излъчваше топлота и любезност, сякаш искаше да увери Джейн, че нищо не бе в състояние да я шокира. — Доколкото разбирам, бащата на Зиги не участва в отглеждането му, така ли е?

Джейн винаги се стъписваше за момент, когато непознати хора случайно споменаваха „бащата на Зиги“. Тя свързваше думата „баща“ с любов, доверие и сигурност. Винаги се сещаше първо за собствения си баща, сякаш допускаше, че би могло да става въпрос за него. Налагаше се да направи малък скок в съзнанието си до една хотелска стая с лампа над леглото.

Е, госпожо Липман, това ще ви свърши ли работа? Единственото, което знам за бащата на Зиги, е, че си пада по еротична асфиксия и унижаване на жени. Изглеждаше чаровен и мил. Пееше песни от „Мери Попинз“. Реших, че е възхитителен — впрочем на мое място вие сигурно бихте решили същото, — а се оказа коренно различен. Предполагам, че отговаря на описанието за насилник. Така че това би могло да има връзка с този случай. Освен това, просто за да добиете по-широка представа, има вероятност Зиги всъщност да е моят мъртъв дядо, прероден в него. А Папи беше много нежна душа. Така че всичко зависи от това дали вярвате в наследствената склонност към насилие, или в прераждането.

— Не се сещам за нищо, което би могло да има връзка с това — каза Джейн. — Той има много модели за подражание от мъжки пол…

— О, да, да, сигурна съм, че е така — прекъсна я госпожа Липман. — Божичко! Някои от децата тук имат бащи, които пътуват по работа толкова често, че изобщо не ги виждат. Далеч съм от мисълта, че Зиги е в неравностойно положение, защото расте в семейство с един родител. Просто се опитвам да добия представа за цялостната картина.

— Разговаряли ли сте с него за това? — попита Джейн. Сърцето ѝ се свиваше при мисълта за Зиги в кабинета на директора — сам, на разпит, без нея. Той спеше с плюшено мече. Сядаше в скута ѝ и си смучеше пръста, когато се чувстваше уморен. Тя все още приемаше за малко чудо факта, че той можеше да ходи и да говори, и да се облича сам, а ето че сега си имаше цял един друг живот, различен от нейния, в който се случваха големи и страшни драми.

— Да, разговарях. И той твърдо отрича всичко, така че без потвърждение от Амабела наистина е много трудно да решим как да процедираме нататък…

На вратата се почука и в кабинета надникна секретарката, която хвърли бдителен поглед към Джейн.

— Хм… исках просто да ви уведомя, че господин и госпожа Клайн вече са тук.

Госпожа Липман пребледня.

— Но те трябваше да дойдат едва след час.

— Отмениха съвещанието на борда — обади се познат остър глас. Над рамото на секретарката изникна Рената, готова да нахълта в кабинета. — Чудехме се дали не бихте могли да ни вместите… — Погледът ѝ попадна върху Джейн и лицето ѝ се вкамени. — О! Разбирам.

Госпожа Липман погледна смутено към Джейн, сякаш се извиняваше. Джейн знаеше от Маделин, че Джеф и Рената редовно правят демонстративни финансови дарения за училището. „На миналогодишната викторина всички трябваше да си седим там като признателни селяни, докато госпожа Липман благодари на семейство Клайн, че са платили за климатизацията на цялото училище — бе казала Маделин. После цялата грейна, осенена от внезапна идея. — Селест и Пери биха могли да ги надцакат тази година. Може заедно да си играят на „Кой е по-богат“.“

Училищната секретарка отчаяно кършеше ръце. Госпожа Липман се опита да спаси положението с репликата за „свободен достъп“ на родители до училището в удобно за тях време без предварителна уговорка. Секретарката нямаше опит с подобни ситуации.

— Възможно ли е да дойдете малко по-късно? — умолително се обърна тя към Рената.

— Не мисля — отвърна Рената. — Така или иначе, всички сме тук по един и същ повод, нали?

Госпожа Липман скочи на крака и бързо заобиколи бюрото си.

— Госпожо Клайн, наистина смятам, че би било по-добре…

— Това всъщност е съвсем непредвидено! — Рената профуча покрай секретарката, последвана от блед, нисък и набит червенокос мъж с костюм и вратовръзка, най-вероятно Джеф. Джейн го виждаше за пръв път. Повечето от бащите все още ѝ бяха непознати.

Джейн стана от стола си и тревожно кръстоса ръце пред гърдите си; пръстите ѝ стискаха дрехата, сякаш очакваше някой да я разкъса. Семейство Клайн се готвеха да я разобличат и да изложат всичките ѝ грозни, срамни тайни на показ пред останалите родители. Зиги не бе дошъл на света в резултат на приятен, нежен, нормален секс. Той бе последица от позорните действия на едно младо, глупаво, дебело и грозно момиче.

У Зиги имаше нещо нередно и това се дължеше на факта, че тя бе позволила на този мъж да му стане баща. Звучеше нелогично и тя го знаеше, защото иначе Зиги не би съществувал, но го усещаше логично, защото Зиги винаги щеше да бъде нейният син, разбира се, как би могла да не бъде негова майка? Но той трябваше да се роди по-късно, когато Джейн му откриеше нормален татко и нормален живот. Ако беше направила всичко по нормалния начин, той нямаше да е белязан от това ужасно генетично петно. И нямаше да върши такива неща.

Замисли се за първия път, когато го видя. Беше толкова разтревожен от появата си на бял свят, пищеше с цялото си телце, размахваше миниатюрните си крайници, сякаш падаше отнякъде, и нейната първа мисъл бе: Съжалявам, мъничко бебе. Толкова съжалявам, че ти причиних това. Дълбоко болезненото усещане, което я заля от глава до пети, ѝ напомняше за скръб и макар че тя щеше да го нарече „радост“, то беше същото. Тогава смяташе, че бурният порой на любовта ѝ към това смешно миниатюрно същество с червено лице със сигурност ще отмие мръсния спомен за онази нощ. Но споменът остана, залепнал по стените на съзнанието ѝ като слузеста черна пиявица.

— Трябва да дръпнеш юздите на синчето си. — Рената се изправи точно пред Джейн. Пръстът ѝ се заби във въздуха пред гърдите ѝ. Очите ѝ бяха кървясали иззад стъклата на очилата. Гневът ѝ бе толкова осезаем и истински на фона на всички съмнения, които изпитваше Джейн.

— Рената — намеси се Джеф. Протегна ръка към Джейн. — Джеф Клайн. Моля те да извиниш Рената. Тя е много разстроена.

Джейн пое ръката му.

— Джейн Чапман.

— Ами добре тогава, щом всички вече сме се събрали, вероятно бихме могли да проведем един конструктивен разговор — каза госпожа Липман. В шлифования ѝ като кристал глас се усещаше нотка на напрежение. — Някой желае ли чай или кафе? Вода?

— Аз не желая освежителни напитки — отвърна Рената. Джейн забеляза с някакво извратено възхищение, че цялото тяло на Рената трепереше. Тя извърна поглед встрани.

Да гледа суровите емоции на Рената, извадени на показ, бе все едно да я види гола.

— Рената! — Джеф протегна ръка по диагонал пред тялото на жена си, сякаш за да я предпази от преминаващ автомобил.

— Ще ви кажа какво искам — каза Рената на госпожа Липман. — Искам детето ѝ да не припарва до дъщеря ми.

37.

Маделин отвори плъзгащата се врата откъм задния двор и видя Абигейл, седнала на дивана с лаптоп пред себе си.

— Здрасти! — извика тя и потръпна от фалшивата нотка в гласа си.

Не можеше да разговаря нормално със собствената си дъщеря. Сега, когато Абигейл идваше само за уикендите, Маделин имаше усещането, че тя е домакинът, а дъщеря ѝ — важен гост. Чувстваше се длъжна да ѝ предлага напитки и да се грижи за удобството ѝ. Толкова нелепо. Всеки път, когато Маделин забележеше, че се държи по този начин, така се ядосваше, че безцеремонно минаваше в другата крайност и караше Абигейл да свърши някаква домакинска работа, например да простре прането. Най-лошо от всичко бе това, че Абигейл се държеше точно като добре възпитаната гостенка, каквато Маделин я бе научила да бъде, и хващаше коша с прането, без да обели и дума, а после Маделин се чувстваше виновна и объркана. Да я накара да простре прането, когато Абигейл дори не бе донесла дрехи за пране със себе си? Все едно да накараш госта си да простре прането ти. И тогава се втурваше да ѝ помогне и завързваше някакъв изкуствен разговор, а онова, което действително искаше да ѝ каже, крещеше безмълвно наум: Просто се върни у дома, Абигейл, ела си у дома и да прекратим това. Той ни напусна. Той напусна и теб. Ти беше моята награда. Липсата ти бе неговото наказание. Как можа да избереш него?

— Какво правиш? — Маделин се пльосна на дивана до Абигейл и хвърли поглед към екрана на лаптопа. — Това Следващият топмодел на Америка ли е?

Вече не знаеше как да се държи в присъствието на Абигейл. Чувстваше се така, сякаш се опитваше да поддържа добри отношения с бивше гадже. Онази изкуствена непринуденост на действията. Онази крехкост на чувствата, съзнаването, че дребните чудатости на характера ти вече не са толкова прелестни, ако не и откровено досадни.

В семейството си Маделин винаги се бе придържала към комичната роля на лудата майка. Влагаше твърде много емоции — било то гняв или вълнение — във всичко. Когато децата отказваха да изпълняват нареждания, тя бълваше огън и жупел. Пееше глупави песнички, застанала пред вратата на килера: Къде, о, къде са консервите с домати? Домати, где сте вий?! Децата и Ед обожаваха да я вземат на подбив и да се шегуват с всичко — от маниите ѝ по знаменитости до блестящите ѝ сенки за очи.

Но сега, когато Абигейл идваше на гости, Маделин се чувстваше като пародия на самата себе си. Бе твърдо решена да не се преструва на такава, каквато не е. Тя бе на четиресет! Беше твърде късно да променя характера си. Но продължаваше да вижда себе си през очите на Абигейл и стигаше до заключението, че е в неблагоприятна позиция спрямо Бони. Защото тя бе избрала Бони, нали? Бони бе майката, която Абигейл би предпочела. И това всъщност нямаше нищо общо с Нейтън. Майката създаваше атмосферата в дома. Всеки таен страх, който Маделин някога бе имала относно собствените си недостатъци (лесно избухваше, често съдеше хората твърде прибързано, имаше прекалена слабост към дрехи, харчеше твърде много за обувки, смяташе се за сладка и забавна, когато — може би — бе просто досадна и жалка), сега заемаше челно място в съзнанието ѝ. Порасни, казваше си. Не го приемай толкова лично. Дъщеря ти все още те обича. Просто е избрала да живее с баща си. Какво толкова? Но всяко взаимодействие с Абигейл бе непрестанна битка между „Това съм аз, Абигейл, или ме приемаш, или не“ и „Бъди по-добра, Маделин, бъди по-спокойна, бъди по-мила, опитай се да бъдеш като Бони“.

— Видя ли как изгониха Елоиз миналата седмица? — попита Маделин. Това би казала в нормална ситуация, това и каза.

— Това не е Следващият топмодел на Америка — въздъхна Абигейл. — Разглеждам страницата на Амнести Интернешънъл. Чета относно нарушенията на човешките права.

— О! — възкликна Маделин. — Божичко!

— Бони и майка ѝ членуват в Амнести Интернешънъл — поясни Абигейл.

— Ама разбира се, не се и съмнявам — измърмори Маделин. Сигурно така се чувства Дженифър Анистън — помисли си тя, — когато чуе, че Анджелина и Брад са осиновили поредното сираче.

— Какво?

— Страхотно — каза Маделин. — Ед също, ако не се лъжа. Всяка година правим дарение.

О, господи, чуй се само! Престани да се състезаваш! А и дали изобщо беше вярно? Ед може и да е прекратил членството си.

Двамата с Ед се стараеха да бъдат добри хора. Тя купуваше лотарийни билети за благотворителност, даваше пари на улични музиканти и винаги спонсорираше досадни приятели, които участваха в поредния маратон за някаква важна кауза (въпреки че истинската кауза бе грижата за собствената им фигура). Когато децата пораснеха, възнамеряваше да върши някаква доброволческа дейност, както правеше собствената ѝ майка. Това бе достатъчно, нали? За работеща майка? Как смееше Бони да я кара да се съмнява във всеки свой избор?

Според Абигейл, наскоро Бони бе решила да няма повече деца (Маделин не попита защо, макар че ѝ се искаше да знае), затова бе дарила бебешките колички, легълцето, масата за повиване и бебешките дрехи на Скай в приют за жени, жертви на насилие. „Не е ли удивително, мамо? — бе въздъхнала Абигейл. — Другите хора просто биха продали тези неща.“ Маделин неотдавна бе продала бебешките роклички на Клоуи в eBay. После с радост бе изхарчила парите за нов чифт дизайнерски ботуши на половин цена.

— И какво пише там? — Полезно ли беше за едно четиринайсетгодишно момиче да научава за зверствата по света? За нея сигурно беше прекрасно. Бони даваше на Абигейл социално съзнание, докато Маделин просто я окуражаваше да поддържа фигурата си слаба. Замисли се за думите на горкичката Джейн за обществото, обсебено от физическата красота. Представи си как Абигейл влиза в хотелска стая с непознат мъж и как той се отнася с нея така, както се бе отнесъл онзи мъж с Джейн. Обзе я внезапен гняв. Представи си как сграбчва косата му отзад и разбива лицето му в някаква циментова повърхност, отново и отново, докато го превърне в кървава каша. Мили боже! Гледаше твърде много гадости по телевизията. — Какво точно четеш, Абигейл? — отново попита тя и се подразни от сприхавата нотка в гласа си. Предменструален синдром? Не. Рано му беше. Дори това не можеше да използва като оправдание. Напоследък просто я измъчваше перманентна раздразнителност.

Абигейл въздъхна.

— Брак с малолетни и сексуално робство — каза тя, без да откъсва поглед от екрана.

— Това е ужасно. Може би не… — И замълча. Искаше да каже нещо от сорта на Не се разстройвай, което бе нелепо, типичната реплика на облагодетелствана лекомислена бяла жена от Запада, жена, която изпитваше твърде голямо удоволствие от нов чифт обувки или флакон парфюм. Какво би казала Бони? Нека направим медитация по този повод, Абигейл. Оммм. Ето пак! Отново проявяваше лекомислие. Подиграваше се с медитацията. С какво медитацията би могла да навреди на някого?

— Те трябва да си играят с кукли — каза Абигейл. Гласът ѝ бе натежал от гняв. — Но вместо това работят в публични домове.

Ти трябва да си играеш с кукли, помисли си Маделин. Или попе с гримове.

Усети прилив на гняв към Нейтън и Бони, защото Абигейл всъщност наистина бе твърде малка и твърде чувствителна, за да се интересува от трафик на хора. Чувствата ѝ бяха твърде силни и неуправляеми. Бе наследила злочестите гневни изблици на Маделин, ала имаше много по-меко сърце от нейното. Преливаше от състрадание (макар че, естествено, цялото това прекомерно състрадание никога не биваше насочено към Маделин или Ед, или към Клоуи и Фред).

Сети се за времето, когато Абигейл, около петгодишна, бе много горда от умението си да чете. Седеше на кухненската маса и мърдаше устни, старателно сричайки заглавие от първата страница на вестника, с изражение на искрено изумление и ужас. Маделин вече не помнеше за какво беше статията. Убийство, смърт, природно бедствие. Не. Всъщност помнеше. За някакво момиченце, отвлечено от леглото си в началото на осемдесетте. Тялото му така и не бе открито. Тогава Абигейл все още вярваше в Дядо Коледа. „Това не е вярно — побърза да каже Маделин, грабна вестника и се зарече никога повече да не го оставя на достъпно място. — Всичко е измислица.“

Нейтън не знаеше за това, защото Нейтън го нямаше.

Клоуи и Фред бяха толкова различни. Много по-жилави. Нейните малки консуматорчета, технически грамотните ѝ дивачета.

— Аз смятам да направя нещо по този въпрос — каза Абигейл и продължи да чете надолу.

— Така ли? — попита Маделин. Е, няма да ходиш в Пакистан, ако това си мислиш. Ще си стоиш тук, млада госпожице, и ще гледаш „Следващият топмодел на Америка“. — Какво имаш предвид? Писмо? — Лицето ѝ грейна. Тя беше дипломиран специалист по маркетинг. Можеше да напише такова писмо, за каквото Бони не би и мечтала. — Мога да ти помогна да напишеш писмо до нашия министър-председател с молба за…

— He — прекъсна я Абигейл с презрение. — От това няма полза. Имам друга идея.

— Каква идея? — попита Маделин.

По-късно щеше да се чуди дали Абигейл би ѝ отговорила искрено, дали би могла да сложи край на тази лудост още преди да е започнала, но точно тогава на входната врата се почука и Абигейл рязко затвори лаптопа си.

— Това е татко — каза и скочи на крака.

— Но сега е едва четири — запротестира Маделин и също се изправи. — Мислех, че аз ще те закарам в пет.

— Отиваме на вечеря у майката на Бони — отвърна Абигейл.

— Майката на Бони — повтори Маделин.

— Не прави драми от това, мамо.

— И дума не съм казала. Не съм казала например, че не си виждала моята майка от седмици.

— Баба е толкова заета със социалния си живот, че едва ли ще забележи — отбеляза Абигейл съвсем уместно.

— Бащата на Абигейл е тук! — извика Фред от коридора, което значеше: Колата на бащата на Абигейл е тук!

— Здрасти, приятел! — извика Нейтън на Фред. Понякога само гласът му успяваше да породи вълна от далечни спомени: обида, гняв и объркване. Той просто си тръгна. Той просто ни изостави и си тръгна, Абигейл, и аз не можех да повярвам, просто не можех да повярвам, а в онази нощ ти плака ли, плака, онзи безкраен бебешки плач, който…

— Чао, мамо — каза Абигейл и се наведе да я целуне снизходително по бузата, сякаш Маделин бе стара леля, на която гостуваше, а сега — ох, слава богу! — бе време да се разкара от тази плесенясала дупка и да се прибере у дома.

38.

Стю: Ще ви кажа нещо, което добре си спомням. Веднъж случайно се натъкнах на Селест Уайт. Бях по работа в другия край на Сидни и трябваше да взема нови водопроводни кранове, защото някой бе натъпкал… както и да е, накратко, вървя си аз през „Харви Норман“, където са изложени мостри от всички мебели за спалня, и виждам Селест да лежи по гръб на едно двойно легло, вперила поглед в тавана. Пак погледнах, за да се уверя, после казах: „Здравей, скъпа“, и тя си изкара акъла. Все едно я бях спипал да обира банка. Просто изглеждаше много странно. Защо лежеше на двойно легло от разпродажба, при това толкова далеч от дома си? Много красива жена, великолепна, но винаги малко… вятърничава, нали разбирате. Тъжно е, като си го помисля сега. Много тъжно.

* * *

— Вие ли сте новата наемателка?

Селест подскочи от изненада и едва не изпусна лампата, която носеше.

— Съжалявам, не исках да ви плаша — каза пълничка жена на около четиресет, облечена в спортен екип, която тъкмо излизаше от апартамента в отсрещния край на коридора. Придружаваха я две малки момиченца. Приличаха на близначки, приблизително на същата възраст като Джош и Макс.

— Аз… в известен смисъл… — започна Селест. — Имам предвид, да, аз съм новата наемателка. Не съм сигурна кога точно ще се нанеса. Може да отнеме известно време.

Това не влизаше в плана. Да разговаря с хора. Така всичко изглеждаше прекалено истинско. Цялата тази работа беше хипотетична. Вероятно никога нямаше да се стигне дотук. Тя просто флиртуваше с идеята за нов живот. Правеше го, за да впечатли Сузи. Искаше да отиде на следващата си среща с нея, подготвила „план“. Повечето жени вероятно се нуждаеха от увещаване месеци наред. Повечето жени вероятно отиваха на следващата си среща със Сузи, без да са свършили нищо. Не и Селест. Тя винаги си подготвяше домашното. „Подписах шестмесечен договор за наем на апартамент — смяташе да каже на Сузи бодро, небрежно. — В Макмеънс Пойнт. Мога да стигна пеш до Северен Сидни. Имам приятелка, която е съдружник в малка адвокатска кантора в Северен Сидни. Предложи ми работа преди около година и аз отказах, но съм сигурна, че все още би могла да ми намери нещо. Но дори и да не се получи, бих могла да си намеря работа в града. На една ръка разстояние с ферибот.“

„Уау! — ще каже Сузи. Ще вдигне вежди. — Браво!“

Браво на Селест. Добро момиче. Пребита съпруга с отлични обноски.

— Аз съм Роуз — представи се жената. — А това са Изабела и Даниела.

Шегуваше ли се? Наистина ли бе нарекла децата си Изабела и Даниела?

Момичетата учтиво ѝ се усмихнаха. Едното от тях дори каза: „Здравей“. Определено бяха близначки, далеч по-възпитани от момчетата на Селест.

— Аз съм Селест. Приятно ми е да се запознаем! — Тя побърза да завърти ключа. — Аз ще…

— Имате ли деца? — с надежда попита Роуз. Двете момиченца също я погледнаха обнадеждено.

— Две момчета — отвърна Селест. Ако споменеше, че има близнаци, невероятното съвпадение щеше да предизвика още поне пет минути непоносим разговор.

Тя побутна вратата с рамо.

— Ако имате нужда от нещо, само ми кажете! — обади се Роуз.

— Благодаря! До скоро. — Селест отвори вратата, а двете момиченца започнаха да спорят чий ред е да натисне копчето на асансьора.

— За бога, момичета, трябва ли да слушам едно и също всеки път? — каза майка им с нормалния си глас, съвсем различен от любезния тон, който току-що бе използвала за Селест.

Веднага щом вратата се затвори, последва пълна тишина, гласът на Роуз прекъсна насред изречението. Добра звукоизолация.

Точно до вратата имаше огледална декоративна стена, която изглеждаше като останка от амбициозен интериорен проект от седемдесетте. Останалата част от жилището бе съвършено безлична: празни бели стени, здрав сив мокет. Типичният имот под наем. Пери притежаваше имоти под наем, които вероятно изглеждаха точно като този. На теория Селест също ги притежаваше, но дори не знаеше къде се намираха.

Ако бяха спестявали заедно, за да инвестират в имот, поне един, тогава щеше да ѝ е приятно. Щеше да помага при ремонта, да избере плочките, да контактува с агенциите за недвижими имоти, да казва: „О, да, разбира се!“, когато наемателят помолеше да се поправи нещо.

На такова ниво заможност би се чувствала удобно. Невъобразимите дълбини на парите на Пери понякога я отвращаваха. Забелязваше го по лицата на хората, когато виждаха къщата ѝ за пръв път, в начина, по който погледите им обхождаха просторните помещения, високите тавани, красивите стаи, подредени като малки музейни изложби на охолния семеен живот. И всеки път у нея се бореха равни части гордост и срам. Живееше в къща, където всяка стая тихо крещеше: НИЕ ИМАМЕ МНОГО ПАРИ. НИЕ ИМАМЕ ПОВЕЧЕ ПАРИ ОТ ТЕБ.

Тези красиви стаи бяха точно като непрестанните публикации на Пери във Фейсбук: стилизирани изображения на техния живот. Да, те наистина сядаха понякога на онзи техен възхитителен и удобен на вид диван и слагаха чаши с шампанско на онази тяхна масичка за кафе, и гледаха как слънцето потъва зад океана. Да, правеха го. И понякога, често, усещането беше невероятно. Но на същия този диван веднъж Пери бе притискал лицето ѝ в ъгъла, а тя си мислеше, че ще умре. А онази снимка с надпис „Ден за забавления навън с децата“ не беше лъжа, защото това наистина бе ден за забавления навън с децата, но нямаха снимка на онова, което се случи, след като децата си легнаха същата вечер. Носът на Селест кървеше твърде лесно. Всеки път.

Тя занесе лампата в основната спалня на апартамента. Доста малка стая. Щеше да си купи двойно легло. Двамата с Пери имаха гигантско легло, естествено. Но тази стая щеше да изглежда претъпкана дори и с обикновено двойно.

Остави лампата на пода. Разноцветна лампа с форма на гъба, в стил артдеко. Купи я, защото ѝ хареса и защото Пери не би я харесал; не че щеше да ѝ попречи да я вземе, ако тя наистина я искаше, но щеше да потръпва всеки път, като я погледнеше, така както тя би потръпвала при вида на някои потискащи модерни произведения на изкуството, които той ѝ посочваше в галерии. И затова не ги купуваше.

Бракът се крепеше на компромиси. „Скъпа, ако наистина ти харесва този женствен, старинен стил, ще ти купя нещо автентично — нежно би казал той. — Това просто е обирджийство за един евтин, долнопробен кич.“

Когато Пери казваше такива неща, тя чуваше единствено: „Ти си евтин, долнопробен кич“.

Постепенно щеше да обзаведе това място с евтини, долнопробни неща, които ѝ харесваха.

Селест вдигна една от щорите, за да влезе малко светлина. Прокара пръст по леко прашния перваз. Апартаментът беше сравнително чист, но при следващото си идване щеше да донесе препарати за почистване и да го лъсне до блясък.

Досега никога не се бе осмелявала да напусне Пери, защото не можеше да си представи къде ще отиде, как щяха да живеят. Нагласа на ума. Изглеждаше невъзможно. А сега щеше да има цял един резервен живот в готовност за активиране. Щеше да има легла, застлани с чаршафи за момчетата. Щеше да има хладилник, зареден с храна. Щеше да има играчки и дрехи в шкафовете. Дори нямаше да ѝ се наложи да опакова багаж. Щеше да има формуляр за записване в местното училище — попълнен.

Щеше да е подготвена.

Следващия път, когато Пери я удареше, тя нямаше да му отвърне, нито да се разплаче, нито да легне в леглото си. Щеше да каже: „Напускам те. Още сега“.

Огледа кокалчетата на ръцете си.

Или пък щеше да го напусне, когато той бе извън страната. Може би така щеше да е по-добре. Щеше да го уведоми по телефона. „Трябва да знаеш, че не можем да продължаваме така — щеше да каже. — Когато се върнеш, нас няма да ни има.“

Невъзможно беше да си представи реакцията му.

Ако наистина — истински — го напуснеше.

Ако приключеше тази връзка, тогава щеше да спре и насилието, защото той вече нямаше да има правото да я удря, така както нямаше да има правото да я целува. Насилието бе нещо много лично в техните взаимоотношения, като секса. То вече нямаше да е уместно, ако го напуснеше. Тя вече нямаше да му принадлежи по същия начин. Щеше да си възвърне уважението му. Щяха да запазят приятелски отношения. Той щеше да е любезен, но хладен бивш съпруг. Тя вече знаеше, че за нея студенината му ще е по-болезнена и от най-тежките му юмруци. Той щеше да срещне друга. Щеше да му отнеме около пет минути.

Селест излезе от спалнята и тръгна по тесния коридор към стаята, предназначена за момчетата. Вътре имаше място точно за две единични легла, едно до друго. Щеше да им купи нови завивки. Да я направи уютна. Дишането ѝ се учести, опитвайки се да си представи слисаните им личица. О, боже! Наистина ли щеше да им причини това?

Сузи смяташе, че Пери ще се опита да получи еднолично попечителство над децата, но тя просто не го познаваше. Гневът му пламваше като факла и бързо угасваше. (За разлика от нейния. Селест бе по-гневна от него. Тя таеше злоба. На Пери бързо му минаваше, но на нея — не. Тя беше ужасна. Тя помнеше всичко. Помнеше всеки отделен случай, всяка думичка.) Сузи настоя да започне да документира „насилието“, както го нарече. „Записвай си всичко — каза. — Прави снимки на нараняванията си. Пази медицинските свидетелства. Може да се окаже важно при евентуални съдебни дела или изслушвания за попечителство.“ „Разбира се“ — отвърна Селест, но нямаше никакво намерение да го прави. Колко унизително — да види документирано поведението и на двама им. Би изглеждало така, сякаш описваха сбиване на деца. Аз му ударих шамар. Той започна да ми крещи. Аз му се разкрещях в отговор. Той ме блъсна. Аз го ударих. Имам синина. Той има драскотина. „Той не би се опитал да ми отнеме децата — бе казала Селест на Сузи. — Ще направи онова, което е най-добро за тях.“

„Той би могъл да реши, че за децата е най-добре да останат при него — бе казала Сузи с нейния хладен, лишен от емоции тон. — Мъже като твоя съпруг в повечето случаи наистина предявяват иск за попечителство. Имат нужните средства. Парите. Нужните хора. Това е нещо, за което трябва да си подготвена. Може да се намесят и близките му. Внезапно всички ще имат мнение по въпроса.“

Близките му. Сърцето ѝ се сви от мъка. Винаги бе обичала усещането да е част от голямото, многобройно семейство на Пери. Обожаваше факта, че те бяха толкова много: далечни лели, тълпи братовчеди, трио среброкоси намръщени чичовци. Обожаваше факта, че Пери дори не се нуждаеше от списък, когато пазаруваше парфюми от безмитните зони: „Шанел Коко Мадмоазел“ за леля Анита, „Исей Мияке“ за леля Евелин, мърмореше си той. Обичаше да вижда как Пери прегръща любимия си братовчед с просълзени очи, защото не са се виждали отдавна. Това сякаш доказваше някаква изначална доброта у съпруга ѝ.

От самото начало семейството на Пери бе приело Селест с такава топлота, сякаш усещаха, че собственото ѝ малко, твърде скромно семейство се различаваше от тяхното, и те можеха да ѝ дадат нещо, което тя никога не бе имала, освен парите. Пери и семейството му предлагаха изобилие от всичко.

Когато Селест седеше на голямата дълга маса, ядеше спанакопитата[7] на леля Анита и наблюдаваше как Пери търпеливо бъбри с намръщените прачичовци, докато близнаците тичат като луди с останалите деца, в съзнанието ѝ внезапно проблясваше видение, в което Пери я удряше, и това ѝ изглеждаше невъзможно, гротескно, абсурдно, дори да се бе случило предишната нощ, и след отрицанието идваше срамът и тя решаваше, че вината би трябвало да е нейна, защото това бе добро, любящо семейство, и тя беше чуждата, и си представяше колко ужасени биха били те да я видят как удря и дере с нокти техния любим Пери.

Никой в това голямо усмихнато семейство не би повярвал, че Пери е насилник, а Селест нямаше никакво желание да ги уведомява за това, защото този Пери, който купуваше парфюми за лелите си, не беше онзи Пери, който избухваше.

Сузи не познаваше Пери. Тя познаваше примерни случаи, изследвания и статистики. Тя не знаеше, че сприхавостта на Пери бе само една част от него, но не всичко. Той не беше само мъж, който удряше съпругата си. Той бе човек, който четеше приказки на децата си преди лягане, преправяше гласа си, за да ги забавлява, говореше учтиво със сервитьорките. Пери не беше злодей. Той бе просто човек, който понякога се държеше много лошо.

Други жени в подобна ситуация се страхуваха, че съпрузите им ще ги намерят и ще ги убият, ако се опитат да ги напуснат, но Селест се страхуваше, че той ще ѝ липсва. Удоволствието да вижда как момчетата тичат към него, когато се връщаше от пътуване, как пуска чантите си и пада на колене с широко разтворени ръце, за да ги прегърне. А после казваше: „Сега искам да целуна мама“.

Подобно решение не се вземаше лесно. Просто бракът им беше много странен.

Тя тръгна обратно през апартамента, пропускайки кухнята. Беше малка и тясна. Не искаше да си представя как готви в тази кухня. Хленченето на момчетата: „Гладен съм!.. Аз също!“.

Влезе отново в спалнята и включи лампата в контакта. Все още имаше електричество. Цветовете на лампата грейнаха — наситени, искрящи. Селест се вгледа в нея с възхищение. Обожаваше странната си на вид лампа.

След като се преместеше тук, щеше да покани Джейн и Маделин на гости. Ще им покаже лампата си, а после ще се сместят на тясното балконче и ще пият следобеден чай.

Ако напуснеше Пириуи, щяха да ѝ липсват сутрешните разходки по крайбрежието с Джейн. През по-голямата част от времето двете вървяха в мълчание. Като споделена медитация. Ако Маделин се разхождаше с тях, и трите щяха да говорят през цялото време, но енергията бе коренно различна, когато бяха само Джейн и Селест.

Напоследък и двете колебливо споделяха все по-лични неща. Интересно как по време на разходка човек казваше неща, които би премълчал под напрежението на прекия визуален контакт, ако седи на маса. Селест се замисли за онази сутрин, когато Джейн ѝ разказа за биологичния баща на Зиги, онзи отвратителен мъж, който — малко или много — я бе изнасилил. Тя потръпна от отвращение.

Поне в секса с Пери нямаше насилие — дори когато се случваше след сцена на насилие, дори когато бе част от тяхната странна, напрегната игра на сдобряване, на прощаване и забравяне. Винаги ставаше въпрос за любов и винаги беше много, много хубаво. Преди да срещне Пери, тя никога не бе изпитвала толкова силно привличане към мъж и знаеше, че никога повече нямаше да ѝ се случи. Не беше възможно. Тяхната връзка бе твърде специална.

Сексът щеше да ѝ липсва. Щеше да ѝ липсва да живее близо до плажа. Щеше да ѝ липсва кафето с Маделин. Щяха да ѝ липсват късните вечери, когато гледаше сериали заедно с Пери. Щеше да ѝ липсва семейството на Пери.

„Когато се развеждаш с някого, развеждаш се с цялото му семейство“, каза ѝ веднъж Маделин. Някога поддържала близки приятелски отношения със сестрата на Нейтън, но сега почти не се виждали. Селест трябваше да се откаже и от семейството на Пери, заедно с всичко останало.

Имаше твърде много неща, които трябваше да жертва и които щяха да ѝ липсват.

Е, това беше само тренировка.

В момента не се налагаше да прави нищо. Всичко това бе просто теоретично упражнение, за да впечатли Сузи, която вероятно нямаше да е чак толкова впечатлена, защото в крайна сметка всичко опираше единствено до парите. Селест не проявяваше някаква забележителна смелост. Тя можеше да си позволи да наеме и обзаведе апартамент, който може би никога нямаше да използва, служейки си с парите на съпруга си. Повечето от клиентите на Сузи вероятно не разполагаха с никакви финансови средства, докато Селест можеше да тегли големи суми пари в брой от различни сметки, без Пери дори да забележи, а и да забележеше, тя лесно би могла да измисли оправдание. Можеше да му каже, че приятелка се е нуждаела от пари, и той нямаше да трепне. Щеше да предложи да даде още. Не беше от онези мъже, които държаха жените си като затворници, ограничавайки действията им и достъпа им до пари. Селест бе свободна като птица.

Тя плъзна поглед из стаята. Нямаше дрешник. Трябваше да купи гардероб. Как бе могла да пропусне това при огледа? Когато Маделин за пръв път видя огромния ѝ дрешник, очите ѝ блеснаха, сякаш бе чула прекрасна музика или красива поезия. „Това нещо тук е моята сбъдната мечта.“

Животът на Селест бе нечия сбъдната мечта.

„Никой не заслужава да живее така“ — бе казала Сузи, но Сузи не виждаше живота им в цялата му пълнота. Не беше виждала израженията на момчетата, когато Пери разтягаше лудите си истории за ранни сутрешни полети над океана. „Ти не можеш да летиш наистина, тате. Може ли да лети, мамо? Може ли?“ Не беше виждала Пери да танцува като рапър с децата си или да танцува бавно със Селест на терасата им, с луната, заседнала ниско над хоризонта и огряла морето, сякаш бе там само за тях.

„Почти си струва“ — бе казала на Сузи.

А може би така бе справедливо. Малки порции насилие като изгодна цена за живот, който иначе би бил — прекалено, ужасяващо, разточително облян в лунна светлина — идеален.

Какво тогава правеше тя тук, по дяволите, планирайки тайно маршрута си за бягство, като затворник?

39.

— Зиги — каза Джейн.

Бяха на плажа и правеха пясъчен замък от студен пясък. В късния следобед небето висеше ниско и тежко, а вятърът свиреше. Беше средата на есента, така че утре спокойно би могло да бъде отново топло и слънчево, но днес по плажа нямаше жива душа. В далечината някой разхождаше куче, а самотен сърфист в неопренов костюм вървеше към водата, стиснал сърфа си под мишница. Гневният океан бълваше с мощен рев вълна след вълна върху плажа. Бялата вода кипеше и се пенеше като завряла, а във въздуха изригваха високи фонтани от пръски.

Зиги си тананикаше, докато работеше по пясъчния замък, потупвайки го с лопатка, купена специално за него от майката на Джейн.

— Вчера се видях с госпожа Липман — каза тя. — И с майката на Амабела.

Зиги вдигна поглед към нея. Носеше сива плетена шапка, която покриваше косата и ушите му. Бузките му червенееха от студа.

— Амабела твърди, че някой от класа ѝ тайно я наранява, когато учителката не гледа — каза Джейн. — Щипе я. И даже… даже я хапе.

Божичко! Това звучеше ужасно. Нищо чудно, че Рената бе жадна за мъст.

Зиги не каза нищо. Остави лопатката и взе пластмасово гребло.

— Майката на Амабела смята, че си ти — каза Джейн. Едва не каза: „Не си ти, нали?“, но успя да се спре навреме. Вместо това попита: — Ти ли си, Зиги?

Той не ѝ обърна внимание. Не откъсваше очи от пясъка и старателно чертаеше прави линии с греблото.

— Зиги — повтори Джейн.

Той остави греблото и я погледна. Гладкото му лице изглеждаше отчуждено. Погледът му се рееше някъде зад главата ѝ.

— Не искам да говоря за това — отвърна.

40.

Саманта: Чухте ли за петицията? Точно тогава разбрах, че нещата излизат извън контрол.

Харпър: Не се срамувам да кажа, че аз започнах петицията. За бога, училището не предприемаше никакви мерки! Горката Рената вече не знаеше какво да прави. Когато изпращаш детето си на училище, трябва да си спокоен, че го оставяш на сигурно място.

Госпожа Липман: Категорично не съм съгласна с твърдението, че училището не е предприело никакви мерки. Имахме изключително подробен план за действие. И нека изясня нещо: ние всъщност не разполагахме с никакви доказателства, че Зиги е този, който е упражнявал насилие.

Tea: Аз я подписах. Горкото момиченце.

Джонатан: Разбира се, че не я подписах. Горкото момченце.

Габриел: Не казвайте на никого, но мисля, че случайно я подписах. Заблудих се, че това е петицията до училищния съвет за поставяне на пешеходна пътека на Парк Стрийт.

* * *

ЕДНА СЕДМИЦА ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

— Добре дошла на встъпителната среща в Клуба на любителите на еротични книги „Пириуи“! — каза Маделин, отваряйки с театрален замах входната си врата. Вече се бе почерпила с половин чаша шампанско.

Докато се подготвяше за тази вечер, се чудеше защо изобщо бе създала този клуб. Това само я разсейваше от скръбта ѝ по Абигейл. Твърде драматично ли звучеше думата скръб? Може би. Но точно така се чувстваше. Имаше усещането, че е претърпяла загуба, но никой не ѝ носеше цветя, затова си бе уплътнила времето с читателски клуб — от всички възможни неща. (Защо просто не излезе по магазините?) Демонстративно бе поканила всички родители от детската градина и десет от тях приеха. После избра пикантна, забавна книга, която със сигурност щеше да ѝ хареса, и даде на всички предостатъчно време да я прочетат. Едва тогава осъзна, че после всички щяха да се редуват при избора на следващите книги, така че най-вероятно щеше да ѝ се наложи да прочете някои ужасни, бележити тухли. Е, така да е. Имаше достатъчно опит в прескачане на задължения. Щеше да импровизира. Или да лъже, че ги е чела, и да помоли Селест за сбит преразказ.

— Престани да го наричаш Клуб за еротични книги — каза Саманта, първата ѝ гостенка, докато ѝ подаваше чиния с шоколадови сладки. — Хората започват да говорят. Каръл е като обсебена.

Саманта бе дребна и жилава, джобен вариант на професионален спортист. Участваше в маратони, но Маделин ѝ прощаваше този недостатък, защото Саманта създаваше впечатление, че казва точно онова, което си мисли, освен това бе от онези хора, които бяха абсолютно подвластни на собственото си чувство за хумор. Човек често би могъл да я види на детската площадка, стиснала нечия ръка за равновесие, докато безпомощно се залива от смях.

Маделин харесваше Саманта и поради факта, че още през първата училищна седмица Клоуи се влюби в дъщеря ѝ — Лили (същата темпераментна принцеса като нея). Така страхът ѝ, че Клоуи може да вземе под крилото си Скай, се оказа неоснователен. Слава богу! След напускането на Абигейл само това ѝ липсваше — да кани на гости детето на бившия си съпруг.

— Аз ли съм първата пристигнала? — попита Саманта. — Излязох рано, защото копнеех да избягам от децата. Казах на Стю: „Оставям всичко в твои ръце, приятел“.

— Ти си първата. — Маделин я поведе към всекидневната. — Заповядай, налей си нещо за пиене.

— Джейн ще дойде, нали? — попита Саманта.

— Да, защо? — Маделин спря и я погледна.

— Просто се чудех дали знае за онази петиция, която се разпространява.

— Каква петиция? — Маделин стисна зъби. Джейн ѝ бе казала за новите обвинения срещу Зиги.

Очевидно Амабела отказваше да потвърди или отрече, че Зиги е виновникът за нараняванията ѝ, а Джейн твърдеше, че Зиги се държал странно, когато тя го попитала за това. Джейн не знаеше дали това доказваше вината му, или се дължеше на нещо друго. Вчера бе ходила при лекаря, за да вземе направление за психолог, което вероятно щеше да ѝ струва цяло състояние. „Просто искам да съм сигурна — бе казала тя на Маделин. — Нали знаеш, заради… произхода му.“

Тогава Маделин се запита дали онези три момичета, полусестрите на Зиги, имаха склонност към насилие. После се изчерви, засрамена от нечестно получената информация.

— Петиция за изключване на Зиги от училището — каза Саманта с извинителна гримаса, сякаш неволно бе настъпила Маделин по крака.

— Какво? Това е абсурдно! Нима Рената наистина си мисли, че има толкова дребнави хора, които да я подпишат?

— Не е Рената. Мисля, че Харпър събира подписите — каза Саманта. — Ако не се лъжа, те са много добри приятелки, нали? Аз все още не съм съвсем наясно със схемите в това училище.

— Харпър е много добра приятелка на Рената и много държи всички да узнаят това — каза Маделин. — Сближили са се покрай талантливите си деца. — Тя взе чашата си с шампанско и я пресуши до дъно.

— Ами… Амабела е чудесно момиченце — каза Саманта.

— Много е неприятно, че някой тайно я тормози, но чак пък петиция? За изгонването на петгодишно дете? Това е безобразие. — Тя поклати глава. — Не мога да си представя какво бих направила, ако Лили се намираше в подобна ситуация, но Зиги изглежда толкова очарователен с тези големи зелени очи, а Лили казва, че винаги се държи много мило с нея. Помогнал ѝ да си намери любимото камъче или нещо такова. Ще ми налееш ли нещо за пиене?

— Съжалявам. — Маделин напълни чашата на Саманта. — Това обяснява странното телефонно обаждане, което току-що получих от Tea. Каза, че се оттегля от читателския клуб. Стори ми се малко странно, защото постоянно повтаряше как искала да участва точно в такъв клуб, как имала нужда да „направи нещо за себе си“. Дори правеше разни коментари, придружени с намигване и смушкване с лакът, относно горещите сцени в книгата, което, честно казано, бе малко изнервящо. И накрая, буквално преди десет минути, звънна и ми каза, че имала „твърде много ангажименти“.

— Тя има четири деца все пак.

— О, да, истински логистичен кошмар.

Двете се засмяха злорадо.

— Умирам от жажда! — извика Фред от стаята си.

— Татко ще ти донесе чаша вода! — извика в отговор Маделин.

Саманта спря да се смее.

— Знаеш ли какво ми каза днес Лили? Попита: „Позволено ли ми е да играя със Зиги?“. И аз ѝ казвам: „Разбира се“, а тя… — Саманта млъкна. Гласът ѝ се промени. — Здравей, Клоуи.

Клоуи стоеше до вратата и стискаше плюшеното си мече.

— Мислех, че си заспала — строго каза Маделин, макар че сърцето ѝ се размекна, както ставаше винаги, когато видеше децата си по пижами. Ед трябваше да поема грижата за децата, докато тя се грижеше за гостите си по време на сбирките на клуба. Той бе прочел книгата, но не искаше да участва. Каза, че идеята за читателски клубове събуждала ужасните му спомени за превзети съученици от часовете по английска литература. „Ако някой използва изрази като великолепна метафора или дъга на повествованието, удари му един шамар вместо мен“ — каза ѝ.

— Бях заспала, но хъркането на татко ме събуди — отвърна Клоуи.

Напоследък, поради стълпотворение на чудовища в стаята ѝ, Клоуи бе развила нов навик, при който мама или татко трябваше да полежат до нея „само за няколко минути“, преди тя да заспи. Единственият проблем бе в това, че Маделин или Ед неминуемо заспиваха заедно с нея и след час-два излизаха от стаята на Клоуи замаяни и с присвити очи.

— Бащата на Лили също хърка — каза Саманта на Клоуи. — Издава звуци като влак, който спира на гара.

— За Зиги ли си говорехте? — словоохотливо попита Клоуи. — Той днес плака, защото бащата на Оливър му казал да стои далече, далече от него, тъй като е лош.

— О, за бога! Лош е бащата на Оливър. Трябва да го видиш как се държи на родителските срещи.

— Затова аз ощипах Оливър.

— Какво? — ахна Маделин.

— Съвсем лекичко — уточни Клоуи, хвърли им ангелски поглед и прегърна мечето си. — Не го заболя много.

На входната врата се звънна точно в момента, когато Фред извика:

— Само ви уведомявам, че все още си чакам чашата вода!

Саманта стисна лакътя на Маделин и безпомощно се запревива от смях.

41.

Джейн разбра за петицията десет минути преди да тръгне към дома на Маделин за първата сбирка на читателския клуб. Беше в банята и си миеше зъбите, когато телефонът ѝ звънна, а Зиги прие обаждането.

— Сега ще се обади — чу го да казва. Последва трополене на стъпки и той се появи в банята. — Търси те моята учителка! — каза той с благоговение и протегна телефона към нея.

— Секунда — изфъфли Джейн, защото устата ѝ беше пълна с вода и паста за зъби. Вдигна четката си за зъби във въздуха, но Зиги просто бутна телефона в ръката ѝ и отстъпи назад. — Зиги! — Тя едва не изпусна телефона, после го вдигна високо, докато изплю и избърса устата си. Сега какво? Зиги бе тих и вглъбен в себе си след училище, но каза, че Амабела отсъствала днес, така че едва ли това бе причината. О, боже! Нима бе причинил нещо на друго дете? — Здравейте, госпожице Барнс. Ребека — каза тя на учителката. Харесваше Ребека Барнс. Знаеше, че са на приблизително еднаква възраст (децата много се вълнуваха, че госпожица Барнс има рожден ден и става на двайсет и четири), и макар да не бяха точно приятелки, понякога Джейн усещаше някаква безмълвна солидарност между двете, естествената близост между двама души от едно поколение, когато са заобиколени от хора, които са по-възрастни или по-млади от тях.

— Здравей, Джейн — каза госпожица Барнс. — Съжалявам, опитах се да избера време, по което Зиги ще си е легнал, но преди да е станало твърде късно…

— О, той тъкмо си лягаше всъщност. — Джейн направи знак на Зиги да я остави сама. Той я погледна втрещено и хукна към стаята си, вероятно притеснен, че ще има проблеми с учителката си за това, че си ляга късно. (Когато станеше въпрос за училище, Зиги се превръщаше в дисциплиниран дребосък, който копнееше за похвала от госпожица Барнс. Точно затова представата, че се е държал толкова лошо — дори при най-малката възможност да го хванат, изглеждаше невъзможна. Джейн непрекъснато се блъскаше в стените на тази невъзможност. Зиги просто не бе от онези деца, които вършеха такива неща.) — Какво има? — попита тя.

— Искаш ли да ти звънна по-късно?

— Не, всичко е наред. Той отиде в стаята си. Случило ли се е нещо? — Усети остра нотка в гласа си. Беше записала час при психолог за другата седмица. Имаше късмет, че някой се бе отказал. Многократно повтаряше на Зиги, че не бива и с пръст да докосва Амабела или което и да било от останалите деца, но той просто казваше с равен глас: „Знам това, мамо. Не наранявам никого, мамо“, а после, след кратка пауза, винаги добавяше: „Не искам да говоря за това“. Какво повече би могла да направи? Да го накаже за нещо, без да разполага със сигурни доказателства, че го е извършил?

— Просто се чудех дали знаеш за тази петиция, която се разпространява — каза госпожица Барнс. — Исках да го чуеш от мен.

— Петиция? — попита Джейн.

— Петиция за изключването на Зиги от училище — отвърна госпожица Барнс. — Много съжалявам. Не знам кои родители стоят зад нея, но просто исках да знаеш, че съм много ядосана, освен това съм сигурна, че госпожа Липман също ще се ядоса, и самата петиция очевидно няма да има никаква тежест и никаква връзка с… нищо.

— Искаш да кажеш, че хората я подписват… наистина? — попита Джейн. Стисна облегалката на един стол и се загледа в побелелите кокалчета на пръстите си. — Но ние дори не знаем със сигурност…

— Знам! — прекъсна я госпожица Барнс. — Знам, че не знаем! Според моите лични наблюдения, Амабела и Зиги са приятели! И аз съм изключително объркана. Наблюдавам ги като ястреб. Наистина. Е, поне се опитвам, но имам двайсет и осем деца, две от тях със СДВХ[8], едно със затруднения при усвояване на учебния материал, две надарени деца, поне четири, чиито родители ги смятат за надарени, и едно с толкова тежка алергия, че трябва да имам епинефрин подръка по всяко време, и... — Госпожица Барнс вече говореше бързо и пискливо, но внезапно спря насред изречението и се прокашля. После сниши глас. — Съжалявам, Джейн, не бива да ти говоря по този начин. Непрофесионално е. Но просто съм много разстроена заради това, което преживяваш… и ти, и Зиги.

— Всичко е наред — отвърна Джейн. Тревогата в гласа на учителката ѝ действаше някак успокояващо.

— Имам голяма слабост към Зиги. Но съм длъжна да кажа, че имам слабост и към Амабела. И двамата са прекрасни деца. Смея да твърдя, че имам силно развити инстинкти по отношение на деца, и именно затова… просто цялата тази работа е толкова странна, толкова нелепа.

— Да — каза Джейн. — Не знам какво да правя.

— Ще се справим. Обещавам ти, че ще се справим. Беше повече от очевидно, че и тя не знаеше какво да прави.

След като затвори, Джейн отиде в стаята на Зиги.

Той седеше по турски на леглото, облегнат на стената, а по лицето му се стичаха сълзи.

— Вече на всички ли им забраняват да си играят с мен? — попита.

* * *

Tea: Вероятно сте чули, че Джейн беше пияна в нощта на викторината. Това просто е неуместно за училищно събитие. Вижте, аз съм наясно, че сигурно е приемала много тежко цялата тази история със Зиги, но непрекъснато си задавах въпроса: Защо просто не го премести в друго училище? Нищо не я задържаше в този район, като семейни връзки например. Просто трябваше да се върне в западните покрайнини, където е израснала и където вероятно щеше… знаете… да си намери мястото.

Габриел: Бяхме „приятно пийнали“. Помня, че Маделин го каза: „Чувствам се приятно пийнала“. Типично за Маделин. Горката Маделин… Както и да е. Онези коктейли… в тях сигурно е имало поне хиляда калории.

Саманта: Всички бяха пияни. Всъщност беше страхотна вечер до момента, когато всичко отиде по дяволите.

42.

— Къде е Пери този път? — попита Гуен, когато се настани с плетката си на дивана на Селест.

Гуен гледаше момчетата от бебета. Тя имаше дванайсет внуци, завидно строг метод на възпитание и шепа шоколадови монети в златно фолио, скрити в чантата, от които нямаше да има нужда тази вечер, защото момчетата вече спяха дълбоко.

— Женева — отвърна Селест. — Не, чакай, може би Генуа? Не мога да се сетя. Точно в момента би трябвало да е още във въздуха. Тръгна тази сутрин.

Гуен я погледна с възхищение.

— Животът му е много екзотичен, нали?

— Да — отвърна Селест. — Предполагам, че е така. Надявам се да не закъснея много. Това е един нов читателски клуб, така че не съм сигурна…

— Зависи от книгата! — каза Гуен. — В моя читателски клуб наскоро обсъждахме най-интересната книга. Обаче как се казваше? Разказваше се за… Хм, за какво се разказваше? Никой не я хареса особено, да не кажа никак, честно казано, но моята приятелка Пип — тя обича да сервира ястие, което да е в чест на книгата, така да се каже, та тя направи разкошно къри с риба, макар че беше доста пикантно, и ние всички, така, в един глас… Пип! — Гуен размаха двете си длани пред устата, за да покаже колко люто е било.

Единственият проблем на Гуен бе това, че понякога човек трудно се измъкваше от нея. Пери умееше да го прави очарователно, но Селест се чувстваше неловко.

— Е, аз ще тръгвам. — Селест се наведе, за да вземе телефона си от масичката за кафе пред Гуен.

— Ама че лоша синина! Как си причини това?

Селест дръпна ръкава на копринената си риза и покри китката си.

— Тенис травма — отвърна. — С партньора ми по двойки се хвърлихме едновременно за една и съща топка.

— О! — Гуен впери поглед в Селест. Помежду им се загнезди мълчание.

— Е… Момчетата не би трябвало да се събудят…

— Може би е време да си намериш нов тенис партньор — каза Гуен. Гласът ѝ бе лишен от всякаква емоция. Онзи тон, който използваше с поразителен ефект, когато момчетата се биеха.

— Ами… аз също имам вина за случилото се — отвърна Селест.

— Нямаш, готова съм да се обзаложа — каза Гуен, без да откъсва поглед от нейния. Селест се замисли, че през всичките тези години, откакто познаваше Гуен, тя никога не бе споменавала за съпруг. Гуен изглеждаше толкова самостоятелна, толкова бъбрива и заета, с всичките ѝ приказки за приятели и внуци; идеята за съпруг изглеждаше напълно излишна.

— Е, ще тръгвам — каза Селест.

43.

Зиги все още плачеше, когато детегледачката почука на вратата. Беше казал на Джейн, че три или четири деца (тя не успя да разбере добре от несвързания му говор) му заявили, че не им позволяват да си играят с него.

Той хлипаше върху бедрото и корема на Джейн, където бе заклещил лицето си в неудобна поза, след като тя седна на леглото до него и той внезапно се хвърли към нея, като едва не я събори по гръб. Джейн усещаше твърдия натиск на малкото му носле и влагата от сълзите, които попиваха в джинсите ѝ, докато притискаше лицето си към крака ѝ с болезнено, въртеливо движение, сякаш искаше — някак — да потъне в нея.

— Това трябва да е Челси. — Джейн улови крехките му рамене и се опита да го премести, но той продължи да говори, без дори да си поеме дъх.

— Бягаха от мен — хлипаше той. — Много бързо! А аз се чувствах така, сякаш играехме на Междузвездни войни.

Ясно, помисли си Джейн. Сбирката на клуба отпадаше. Не можеше да го остави в такова състояние. Освен това там можеше да има родители, които са подписали петицията. Или такива, които са казали на децата си да стоят далеч от Зиги.

— Изчакай секундичка — изръмжа тя, докато отлепяше отпуснатото му, тежко телце от краката си. Той я погледна със зачервено, сополиво, мокро лице, а после се хвърли по очи върху възглавницата си. — Съжалявам, налага се да го отменим — каза Джейн на Челси. — Но ще ти платя, така или иначе.

Нямаше нищо по-дребно от петдесетдоларова банкнота.

— О, ах… супер, благодаря — отвърна Челси. Тийнейджърите никога не връщаха ресто.

Джейн затвори вратата и отиде да се обади на Маделин.

— Няма да дойда — каза ѝ. — Зиги е… Зиги не се чувства добре.

— Заради онази история с Амабела, нали? — попита Маделин. В далечината се чуваха гласове. Някои от останалите родители бяха там.

— Да. Разбра ли за петицията? — попита тя, опитвайки се да преглътне буцата в гърлото си. На Маделин сигурно ѝ се гадеше от нея: или се оплакваше за Хари Хипопотама, или споделяше гнусните си секс истории. Вероятно проклинаше деня, в който навехна глезена си.

— Това е безобразие! Направо кипя от гняв.

В далечината се чу бурен смях. Приличаше по-скоро на вечерно парти, отколкото на литературна сбирка. Звукът на смеха им накара Джейн да се почувства безлична и самотна, въпреки че беше поканена.

— По-добре да не те задържам повече — каза тя. — Приятно прекарване.

— Ще ти се обадя. Не се тревожи. Ще оправим този проблем.

Веднага щом Джейн затвори, на вратата отново се почука. Беше жената от долния етаж, майката на Челси — Айрин, която държеше в ръка петдесетдоларовата банкнота.

— Не може да ѝ даваш петдесет долара за нищо — каза тя.

Джейн взе парите с благодарност. Заболя я, когато ги даде на Челси. Петдесет долара си бяха петдесет долара.

— Реших, че… заради причиненото неудобство.

— Тя е на петнайсет. Просто изкачи стълбите от долния етаж. Зиги добре ли е?

— Имаме малко проблеми в училище — отвърна Джейн.

— О, боже!

— Тормоз — поясни Джейн. Не познаваше Айрин чак толкова добре, просто бъбреха на стълбите понякога.

— Някой тормози горкичкия Зиги? — намръщи се Айрин.

— Твърдят, че Зиги е този, който упражнява насилие.

— О, глупости! — каза Айрин. — Не им вярвай. Преподавала съм в начално училище двайсет и четири години. Разпознавам насилниците от километър разстояние. Зиги не е такъв.

— Е, надявам се да не е — отвърна Джейн. — Имам предвид, не мисля, че е.

— Обзалагам се, че родителите раздухват проблема, нали? — В погледа ѝ се четеше разбиране. — Напоследък родителите прекалено се вторачват в децата си. Да върнем доброто старо време на благотворен непукизъм, това предлагам. Ако бях на твое място, изобщо нямаше да си го слагам на сърцето. Малки деца — малки проблеми. Изчакай да се появят сериозните поводи за тревога като секс, наркотици и социални мрежи.

Джейн се усмихна учтиво и вдигна петдесетдоларовата банкнота.

— Е, благодаря. Кажи на Челси, че ще потърся услугите ѝ на детегледачка някоя друга вечер.

Тя затвори плътно вратата, леко подразнена от фразата „Малки деца — малки проблеми“. Докато крачеше по коридора, чуваше хлипането на Зиги: не гневния, настоятелен плач на дете, което иска внимание, или тревожния рев на дете, което се е наранило. Това бе плач като на възрастен — неволно и тихо ридание.

Джейн влезе в стаята му и остана за малко до вратата, загледана в телцето му — лежеше по очи на леглото, раменете му трепереха, а ръчичките му стискаха плата на завивката с щампа от „Междузвездни войни“. Почувства как в гърдите ѝ се надига нещо силно и мощно. Точно в този момент изобщо не я интересуваше дали Зиги е наранил Амабела или не, или дали е наследил от биологичния си баща коварната, тайна склонност към насилие; а и изобщо не беше сигурно, че склонността към насилие идваше от баща му, защото, ако Рената стоеше пред нея точно в момента, Джейн щеше да упражни насилие и да я удари. Щеше да я удари с удоволствие. Щеше да я удари толкова силно, че луксозните ѝ очила щяха да изхвърчат от лицето ѝ. Може би дори щеше да ги смачка с крак като типичен насилник. И ако това я правеше родител-хеликоптер, на кого, по дяволите, му пукаше?

— Зиги? — Тя седна на леглото до него и разтри гърба му.

Той надигна мокрото си от сълзи личице.

— Хайде да отидем на гости при баба и дядо. Ще си вземем пижамите и ще останем да спим там.

Той подсмръкна. Телцето му потръпна от тъжна въздишка.

— И през целия път дотам ще ядем чипс, шоколад и сладки.

* * *

Саманта: Знам, че се смях и се шегувах, и какво ли не още, така че сигурно ме мислите за безсърдечна кучка, но това е нещо като защитен механизъм, знам ли и аз… Искам да кажа, да, това е трагедия. Погребението беше просто… И когато онова мило момченце сложи писмото върху ковчега… Аз просто… Това просто ме съсипа. Съсипа всички ни.

Tea: Много тъжно. Припомни ми за погребението на принцеса Даяна, когато малкият принц Хари остави писъмце с надпис „Мама“. Не че тук става въпрос за кралско семейство, разбира се.

44.

На Селест не ѝ отне дълго да осъзнае, че това щеше да е от онзи тип клубове на любителите на книги, в чийто дневен ред книгите оставаха на заден план. Изпита леко разочарование. Бе очаквала с нетърпение обсъждането на книгата. Дори, с леко смущение, се бе подготвила за това обсъждане като прилежен адвокат — отбеляза си отделни страници със самозалепващи листчета и записа сбити коментари в празните полета.

Тя отмести книгата от скута си и бързо я пъхна в чантата си, преди някой да я забележи и да я вземе на подбив. Шегите щяха да са приятелски и добронамерени, но тя вече нямаше сили за подобни шеги. Бракът с Пери означаваше, че тя винаги имаше готовност да оправдае действията си, непрекъснато контролираше какво е казала или направила, докато същевременно се отбраняваше от своята отбранителност, а мислите и чувствата ѝ се оплитаха в здрави възли, така че понякога, както в момента, когато седеше в една стая с нормални хора, всичко, което не можеше да изрече, се надигаше в гърлото ѝ и тя едва си поемаше дъх.

Какво биха си помислили тези хора, ако знаеха, че срещу тях седеше някой като нея и спокойно им подаваше чинията със суши? Това бяха любезни хора, непушачи, които посещаваха читателски клубове, създаваха уют в домовете си и говореха възпитано. В тези малки, идеални социални кръгове съпрузите не се биеха помежду си.

Никой не обсъждаше книгата поради простата причина, че всички обсъждаха петицията за изключване на Зиги от училището. Някои хора все още не знаеха за нея, а онези, които знаеха, имаха приятната задача да съобщят шокиращите подробности на останалите. Всеки споделяше с останалите и най-малкото, което можеше да предложи.

Селест кимаше учтиво, а разговорът течеше, воден главно от пламналата, превъзбудена, почти трескава Маделин.

— Очевидно Амабела не е казала открито, че виновникът е Зиги. Рената просто го подозира заради случилото се в деня за ориентация.

— Чух, че имало белези от ухапване, което е ужасяващо за тази възраст.

— В забавачницата на Лили имаше дете, което хапеше. Прибирала се е вкъщи лилаво-синя. Трябва да призная, че ми се е искало да убия малкото зверче, което хапеше, но майка ѝ беше толкова мила. Бе някак над нещата.

— Точно там е работата. Всъщност е по-зле, ако детето ти упражнява насилие.

— И все пак тук става въпрос за деца!

— Аз искам да знам защо учителите не виждат това?

— Рената не може ли просто да принуди Амабела да каже кой е виновен? Та тя е на пет!

— Предполагам, че когато става въпрос за надарено дете…

— О, не знаех. Зиги надарено дете ли е?

— Не Зиги. Анабела. Тя определено е надарена.

— Амабела, не Анабела.

— Това от онези измислени имена ли е?

— О, не, не. Френско е! Не си ли чувала Рената да говори за това?

— Е, на това дете цял живот ще му бъркат името.

— Харисън всеки ден си играе със Зиги. Никога не е имал проблеми.

— Петиция! Това е просто абсурдно. За такава дреболия. Този киш е ужасно вкусен, между другото. Маделин, ти ли го направи?

— Аз го стоплих.

— Нали се сещате за случая, когато Рената раздаде онези покани на всички в класа, с изключение на Зиги. Безскрупулно.

— Вижте, държавните училища могат ли да изключват деца? Това изобщо възможно ли е? Не са ли длъжни да приемат всички?

— Съпругът ми смята, че всички сме се смахнали. Казва, че напоследък твърде лековато лепим етикета „насилник“, а те са просто деца.

— Може и да е прав.

— Макар че хапане и душене…

— Хммм, ако беше моето дете…

— Нямаше да направиш петиция.

— Ами… не.

— Рената има купища пари. Защо не изпрати Амабела в частно училище? Така няма да ѝ се налага да се занимава с простолюдието.

— Аз харесвам Зиги. Харесвам и Джейн. Сигурно не ѝ е лесно да върши всичко сама.

— Има ли баща, някой знае ли?

— Не трябва ли да говорим за книгата? — обади се Маделин, която най-после си спомни, че е домакиня на литературна сбирка.

— Трябва… предполагам.

— Кой всъщност е подписал петицията до този момент?

— Не знам. Обзалагам се, че Харпър е подписала.

— Харпър създаде петицията.

— Рената не работеше ли със съпруга на Харпър, или нещо такова? Или не, може би го бъркам с твоя съпруг, Селест?

Всички погледи, като по невидим сигнал, внезапно се насочиха към Селест. Тя стисна здраво столчето на чашата си.

— Рената и Пери работят в една и съща област — отговори. — Просто се познават.

— Ние все още не познаваме Пери, нали? — обади се Саманта. — Мъж, обвит в мистерия.

— Той непрекъснато пътува — обясни Селест. — В момента е в Генуа.

Не, Женева. Определено Женева.

В разговора все още тегнеше необяснимо затишие. Елемент на очакване. Нещо странно ли бе казала?

Почувства се така, сякаш всички очакваха да чуят още нещо от нея.

— Ще се запознаете с него на викторината — добави. Пери, за разлика от много мъже, обожаваше маскени балове. Прояви интерес, когато Селест провери графика му и установи, че тогава ще си е у дома.

„Ще ти трябва перлена огърлица като на Одри от Закуска в Тифани — каза ѝ. — Ще ти купя една от „Швейцарски перли“ в Женева.“

„Не — отвърна тя. — Недей.“

Когато отиваш на маскено парти в училище, от теб се очаква да носиш евтини бижута, а не огърлица, която струва повече от парите, които трябваше да съберат за интерактивни дъски.

Той щеше да ѝ купи съвършената огърлица. Пери обожаваше бижута. Щеше да струва колкото един автомобил и щеше да е изключителна, а Маделин щеше да полудее, когато я видеше, и Селест щеше да изпита копнеж да я свали от шията си и да ѝ я подари.

„Купи една и за Маделин“ — прииска ѝ се да каже. И той щеше да купи, ако му беше казала, при това с удоволствие, но Маделин никога не би приела такъв подарък, разбира се. И все пак бе много странно, че не можеше просто ей така да подари на Маделин нещо, което би я направило истински щастлива.

— Всички ли ще ходят на викторината? — изчурулика тя. — Ще бъде забавно!

* * *

Саманта: Виждали ли сте снимки от викторината? Селест изглеждаше зашеметяващо. Хората не откъсваха очи от нея. Явно онази огърлица беше истинска скъпоценност. Но знаете ли какво? Разглеждах някои от снимките, има нещо тъжно в лицето ѝ, в погледа, сякаш е видяла призрак. Все едно е знаела, че нещо ужасно ще се случи онази нощ.

45.

— Беше забавно. Може би другия път ще се сетим да поговорим и за книгата — каза Маделин.

Селест остана последна; старателно почистваше остатъците от храна по чиниите и ги подреждаше в съдомиялната.

— Престани! — каза Маделин. — Правиш го всеки път!

Селест имаше навика да разтребва мълчаливо, ненатрапчиво. Всеки път, когато Маделин я поканеше на гости, кухнята ѝ скърцаше от чистота, а плотовете блестяха.

— Седни и изпий чаша чай с мен, преди да тръгнеш — каза тя на Селест. — Виж, имам от мъфините на Джейн. Егоистка съм и реших да не ги споделям с всички.

Очите на Селест грейнаха. Тя се запъти да седне, но после неловко спря и каза:

— Къде е Ед? Може би чака с нетърпение да си тръгнат всички гости.

— Какво? Не се тревожи за Ед. Той продължава да хърка в леглото на Клоуи. Всъщност на кого му пука? Къщата е и моя.

Селест се усмихна едва-едва и седна.

— Това е ужасно за горката Джейн — каза тя, когато Маделин сложи пред нея един мъфин.

— Поне знаем, че никой от присъстващите тази вечер няма да подпише тъпата петиция. Докато всички говореха, аз не спирах да мисля през какво е преминала Джейн. Тя ти разказа историята за бащата на Зиги, нали?

Формален въпрос: Джейн вече ѝ бе казала, че е споделила и със Селест. За момент се сконфузи и се запита дали не звучеше клюкарски, че го споменава, но всичко беше наред в присъствието на Селест. Тя имаше здравословен апетит за клюки; не беше от онези майки, които лакомо разпитваха за подробности.

— Да — каза Селест и си отхапа от мъфина. — Гадняр.

— Потърсих го в Гугъл — призна Маделин. Точно затова повдигна темата. Чувстваше се виновна и искаше да си признае. Или искаше да натовари Селест със същата информация, което вероятно бе още по-лошо.

— Кого? — попита Селест.

— Бащата. Бащата на Зиги. Знам, че не биваше.

— Но… как? — Селест се намръщи. — Тя каза ли ти името му? Аз не се сещам да го е споменавала пред мен.

— Каза, че името му е Саксън Банкс. Нали се сещаш, като господин Банкс от Мери Попинз. Джейн каза, че ѝ изпял песен от Мери Попинз. Затова и запомних името му. Добре ли си? Задави ли се?

Селест удари с юмрук по гърдите си и се закашля. Бузите ѝ пламтяха.

— Ще ти донеса вода — каза Маделин.

— Саксън Банкс ли каза? — попита Селест с дрезгав глас. Тя се изкашля и го повтори, този път по-бавно: — Саксън Банкс?

— Да — отвърна Маделин. — Защо? — После внезапно проумя. — О, боже! Не ми казвай, че го познаваш!

— Пери има братовчед на име Саксън Банкс — каза Селест. — Той е… — Замълча. Очите ѝ се разшириха. — Строителен предприемач. Джейн каза, че онзи мъж бил строителен предприемач.

— Името е необичайно — каза Маделин. Опитваше се да не звучи задъхана от вълнение при това ужасяващо съвпадение. Естествено, нямаше нищо вълнуващо в роднинската връзка на Пери със Саксън Банкс. Това не бе съвпадение от типа „Колко е малък светът!“. Това беше ужасно. Но в него се криеше и неустоимо, напрегнато удоволствие, което, като ужасната петиция, приятно отвличаше вниманието ѝ от все по-мъчителното, почти влудяващо страдание по Абигейл.

— Той има три дъщери — каза Селест. Отмести поглед някъде встрани, за да си събере мислите.

— Знам — виновно кимна Маделин. — Полусестри на Зиги. — Тя отиде да вземе айпада си от кухнята и го донесе обратно на масата.

— Освен това е предан на съпругата си — каза Селест, докато Маделин търсеше уебстраницата. — Прекрасен е! Сърдечен, забавен. Не мога дори да си представя, че изневерява. Камо ли пък… да е способен на такава жестокост.

Маделин обърна айпада към Селест.

— Това той ли е?

Селест погледна снимката.

— Да. — Плъзна два пръста по екрана и увеличи изображението. — Може и да си въобразявам, но мисля, че виждам прилика със Зиги.

— Около очите? — попита Маделин. — Да. И аз си помислих същото.

Последва мълчание. Селест се взираше в екрана на айпада. Пръстите ѝ барабаняха по масата.

— Аз го харесвам! — Тя вдигна поглед към Маделин с виновно изражение, сякаш се чувстваше лично отговорна. — Винаги съм го харесвала.

— Джейн наистина каза, че бил очарователен — обади се Маделин.

— Да, но… — Селест се облегна назад и бутна айпада далеч от себе си. — Не знам какво да правя. Имам предвид… сега аз нося ли някаква отговорност? Да… не знам… да направя нещо относно това? Толкова е… сложно. Ако той наистина я е изнасилил, заслужава да бъде подведен под отговорност, но…

— Донякъде я е изнасилил — каза Маделин. — Било е нещо като изнасилване. Или физическо насилие. Не знам. Било е… нещо.

— Да, но…

— Да — каза Маделин. — Знам. Не можеш да пратиш някого в затвора просто защото е противен.

— Не го знаем със сигурност — каза Селест след кратко мълчание, загледана в снимката. — Може да не е чула добре името му или…

— Или да има друг Саксън Банкс допълни Маделин.

— Който да не излиза в резултатите на Гугъл. Не всеки излиза в интернет.

— Именно — каза Селест, може би твърде ентусиазирано. И двете знаеха, че това най-вероятно бе той. Всичко съвпадаше. Каква беше вероятността да има двама мъже на приблизително еднаква възраст, които да са строителни предприемачи и да се казват Саксън Банкс?

— Пери близък ли е с него? — попита Маделин.

— Откакто всички имаме деца, вече не го виждаме толкова често, а и той живее в друг щат — каза Селест. — Но Пери и Саксън са били много близки, расли са заедно. Майките им са еднояйчни близначки.

— Това обяснява появата на твоите близнаци — каза Маделин.

— Винаги сме смятали така — разсеяно отвърна Селест. — Но един ден разбрах, че това се отнася само за двуяйчни близнаци, не еднояйчни, така че моите момчета са просто случайно… — Гласът ѝ внезапно заглъхна. — О, боже! Какво ще стане, когато отново се видя със Саксън? Говореше се, че догодина ще има голяма семейна среща в Западна Австралия. И трябва ли да кажа на Пери? Има ли смисъл да казвам на Пери? Това само ще го разстрои, нали? А и не можем да направим нищо по този въпрос, нали така? Не можем да направим абсолютно нищо.

— Ако аз бях на твое място — каза Маделин, — щях да си обещая, че ще го пазя в тайна от Ед, а после вероятно просто щях да го изтърся, без да мисля.

— Пери може да се ядоса — каза Селест и погледна Маделин крадешком, почти детински.

— Да се ядоса на отвратителния си братовчед? Така и трябва.

— Имам предвид… на мен. — Селест приглади маншета на ризата си.

— На теб? Имаш предвид, че може да почувства нужда да защити братовчед си? — попита Маделин, а наум си каза: И какво от това? Да го защитава. — Би могъл, предполагам — добави.

— И ще се получи… много неловко — каза Селест. — Например, когато Пери вижда Джейн на училищни събития, да знае това… което ще знае.

— Да, в такъв случай може би наистина трябва да го запазиш в тайна от него, Селест — тържествено заяви Маделин, макар да знаеше, че ако ставаше въпрос за Ед, тя щеше да му се разкрещи още от прага на входната врата.

Ти знаеш ли как е постъпил твоят ужасен братовчед с моята приятелка!

— И… може би да го запазя в тайна и от Джейн? — намръщи се Селест.

— Абсолютно — каза Маделин. — Така мисля. — Тя задъвка отвътре бузата си. — Ти не смяташ ли, че така е по-добре?

Джейн щеше да е наранена и ядосана, ако някога разбереше, но с какво щеше да ѝ помогне това? Тя нямаше желание Зиги да поддържа каквито и да било отношения с този човек.

— Да, и аз така смятам — отвърна Селест. — Така или иначе не знаем с абсолютна сигурност, че това е той.

— Не знаем — съгласи се Маделин. Очевидно за Селест бе важно да си го повтарят многократно. Това бе тяхната защита, оправданието им. — Изобщо не ме бива в пазенето на тайни — призна тя.

— Така ли? — Селест направи печална гримаса. — А аз съм доста добра.

46.

Селест шофираше към къщи след срещата на читателския клуб и си мислеше за последния път, когато видя Саксън и съпругата му — Елени. Беше на сватба в Аделейд точно преди да забременее с момчетата, голяма сватба на един от многото братовчеди на Пери.

На паркинга пред банкетния център случайно спряха точно до тях. Бяха пропуснали да се видят в църквата. Пери и Саксън изскочиха от колите си и взеха да си разменят прегръдки и мъжки потупвания по гърбовете. И двамата се просълзиха. Личеше си, че изпитват силна взаимна обич. Селест и Елени трепереха от студ във вечерните си рокли без ръкави и с нетърпение очакваха да пийнат нещо след дългата брачна церемония в студената, влажна църква.

„На това място храната би трябвало да е превъзходна“ — каза Саксън и потри длани, после заедно тръгнаха към топлината на залата, но Елени внезапно спря. Бе забравила телефона си на пейката в църквата. Пътуването дотам и обратно отнемаше час.

„Ти остани, аз ще отида“ — каза Елени, но Саксън просто завъртя очи и отвърна: „Не, няма, любов моя“.

В крайна сметка Пери и Саксън тръгнаха към църквата, за да вземат телефона, а Селест и Елени влязоха вътре, където ги очакваше шампанско и буен огън в камината.

„Божичко, чувствам се ужасно, просто ужасно“ — изчурулика Елени и махна на сервитьор, за да допълни чашата ѝ.

Не, няма, любов моя.

Как бе възможно мъж, който реагираше с толкова печално, рицарско чувство за хумор относно наистина досадно неудобство, да бъде същият човек, отнесъл се така жестоко с едно деветнайсетгодишно момиче?

Но точно тя би трябвало да знае по-добре от всеки, че това бе напълно възможно. (Пери също би се върнал да вземе телефона ѝ вместо нея.)

Дали тези двама мъже имаха някакво общо генетично увреждане на психиката? Психичните заболявания се предаваха по наследство, а Пери и Саксън бяха синове на еднояйчни близначки. От генетична гледна точка те не бяха просто братовчеди, а полубратя.

А може би майките им ги бяха увредили някак? Джийн и Айлин бяха симпатични жени, миниатюрни като елфи, с еднакви бебешки гласчета, звънлив смях и хубави скули, от онзи тип жени, които изглеждаха женствени и покорни, но само привидно. Този тип жени привличаха онзи тип преуспели мъже, които денем даваха разпореждания на околните, а вечер се прибираха у дома и правеха точно онова, което им нареждаха съпругите им.

Може би точно в това бе проблемът. Селест и Елени не притежаваха онази особена комбинация от нежност и сила. Те бяха най-обикновени момичета. Те не бяха достойни за ролята на образцовата майка, примера за подражание, установен от Джийн и Айлин за синовете им.

Затова Саксън и Пери бяха развили тези злополучни… дефекти.

Но онова, което Саксън бе причинил на Джейн, беше далеч, далеч по-лошо от всичко, което Пери някога бе правил.

Пери имаше сприхав характер. Това беше всичко. Луда глава. Избухлив. Стресът от работата и изтощението, и резките промени около всички онези пътувания по света, го караха да излиза от кожата си. Не че това го оправдаваше. Не, разбира се. Но беше разбираемо. Не беше злоба или жестокост. А горката Елени, без да подозира, бе омъжена за зъл човек.

Длъжна ли беше Селест да каже на Елени за стореното от съпруга ѝ? Носеше ли отговорност за пийналите, чувствителни млади момичета, които Саксън може би все още забърсваше по баровете?

Но тя дори не знаеше със сигурност, че става въпрос точно за този Саксън.

Селест свърна по алеята пред къщата си, отвори дистанционно вратата на тройния гараж и зарея поглед към пищната панорамна гледка: блещукащите светлинки на домовете край залива, могъщото черно присъствие на океана. Гаражната врата се вдигна като завеса, разкриваща осветена сцена, и колата се плъзна на мястото си с кротко мъркане.

Тя изключи двигателя. Тишина.

В онзи измислен живот, който планираше, нямаше гараж. Имаше подземен паркинг за целия жилищен блок, но местата изглеждаха миниатюрни, с големи бетонни стълбове. Трябваше да влиза в местенцето си на заден ход. Отсега знаеше, че щеше да строши заден фар. Никак не я биваше в паркирането.

Тя запретна ръкава на ризата си и огледа синините по ръката си.

Да, Селест, остани с мъжа, който ти причинява това, заради страхотния му гараж.

Отвори вратата на колата.

И все пак Пери далеч не бе толкова лош, колкото братовчед си.

47.

— Как се казва тази жена, дето пише петиции? — попита бащата на Джейн.

— Защо? Какво ще правим с нея, татко? — каза Дейн. — Ще ѝ счупим коленете?

— Дяволски ми се иска — отвърна баща ѝ. Вдигна парченце пъзел към светлината и присви очи. — И изобщо, що за име е Амабела? Глупаво име. Какво лошо има в Анабела?

— Ти имаш внук, който се казва Зиги — подчерта Дейн.

— Ей — обади се Джейн. — Идеята беше твоя.

Джейн седеше на кухненската маса в дома на родителите си, пиеше чай, ядеше бисквити и редеше пъзел. Зиги спеше в старата ѝ детска стая. Утре нямаше да го изпраща на училище, така че щяха да пренощуват и да се помотаят през деня. За щастие на Рената и приятелките ѝ.

Може би, помисли си Джейн, докато оглеждаше кайсиево-бежовата кухня на майка си в стил от осемдесетте, никога нямаше да се върне в Пириуи. Тук ѝ беше мястото. Истинска лудост бе да се мести толкова далеч. Почти болест. Мотивите ѝ бяха изопачени, нелепи, а това бе нейното наказание.

Тук Джейн се чувстваше потопена в уюта на познатото: керамичните чаши, стария кафяв чайник, покривката на кухненската маса, миризмата на дома и разбира се, пъзелите. Винаги имаше пъзели. Семейството ѝ бе пристрастено към пъзели, откак Джейн се помнеше. Кухненската маса никога не се използваше за хранене, а за поредния пъзел. Тази вечер започваха нов, поръчан онлайн от бащата на Джейн. Пъзел от две хиляди части. Картина на импресионист с куп мъгляви водовъртежи в различен цвят.

— Може би трябва да се върна тук — каза тя, за да пробва усещането от изричането му на глас, и още докато го казваше, незнайно защо се замисли за „Блу Блус“, за аромата на кафе, за сапфиреносиния блясък на морето и за намигването на Том, докато ѝ подаваше кафето, сякаш споделяха шега, известна само на тях двамата. Замисли се за Маделин, стиснала рулото картон като палка, докато се качваше по стълбите към апартамента ѝ, и за полюшващата се конска опашка на Селест по време на сутрешните им разходки из полуострова, под сенките на величествените норфолкски борове.

Замисли се за летните следобеди по-рано през годината, когато двамата със Зиги отиваха на плажа направо след училище; Зиги захвърляше обувките и чорапите си на пясъка, измъкваше се от шортите и ризата и хукваше към океана по долни гащета, а тя го догонваше с тубичка слънцезащитен лосион и с наслада слушаше щастливия му смях, докато вълните го обливаха с бялата си пяна.

Напоследък, благодарение на Маделин, бе приела двама нови местни клиенти със стабилен бизнес на пешеходно разстояние от дома ѝ: „Пириуи — месни продукти“ и „Том О’Брайън, автотенекеджийски услуги“. Тяхната документация не миришеше. (Квитанциите на Том О’Брайън дори ухаеха на сушени розови листенца.)

Джейн с изумление осъзна, че някои от най-щастливите моменти от живота ѝ се бяха случили през последните няколко месеца.

— Но на нас всъщност ни харесва да живеем там — каза тя. — Зиги обожава училището… е, в повечето случаи.

Спомни си за сълзите му тази вечер. Не можеше да го изпраща ден след ден в училище с деца, които му казваха, че им е забранено да си играят с него.

— Ако искаш да останеш, остани — каза баща ѝ. — Онази жена не може да те изнудва да напуснеш училището. Защо тя не напусне?

— Не мога да повярвам, че Зиги е способен да тормози дъщеря ѝ — каза майката на Джейн, без да откъсва очи от парченцата на пъзела, които плъзгаше напред-назад по масата.

— Работата е там, че тя вярва в това — каза Джейн и се опита да намести едно късче в долната дясна част на пъзела. — А сега и другите родители ѝ вярват. А и… не знам… не мога да кажа със сигурност, че е невинен.

— Това парче не влиза там — отбеляза майка ѝ. — Е, аз пък мога да кажа със сигурност, че е невинен. Той просто не е такъв. Джейн, това парче не влиза там. То е част от шапката на дамата. Та… какво казвах? О, да, Зиги… имам предвид, божичко, виж себе си, ти например беше най-срамежливото дребосъче в училище, една крива дума не казваше никому. А и да не забравяме, че Папи бе кротък като мушица…

— Мамо, Папи няма никаква връзка със случая! — Джейн се отказа да търси мястото на парченцето от пъзела и го захвърли на масата. Безсилието ѝ се прояви като внезапен изблик на гняв и раздразнение, насочени към горката ѝ беззащитна майка. — За бога, Зиги не е прероденият Папи! Папи дори не вярваше в прераждането! А истината е там, че ние не знаем какво точно е наследил Зиги от характера на баща си, защото бащата на Зиги беше… баща му беше…

Тя успя да прехапе езика си точно навреме. Идиотка.

Около масата настъпи внезапно затишие. Дейн вдигна поглед от мястото, на което тъкмо се канеше да намести парче от пъзела.

— Скъпа, какво се опитваш да кажеш? — Майката на Джейн изчисти с нокът една троха от ъгълчето на устата си. — Да не би да твърдиш… Да не би да те е наранил физически?

Джейн замълча. Дейн я погледна въпросително. Майка ѝ нервно забарабани с два пръста по горната си устна. Баща ѝ стисна челюст. В очите му се четеше нещо като смъртен ужас.

— Не, разбира се — отвърна тя. Когато бъдещето на обичан от теб човек зависи от лъжата ти, всичко е толкова лесно. — Съжалявам! Божичко, не! Нямах предвид това. Просто исках да кажа, че биологичният баща на Зиги на практика бе непознат, в общи линии. Е, изглеждаше много приятен и възпитан, но ние не знаем нищо за него. Наясно съм, че е възмутително…

— Вече всички сме превъзмогнали шока от възмутителното ти поведение, Джейн — многозначително отбеляза

Дейн. Личеше му, че не ѝ вярваше. Той нямаше толкова силна нужда да ѝ повярва, колкото родителите ѝ.

— Така е, разбира се — каза майка ѝ. — А мен изобщо не ме интересува какви особености на характера е имал биологичният баща на Зиги, аз познавам внука си: той не е и никога няма да бъде насилник.

— Категорично не — съгласи се бащата на Джейн. Той прегърби рамене, отпи от чая си и взе още едно парченце от пъзела.

— Ти може да не вярваш в прераждането, госпожице — посочи я с пръст майка ѝ, — но това не значи, че човек не се преражда!

* * *

Джонатан: Когато за пръв път видях детската площадка в училище „Пириуи“, реших, че е страхотна. С всички онези тайни местенца за криене. Но сега си давам сметка, че това има и лоша страна. Какви ли не неща са се случвали в това училище извън полезрението на всички, а учителите дори не са и подозирали.

48.

Маделин стоеше насред всекидневната и се чудеше какво да прави.

Ед и децата спяха, а благодарение на Селест цялото чистене след срещата на клуба отпадаше. Трябваше да си легне, но не се чувстваше достатъчно уморена. Утре бе петък, а петъчните сутрини бяха напрегнати, тъй като преди училище трябваше да заведе Абигейл при частния ѝ учител по математика, Фред ходеше в шах клуба, а Клоуи…

Тя се замисли.

Нямаше да води Абигейл при учителя по математика в седем и половина. Това вече не бе нейно задължение. Нейтън или Бони трябваше да я заведат. Тя непрекъснато забравяше, че от услугите ѝ като майка на Абигейл вече никой не се нуждаеше. На теория животът ѝ бе по-лесен с грижата само за две деца, които трябваше да извежда от къщата ежедневно, но всеки път, когато си припомнеше свързана с Абигейл задача, която вече не бе нейна, изпитваше болезнено усещане за загуба.

Цялото ѝ тяло се разтърсваше от гняв, който не можеше да освободи.

Тя вдигна от пода лазерния меч на Фред, оставен там, за да се спъне някой в него сутринта. Натисна копчето, острието се нажежи в червено и зелено и тя замахна с него във въздуха като Дарт Вейдър, за да унищожи един след друг всичките си врагове.

Дяволите да те вземат, че ми открадна детето, Нейтън!

Дяволите да те вземат, че му помогна, Бони!

Дяволите да те вземат, Рената, за гнусната ти петиция!

Дяволите да те вземат, госпожице Барнс, че изобщо допусна горкичката Амабела да стане жертва на таен тормоз.

Почувства се виновна, че прати по дяволите милата госпожица Барнс с нейните трапчинки на бузите, затова побърза да продължи със списъка си.

Дяволите да те вземат, Саксън Банкс, за онова, което си причинил на Джейн, ти, гадна гадино, гадняр такъв! Замахна толкова енергично с меча, че улучи лампата, която висеше над главата ѝ, и тя се заклати напред-назад.

Маделин захвърли меча на дивана и се протегна, за да спре люлеенето на лампата.

Така. Никакви игри с меч повече. Просто си представи лицето на Ед, ако бе успяла да счупи лампа, защото си е играла на Дарт Вейдър.

Запъти се към кухнята и взе айпада от плота, където го бе оставила, след като показа на Селест снимката на Саксън Банкс. Щеше да се успокои с една игра на „Растения срещу зомбита“. Трябваше да поддържа нивото си. Обичаше да чува как Фред казва: „Мамо, това е яко!“, когато надничаше над рамото ѝ и виждаше, че е преминала на следващото ниво и е получила ново модерно оръжие за атаки над зомбитата.

Но първо щеше да прегледа набързо профилите на Абигейл в Инстаграм и Фейсбук. Когато Абигейл живееше с тях, Маделин периодично проверяваше онлайн присъствието на дъщеря си като всяка добра, отговорна съвременна майка. Но сега го правеше с настървение. Дебнеше собствената си дъщеря и отчаяно търсеше късчета информация за живота ѝ.

Абигейл бе сменила профилната си снимка — в цял ръст, с лице към обектива, в йогистка поза, със събрани за молитва ръце, единият кльощав крак подпрян на другото коляно, косата разпусната върху едното рамо. Изглеждаше красива. Щастлива. Сияйна дори.

Само завършена егоистка би изпитала ненавист към Бони за това, че е запознала дъщеря ѝ с нещо, което я правеше толкова очевидно щастлива.

Маделин явно бе завършена егоистка.

Може би трябваше да тръгне на йога, така че двете с Абигейл да имат някакъв общ интерес? Но всеки път, когато пробваше йога, неволно се хващаше, че повтаря наум своя собствена мантра: Скууукааа, скууукааа.

Тя плъзна надолу към коментарите на приятелите ѝ. Всички я подкрепяха, но после се появи един от приятелката ѝ Фрея, която Маделин никога не бе харесвала особено. Една от онези токсични приятелки. Фрея пишеше: Тази снимка ли ще използваш за „проекта“ си? Или не е достатъчно секси/мръснишка?

„Секси/мръснишка“? Ноздрите на Маделин потръпнаха. Какви ги дрънкаше малката вещица Фрея? Какъв бе този проект, за който Абигейл трябваше да изглежда секси/мръснишки? Звучеше като проект, който трябва да бъде прекратен.

Ето какво се случваше в мрачния свят на интернет. Плуваш си през мъгливото киберпространство, разглеждаш безгрижно това-онова и в следващия момент — хоп! — се натъкваш на нещо грозно и отвратително. Сети се как лицето на Саксън Банкс се появи за пръв път на екрана ѝ. Ето това се случва, когато човек шпионира.

Абигейл бе отговорила на Фрея: Шшшшт!!! Това е строго секретно!!!!

Отговорът бе изпратен преди пет минути. Маделин погледна часовника. Беше почти полунощ! Тя винаги настояваше дъщеря ѝ да си ляга рано преди урок по математика, защото сутрин едва я събуждаше и парите за урока щяха да бъдат прахосани на вятъра, ако Абигейл бе твърде уморена да се концентрира.

Изпрати ѝ лично съобщение: Хей! Защо си будна толкова късно? Утре имаш урок! Лягай си! Мама ххх.

Забеляза, че сърцето ѝ се разхлопа още щом го изпрати. Сякаш бе нарушила правило. Но тя беше майката на Абигейл! Тя все още имаше правото да я накара да си легне.

Абигейл отговори веднага: Татко прекрати уроците. Той ще ми преподава. Лягай си и ти! х

— Той какво? — каза Маделин на екрана. — Той… дявол да го вземе… какво?

Нейтън бе прекратил уроците по математика. Той бе взел еднолично решение относно обучението на Абигейл. Същият Нейтън, който пропусна училищните пиеси и родителските срещи, и спортните празници, и подготовката на разтреперено петгодишно момиченце за „посочи и назови“ всеки понеделник сутрин, и проектите на големи листове картон, и проектите, които трябваше за пръв път да бъдат предадени онлайн с неразбираеми инструкции за регистрация, и забравените до последния момент домашни, и подвързването на учебници със самозалепваща хартия, и тревогите преди изпит, и срещата с онази прекрасна учителка с шантави бижута, която бе казала преди толкова много години, че Абигейл вероятно винаги ще се мъчи с математиката, така че не я лишавайте от подкрепа.

Как СМЕЕШЕ?

Тя набра номера му без колебание, докато се тресеше от гняв. Това просто не можеше да чака до сутринта. Трябваше да му се разкрещи веднага, още сега, преди главата ѝ да е гръмнала.

Нейтън вдигна, сънлив и изненадан:

— Ало?

— Прекратил си уроците по математика на Абигейл? Просто си ги спрял, без дори да ме уведомиш предварително?

Последва мълчание.

— Нейтън? — рязко попита Маделин.

Отсреща се чу прокашляне.

— Мади. — Вече звучеше напълно буден. — Сериозно ли ми звъниш в полунощ, за да говорим за уроците по математика на Абигейл?

Тонът му бе съвършено различен от обичайния. Години наред в контактите си с нея Нейтън ѝ напомняше на угодлив, лицемерен търговец, чиито доходи зависеха от продажбите му. Сега, когато Абигейл живееше при него, той се смяташе за равноправен родител. Вече нямаше нужда от любезности и извинения. Можеше да бъде сприхав. Можеше да се държи като истински бивш съпруг.

— Всички спим — продължи той. — Наистина ли не можеше да почака до утре сутринта? Скай и Бони спят много леко…

— Не всички спите! — каза Маделин. — Четиринайсетгодишната ти дъщеря е будна и е в интернет! Имаш ли някаква представа какво прави тя точно в този момент?

Някъде отстрани се чу тихият, мелодичен глас на Бони, която казваше нещо мило и успокояващо.

— Ще отида да проверя — каза Нейтън. Вече звучеше по-смирено. — Мислех, че спи. А с този учител по математика няма никакъв напредък. Той е просто хлапе. Аз мога да свърша по-добра работа от него. Но ти си права, разбира се, че трябваше да го обсъдя с теб. Имах намерение да го обсъдим. Просто забравих.

— Този учител се справяше много добре.

Двете с Абигейл бяха пробвали двама други учители, преди да попаднат на Себастиан. Хлапето се справяше толкова добре, че имаше списък от чакащи ученици. Маделин го бе умолявала да вмъкне Абигейл в графика си.

— Не, не се справяше — възпротиви се Нейтън. — Но нека поговорим за това, когато съм буден.

— Страхотно. Чакам с нетърпение. Би ли ме уведомил дали има някакви други промени, които си направил в графика на Абигейл? Просто съм любопитна.

— Затварям — каза Нейтън.

И затвори.

Маделин запокити телефона си в стената с такава сила, че той отхвръкна обратно и се приземи на килима с екрана нагоре, точно в краката ѝ, за да успее да види строшения дисплей и да се почувства като дете, смъмрено от строг родител.

* * *

Стю: Вижте, аз не съм смятал горкия стар Нейтън за лош човек. От време на време го виждах в училището. Това място гъмжи от жени, които говорят почти непрекъснато, и човек трудно може да се вреди да каже и дума. Така че винаги се стараех да разговарям с останалите бащи. Спомням си как една сутрин с Нейтън си бъбрим за нещо и към нас наперено се задава Маделин на високите си обувки… мили боже… ако погледът можеше да убива!

Габриел: Не бих могла да живея в едно и също предградие с бившия си съпруг. Ако децата ни посещаваха едно и също училище, вероятно рано или късно щях да го убия. Не знам как са си въобразили, че при тях може да се получи. Това е лудост.

Бони: Не беше лудост. Искахме да бъдем възможно най-близо до Абигейл, а после случайно открихме идеалната къща в района. Това лудост ли е?

49.

ПЕТ ДНИ ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

В понеделник сутрин, точно преди да удари звънецът, Джейн излезе от училищната библиотека, където върна две книги, забравени от Зиги. Остави го щастлив, увиснал на успоредката заедно с близнаците и Клоуи. Поне Маделин и Селест не забраняваха на децата си да играят със Зиги.

След като върна книгите, Джейн остана в училище за часа по четене, в който помагаше за изслушването на децата. Тя и Стю, бащата на Лили, бяха родителите доброволци за понеделник сутрин.

Докато излизаше от библиотеката, видя две Руси карета до кабинета по музика, потънали във важен, поверителен разговор на висок глас. Едната каза:

— Коя е майката?

— Тя е от тихите води. И е много млада. Рената мислеше, че е детегледачка — отвърна другата.

— О, да! Сетих се коя е! Носи косата си ей така, нали? — Русото каре опъна назад русата си коса в прекомерно стегната конска опашка и точно в този момент забеляза Джейн и се ококори. Джейн виновно отпусна ръце до тялото си, като дете, хванато да върши беля.

Втората жена, която гледаше в друга посока, продължи да говори:

— Да! Същата! Е, оказва се, че нейното дете, онзи Зиги, тормози тайно горкичката Амабела. И имам предвид наистина жесток тормоз… Какво?

Първото Русо каре трескаво въртеше очи на една страна.

— Какво има? О!

Жената обърна глава и видя Джейн. Лицето ѝ пламна.

— Добро утро! — каза. Онези, които стояха толкова високо в училищната родителска йерархия, обикновено удостояваха Джейн със снизходително кимване, когато минаваше покрай тях, нещо като поздрав от кралска особа за простолюдието.

— Здравейте — отвърна Джейн.

Жената притискаше към гърдите си някаква папка. После внезапно отпусна ръка и папката увисна зад краката ѝ — точно както би постъпило малко дете, откраднало лакомство.

Това е петицията, помисли си Джейн. Значи, не я подписваха само родителите от детската градина. Събираха подписи и от родители на по-големи деца. Родители, които дори не познаваха нея или Зиги, нито пък знаеха нещо за случая.

Джейн ги подмина и продължи напред. И точно преди да отвори стъклената врата, която водеше навън към двора, внезапно спря. В тялото ѝ се надигна емоция, мощна като рев на излитащ самолет. Болеше я от унизителния начин, по който онази жена бе изрекла името на Зиги. Дъхът на Саксън Банкс отново погъделичка ухото ѝ: Не ти е хрумвало нищо оригинално през целия ти живот, нали?

Тя се обърна. Бавно тръгна обратно към двете жени и застана точно пред тях. Те отстъпиха леко назад, ококорени от изненада. И трите жени бяха приблизително еднакво високи. И трите бяха майки. Но Русите карета имаха съпрузи и къщи, и непоколебима увереност за своето място в света.

— Синът ми никога не е наранявал когото и да било — каза Джейн и внезапно разбра, че това беше истината. Той бе Зиги Чапман. Той нямаше абсолютно нищо общо със Саксън Банкс. Той нямаше нищо общо с Папи. Той нямаше нищо общо дори с нея. Той беше просто Зиги и тя не знаеше всичко за Зиги, но това знаеше със сигурност.

— О, скъпа, всички сме минали през това! Съчувстваме ти! Това е просто една ужасна ситуация — започна Русото каре с папката. — Колко време му позволяваш да гледа телевизия? Установих, че ограничаването на телевизията наистина…

— Той никога не е наранявал когото и да било — повтори Джейн.

После се обърна и тръгна.

* * *

Tea: И така, няколко дни преди викторината Джейн пресрещнала Триш и Фиона и прекъснала личния им разговор. Казаха, че държането ѝ било толкова странно, че в един момент дори се запитали дали тя няма някакви… психични проблеми.

* * *

Джейн излезе на детската площадка, изпълнена със странно усещане за спокойствие. Може би трябваше да взема пример от Маделин. Никакво избягване на конфронтации. Изправяш се срещу критиците си и без да ти мигне окото, им казваш каквото си мислиш.

Към нея се присламчи момиченце от първи клас и тръгна в нейната посока.

— Днес ще обядвам в училищния стол.

— Щастливка — каза Джейн. Това бе любимата ѝ част от разходките из училищния двор: непринуденият начин, по който децата говореха за всичко, което им идваше наум в момента.

— Не трябваше да обядвам в училищния стол, защото днес не е петък, обаче сутринта братчето ми го ужили пчела и започна да пищи, а сестра ми счупи чаша и мама каза: „Направо ще полудея!“. — Момиченцето вдигна ръце над главата си, за да покаже нагледно. — И после мама каза, че ми разрешава да си купя обяд от столовата като специална почерпка, но без сок, и че мога да си взема джинджифилово човече, но да не е шоколадово. Пчелите умират, като те ужилят, това знаеш ли го?

— Да — отвърна Джейн. — Това е последното нещо, което правят.

— Джейн! — Госпожица Барнс я настигна, понесла кош за пране, пълен с карнавални костюми. — Благодаря ти, че дойде днес!

— Хм… няма защо — смутено отвърна Джейн. Тя правеше това всеки понеделник сутрин от началото на учебната година.

— Искам да кажа, като се вземе предвид… знаеш… всичко. — Госпожица Барнс поклати глава и премести коша на хълбока си. После пристъпи по-близо до Джейн и сниши глас: — Не съм чула нищо ново за тази петиция. Госпожа Липман каза на замесените родители, че иска петицията да бъде спряна. Освен това назначи към моята група помощник-учител, който няма да прави нищо друго, освен да наблюдава децата, и най-вече Амабела и Зиги.

Това е чудесно. Но аз съм сигурна, че петицията не е прекратена.

Усещаше погледи върху себе си и госпожица Барнс от всички ъгли на училищния двор. Имаше чувството, че всеки от родителите тайно наблюдава разговора им. Сигурно такова бе усещането да си знаменитост.

Госпожица Барнс въздъхна.

— Забелязах, че в петък Зиги отсъства от училище. Надявам се, че не се чувстваш застрашена.

— Някои от родителите забраняват на децата си да играят с него.

— О, за бога!

— Да, затова аз също направих петиция. Искам всички деца, които не желаят да си играят със Зиги, да бъдат изключени от училището.

За момент госпожица Барнс изглеждаше ужасена. После отметна глава назад и избухна в смях.

* * *

Харпър: Всичко е чудесно, от училището твърдят, че приемат ситуацията много сериозно, и после виждаш Джейн и госпожица Барнс да си бъбрят на двора и да се заливат от смях! Честно казано, това много ме подразни. И това се случва същата сутрин, когато бе извършено нападението; да, ще употребя точно тази дума — нападение.

Саманта: Нападение. Ох, моля ви се!

50.

Четенето с родители се провеждаше навън, на площадката за игра. Днес Джейн се намираше в Къщичката на костенурката — мястото носеше това име заради гигантската бетонна костенурка в центъра на пясъчна зона за игра. На шията на костенурката имаше достатъчно място да седнат заедно дете и възрастен, а госпожица Барнс бе осигурила две възглавнички и одеяло, с което да покрият коленете си.

Джейн обичаше да слуша четенето на децата: да ги наблюдава как се мръщят, докато колебливо изговарят някоя дума, тържествуващите им изражения, когато успеят да разплетат сричките, внезапните изблици на смях на избрани моменти от приказката и случайните им, оригинални размишления по сюжета. Седнала на припек върху гърба на костенурката, с пясъка под краката си и морето, блещукащо на хоризонта, Джейн се чувстваше като на почивка. „Пириуи“ бе вълшебно малко училище, почти мечта, и мисълта да премести Зиги и да започне отначало на друго място, без Къщичка на костенурката и без госпожица Барнс, я изпълваше с негодувание и жал.

— Четеш прекрасно, Макс! — каза тя, след като се увери, че момченцето, което току-що бе приключило четенето на Изненадата за рождения ден на Маймунчо, наистина беше Макс, а не Джош.

Маделин различаваше близнаците на Селест по рождения белег с форма на ягода на челото на Макс. „Белязания Макс, така го запомних“ — бе казала тя.

— Използваш чудесни изрази, Макс — каза Джейн, макар да не бе съвсем сигурна в това. Според инструкциите, родителите трябваше да намират по нещо конкретно за всяко дете, за да го похвалят след четенето.

— Аха — хладно отвърна момчето, изхлузи се от шията на костенурката, седна с кръстосани крака на пясъка и започна да копае.

— Макс — каза Джейн.

Той въздъхна драматично, скочи на крака и внезапно хукна обратно към класната стая, размахвайки енергично ръце и крака — като анимационен герои в смъртна опасност. И двете момчета на Селест тичаха изненадващо бързо за петгодишни.

Джейн отметна името му в списъка си и вдигна поглед в очакване на следващото дете, изпратено от госпожица Барнс. Беше Амабела. Макс едва не се сблъска с нея, докато вървеше през площадката в посока към Джейн с наведена къдрава главица, с книжка в ръка.

— Здравей, Амабела! — бодро извика Джейн. Майка ти и приятелките ѝ разпространяват петиция за изключването на Зиги, защото си мислят, че той се държи лошо с теб, миличка! Мислиш ли, че би могла да ми кажеш какво точно се случва?

Постепенно се бе привързала към Амабела по време на срещите им за четене от началото на учебната година. Тя беше кротко момиченце със сериозно, ангелско лице — невъзможно беше да не я харесаш. Двете с Джейн водеха интересни разговори относно книгите, които четяха заедно.

Естествено, никога не би казала и дума на Амабела във връзка с онова, което се случваше около Зиги. Би било неуместно. Би било несправедливо.

Не би го направила, разбира се.

* * *

Саманта: Не ме разбирайте погрешно, аз харесвам госпожица Барнс. И тя, както и всеки, който прекарва дните си в препирни с петгодишни, заслужава медал, но наистина смятам, че да позволиш на Амабела да чете с Джейн онази сутрин, едва ли е най-разумното решение на света.

Госпожица Барнс: Това беше грешка. Аз съм човек. Греша. Нарича се човешка грешка. Тези родители очевидно си мислят, че съм машина, и могат да искат парите си обратно всеки път, когато учител направи грешка. И вижте, не искам да казвам нищо лошо за Джейн — но тя също има вина за онази сутрин.

* * *

Амабела четеше на Джейн от книга за Слънчевата система. Това беше най-сложната книга за деца от предучилищна възраст, а Амабела, както обикновено, я четеше гладко, с безупречна интонация. Джейн смяташе, че единственият начин да вдигне летвата за Амабела, бе да я прекъсне и да ѝ зададе някакви въпроси относно книгата, но точно днес ѝ бе трудно да прояви какъвто и да било интерес към Слънчевата система. Сега можеше да мисли единствено за Зиги.

— Според теб какво би било да живееш на Марс? — попита най-сетне тя.

Амабела вдигна глава.

— Би било невъзможно, защото не можеш да дишаш атмосферата, има твърде много въглероден двуокис и е прекалено студено.

— Точно така — каза Джейн, макар че всъщност трябваше да провери в Гугъл, за да е сигурна. Може би Амабела вече бе по-умна от самата нея.

— Освен това ще се чувстваш самотен — каза Амабела след кратка пауза.

Защо умно момиченце като Амабела отказваше да каже истината? Ако насилникът бе Зиги, защо просто не го кажеше? Защо просто не се оплачеше на учителката? Много странно поведение. Обикновено децата бяха такива доносници.

— Миличка, нали знаеш, че аз съм майката на Зиги? — попита тя.

Амабела кимна с изражение „пфу, ама че въпрос“.

— Зиги държал ли се е лошо с теб, наранявал ли те е? Защото, ако е така, аз искам да го знам и ти обещавам, че ще се погрижа той никога повече да не прави така.

Очите на Амабела плувнаха в сълзи. Долната ѝ устна затрепери и тя наведе глава.

— Амабела? — каза Джейн. — Зиги ли беше?

Момиченцето каза нещо, което Джейн не успя да чуе.

— Какво каза? — попита тя.

— Не беше… — започна Амабела, но после личицето ѝ се сгърчи и тя избухна в плач.

— Не беше Зиги? — попита Джейн, изпълнена с отчаяна надежда. Усети порив да разтърси раменете на Амабела, да принуди това дете просто да каже истината. — Това ли каза преди малко, че не беше Зиги?

— Амабела! Амабела, сладурчеее! — Харпър стърчеше на ръба на пясъчника с кашон портокали за столовата. Носеше бял шал, завързан толкова здраво около шията ѝ, че изглеждаше пред задушаване — впечатление, което се засилваше от факта, че продълговатото ѝ унило лице в момента червенееше от гняв. — Какво става, за бога?

Тя пусна кашона в краката си и тръгна към тях през пясъка.

— Амабела! — каза. — Какво става тук?

Сякаш Джейн я нямаше там, или поне беше още едно дете.

— Всичко е наред, Харпър — хладно отвърна Джейн, прехвърли ръка през раменете на Амабела и посочи зад гърба на Харпър. — Портокалите ти се търкалят във всички посоки. — Къщичката на костенурката се намираше на върха на малко възвишение и кашонът на Харпър се бе килнал на една страна. Портокалите се търкаляха надолу към Стената на морските звезди, където Стю изслушваше друго дете от предучилищната група.

Очите на Харпър останаха заковани в Амабела. Харпър игнорираше Джейн толкова явно и преднамерено, че бе почти смешно, ако изключим факта, че освен това беше изключително грубо.

— Ела с мен, Амабела. — Харпър протегна ръка.

Амабела подсмръкна. Сополите ѝ се стичаха към устата по онзи небрежен, отвратителен начин, характерен за петгодишните.

— Ето ме, Харпър, ако не си забелязала! — каза Джейн и извади пакетче салфетки от джоба на якето си. Кипеше от яд. Ако разполагаше само с още една минута насаме с Амабела, може би щеше да успее да измъкне малко информация от нея. Тя протегна кърпичката към носа на детето. — Духни, Амабела.

Момиченцето послушно издуха носа си. Харпър най-после благоволи да погледне към Джейн.

— Явно ти си я разстроила! Какво ѝ каза?

— Нищо! — гневно отвърна Джейн, а вината от желанието да разтърси раменете на Амабела я разгневи още повече. — Защо просто не отидеш да събереш още няколко подписа за гнусната си петицийка?

Гласът на Харпър се извиси до крясък.

— О, да, добра идея, и да те оставя тук да тормозиш едно беззащитно момиченце! Каквато майката, такъв и синът!

Джейн слезе от костенурката и ритна пясъка. Изкуши се да го изрита в лицето на Харпър, но успя да се овладее на косъм.

— Не смей да говориш така за сина ми!

— Не ме ритай! — изпищя Харпър.

— Не съм те ритнала! — кресна в отговор Джейн, изненадана от силата на собствения си глас.

— Какво, за бога…? — Беше Стю, облечен в синия си работен костюм на водопроводчик. Едва успяваше да побере в ръце събраните от площадката портокали. Малкото момченце, което четеше с него, стоеше встрани с по един портокал във всяка ръка, а очите му щяха да изхвръкнат от орбитите при вида на двете крещящи майки.

В този момент се разнесе пронизителният писък на Каръл Куигли, която в бързината да дотича от стаята по музика, с вдигнат във въздуха спрей за почистване на прозорци, се подхлъзна на един портокал и се просна по задник като цирков клоун.

* * *

Каръл: В интерес на истината, имах много лошо натъртване на опашната кост.

51.

Габриел: И после чувам как Харпър обвинява Джейн, че я е нападнала в Къщичката на костенурката, което ми звучи неправдоподобно.

Стю: Харпър се държа много глупаво. Изобщо не изглеждаше като човек, който е бил нападнат. Не знам. Тъкмо бях получил обаждане за спукан водопровод. Нямах време да се занимавам с две майки, воюващи в пясъчника.

Tea: И точно тогава някои от родителите решиха да докладват случая в Министерството на образованието.

Джонатан: …което очевидно изкара акъла на горката госпожа Липман. Мисля, че точно тогава имаше и рожден ден. Горката жена!

Госпожа Липман: Едно ще ви кажа: нямаше начин да изключим Зиги Чапман от училището. Единственият път, когато е бил обвиняван в насилие, бе в деня за ориентация, а тогава той дори не е бил наш ученик. След това всичко бе просто догадки от страна на родителите. Нямам представа дали съм имала рожден ден. Това няма връзка със случая.

Госпожица Барнс: Тези родители бяха луди. Как изобщо бихме могли да изключим Зиги? Той беше образцов ученик. Никакви проблеми с поведението. Никога не ми се е налагало да го изпращам на Стола за наказание. Всъщност дори не се сещам някога да съм му давала черна точка! И със сигурност никога не е получавал забележка. Да не говорим за писмено предупреждение.

* * *

ДЕНЯТ ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

В петъците Маделин работеше, което означаваше, че пропускаше повечето училищни събрания в петък сутрин. Ед обикновено се появяваше, ако някое от децата участваше в представление или получаваше награда за заслуги. Днес обаче Клоуи настоя Маделин да дойде, защото предучилищната група щеше да рецитира „Зъболекарят и крокодилът“, а Клоуи имаше самостоятелна реплика.

Освен това учениците от класа на Фред за пръв път щяха да свирят на флейти. Щяха да изпълнят „Честит рожден ден“ за госпожа Липман, което щеше да е болезнено преживяване за всички засегнати. (В училището витаеше всеобщо усещане, че госпожа Липман може би навършваше шейсет, но никой не бе в състояние нито да го потвърди, нито да го отрече.)

Маделин реши да отиде на събранието, а после да работи до по-късно в понеделник следобед — нещо, което преди не можеше да прави в понеделниците, защото тогава водеше Абигейл на тренировка по баскетбол, а Ед водеше малките деца на плуване.

— Абигейл вече няма нужда да ходи на тренировки по баскетбол, предполагам — каза тя на Ед, когато слязоха от колата с по чаша кафе в ръка. След като оставиха децата, прескочиха до „Блу Блус“, където бизнесът на Том процъфтяваше благодарение на всички родители от училище „Пириуи“, които се нуждаеха от големи дози кофеин, за да изтърпят концерта с флейти. — Може би Нейтън ще поеме ролята на неин треньор.

Ед се изкиска колебливо, вероятно разтревожен, че тя би могла да се впусне в поредния бурен монолог относно прекратяването на уроците по математика. Съпругът ѝ бе търпелив мъж, но лицето му добиваше отсъстващо изражение, когато Маделин започнеше да говори — продължително в повечето случаи — за трудностите на Абигейл по алгебра и за това, че Нейтън никога не е бил наоколо, за да помага на Абигейл с домашните ѝ по математика, и следователно нямаше никаква представа колко изумително зле беше тя по математика, и — да! — Нейтън винаги е бил много добър по математика наистина, но това не означаваше, че може да преподава математика, и така нататък, и така нататък.

— Тази сутрин получих имейл от Джой — каза Ед, докато заключваше колата. Джой бе главният редактор на местния вестник. — Иска да напиша статия за случващото се в училището.

— За кое? Викторината? — разсеяно попита Маделин. Ед често пишеше кратки статии за местния вестник, свързани с училищните благотворителни събития. В момента Пери и Селест тъкмо пресичаха улицата, за да влязат в училището. Държаха се за ръка, красиви и влюбени, и както винаги, Пери вървеше леко напред, сякаш за да предпази Селест от уличното движение.

— Не — безгрижно отвърна Ед. — За насилието. Петицията. Джой твърди, че „насилието“ е един от онези наболели проблеми.

— Не можеш да пишеш за това! — Маделин рязко спря насред пътя.

— Махни се от пътя, идиотка такава! — Ед я стисна за лакътя, стреснат от приближаващата с висока скорост кола откъм плажа. — Някой ден ще ми се наложи да пиша статия за трагедия на това шосе.

— Не я пиши, Ед — каза Маделин. — Ще се отрази много зле на училищната репутация.

— И все пак аз съм журналист, знаеш го.

Бяха минали три години, откакто Ед заряза напрегнатата си, престижна работа с по-дълго работно време и много по-добро заплащане във вестник „Острелиън“, за да може Маделин да се върне на работа и да си разпределят поравно родителските задължения, и нито веднъж не се бе оплакал от приспивното еднообразие на новото си поприще в местния вестник, а ентусиазирано обикаляше сърф фестивали, църковни празници и стогодишни юбилеи на рожденици в местния старчески дом. (Морският въздух сякаш консервираше обитателите му.) Сега за пръв път в думите му се долавяше намек, че може би работата му не го удовлетворява напълно.

— Историята е подходяща за статия — каза той.

— Не е подходяща! — отвърна Маделин. — Знаеш много добре, че не е подходяща!

— Кое не е подходящо? Здрасти, Ед. Маделин, радвам се да те видя. — Бяха настигнали Пери и Селест. Пери носеше вратовръзка и костюм с великолепна кройка; шит по поръчка, италиански, и сигурно струваше повече от целия гардероб на Ед, предположи Маделин, в това число и самият гардероб. Успя да погали с пръсти копринената тъкан на ръкава му, когато Пери се наведе да я целуне, и вдъхна аромата на афтършейва му.

Зачуди се какво ли би било да е омъжена за човек, който се обличаше толкова добре. Ако Маделин имаше такъв съпруг, щеше да изпитва страшно удоволствие от всички тези прекрасни тъкани и цветове, от мекотата на вратовръзките, от идеално изгладените ризи. Селест, която не проявяваше особен интерес към дрехите, вероятно дори не забелязваше разликата между Пери и чорлавия небръснат Ед, с неговия стар, вмирисан на застояло маслиненозелен вълнен пуловер, навлечен върху тениската. Докато наблюдаваше как Ед и Пери си говорят обаче, усети неочакван прилив на нежност към Ед, въпреки че само минута по-рано я дразнеше. Сигурно се дължеше на неподправения интерес, с който Ед слушаше Пери, и на наболата му сивееща брада, в контраст с гладко избръснатото лице на Пери.

Да. Ако трябваше да избира, би предпочела да се целува с Ед. Значи, имаше късмет.

— Закъснели ли сме? Първо оставихме момчетата, съвсем набързо, защото нямаше къде да паркираме — каза Селест по обичайно тревожния си начин. — Момчетата са толкова развълнувани, че Пери е тук и ще види участието им в представлението.

— Не сме закъснели — отвърна Маделин и се запита дали Селест бе споменала на Пери за вероятността братовчед му да е баща на Зиги. Ако беше на нейно място, вече щеше да го е казала на Ед.

— Виждала ли си Джейн? — попита Селест, сякаш четеше мислите ѝ.

Пери и Ед бяха продължили напред сами.

— Каза ли му…? — Маделин сниши глас и кимна към гърба на Пери.

— Не! — изсъска Селест. Изглеждаше ужасена.

— Както и да е, Джейн не е тук — каза Маделин. — Заета е с… онова нещо. — Селест я гледаше безизразно. Маделин сниши глас. — Сещаш се. Консултацията. — Джейн ги бе заклела да пазят тайна относно консултацията на Зиги с психолог: „Ако хората разберат, че го водя на психолог, ще го приемат за доказателство, че върши нещо нередно“.

— О, да, разбира се. — Селест почука с пръст по челото си. — Забравих.

Пери забави ход, за да даде възможност на Маделин и Селест да ги настигнат.

— Ед тъкмо ми разказваше онзи заплетен случай на насилие — каза Пери. — Това дъщерята на Рената Клайн ли е? Горкото момиченце, което е жертва на насилие? Познавам Рената покрай работата си — уточни той за Маделин.

— Така ли? — възкликна тя, макар че вече знаеше това от Селест; за по-сигурно съпрузите не биваше да знаят какво точно си споделяха съпругите им.

— Е, трябва ли да подпиша тази петиция, ако Рената ме помоли? — попита Пери.

Маделин пое въздух, готова да влезе в битка за Джейн, но Селест я изпревари.

— Пери — каза, — ако подпишеш тази петиция, ще те напусна.

Маделин се засмя, изненадана и смутена. Селест очевидно се шегуваше, но в тона ѝ имаше нещо странно. Звучеше напълно сериозна.

— Казаха ли ти го, приятел! — обади се Ед.

— И още как — отвърна Пери, прехвърли ръка през раменете на Селест и нежно я целуна по главата. — Шефът си каза думата.

Ала Селест така и не се усмихна.

* * *

До ВСИЧКИ РОДИТЕЛИ

От ОБЩЕСТВЕНАТА КОМИСИЯ

Дългоочакваната тематична викторина ОДРИ И ЕЛВИС ще се проведе утре в училищната зала в 19:00 часа! Развинтете фантазията си и се подгответе за вечер, изпълнена с веселие и забава! БЛАГОДАРИМ на Брет Ларсън — татко на второкласник, — който ще бъде водещ на вечерта. Брет е подготвил сложни главоблъсканици, с които да ни държи на нокти!

Да стискаме палци за сгрешена синоптична прогноза (90 % вероятност за дъжд — но нека не губим надежда!), за да можем да се насладим на коктейлите и предястията, сервирани на красивата ни тераса, преди началото на вечерта.

БЛАГОДАРИМ и на всичките ни щедри местни спонсори! Наградите от предметната лотария включват ВЕЛИКОЛЕПНО ПЛАТО С МЕСНИ ДЕЛИКАТЕСИ, любезно предоставено от нашите прекрасни приятели от „Пириуи — месни продукти вкусна ЗАКУСКА ЗА ДВАМА в „Блу Блус“ (обичаме те, ТОМ!) и ИЗМИВАНЕ НА КОСА И ПРИЧЕСКА СЪС СЕШОАР в „Хеъруей ту Хевън“! ЕХА!

Нека припомним, че всички дарени средства ще бъдат използвани за закупуване на интерактивни дъски за образованието на нашите дребосъчета!

*Прегръдки! *

Вашите приятели от Обществената комисия: Фиона, Грейс, Едуина, Роуина, Харпър, Холи и Хелън!

ххххххх

P.S. Госпожа Липман припомня на всички ни да не забравяме за съседите и да не вдигаме много шум, когато си тръгваме.

52.

Саманта: Гледах представлението на децата от предучилищната група в деня преди викторината и забелязах, че всички поддръжници на Рената седяха в единия край, а тези на Маделин — в другия, точно като на сватба. Изкисках се наум.

* * *

Училищните събрания в „Пириуи“ винаги започваха и приключваха с твърде голямо закъснение, но единственото нещо, за което човек не можеше да се оплаче, бе мястото на провеждането им. Училищната тържествена зала се намираше на втория етаж на сградата и разполагаше с огромна тераса по цялата ѝ дължина, с големи стъклени плъзгащи се врати, разкриващи великолепна гледка към морето. Днес всички врати бяха отворени, за да пропускат свежия есенен въздух. (В залата наистина ставаше малко задушно на затворени врати, с всичките пръцкащи деца, парфюмирани Руси карета и окъпаните им с одеколон съпрузи.)

Маделин се загледа в морето и се опита да мисли за нещо красиво. Почувства едва доловим живец в себе си, което значеше, че утре настъпваше ПМС кулминацията. Никой не биваше да я дразни вечерта на викторината.

— Здрасти, Маделин — каза Бони. — Здрасти, Ед.

Тя седна на празния стол до Маделин и около нея се разнесе гъделичкащ носа аромат на пачули.

Маделин усети как ръката на Ед дискретно и успокояващо се отпусна върху коляното ѝ.

— Здрасти, Бони — унило отвърна Маделин и хвърли поглед през рамо. Наистина ли нямаше никакви други свободни столове в цялата зала? — Как си?

— Много добре — отвърна Бони и прехвърли плитката си през рамо. Бяло рамо, като на хипи, осеяно с няколко бенки. Дори рамото на Бони ѝ се струваше противно.

— Не ти ли е студено? — потръпна Маделин. Бони носеше тениска без ръкави и панталон за йога.

— Току-що водих тренировка по Бикрам йога — отговори Бони.

— Тази е с голямото потене, нали? — попита Маделин. — Не изглеждаш потна.

— Взех си душ — обясни Бони. — Но вътрешната ми телесна температура все още е доста висока.

— Ще настинеш — каза Маделин.

— Няма да настина.

— Ще настинеш. — Маделин усети как Ед едва сдържаше смеха си от лявата ѝ страна. Тя побърза да смени темата, докато все още имаше последната дума: — Нейтън няма ли го?

— Наложи му се да работи — отвърна Бони. — Казах му, че вероятно няма да пропусне много. Скай е толкова ужасена от излизането на сцена, че сигурно ще се скрие зад другите деца. — Усмихна се на Маделин. — За разлика от твоята Клоуи.

— За разлика от моята Клоуи — съгласи се Маделин.

Поне Клоуи не можеш да ми отнемеш никога, така както ми отне Абигейл.

Тази чужда жена знаеше какво е закусвала Абигейл сутринта, а Маделин не знаеше — и това я вбесяваше. И макар че познаваше Бони от години и бяха водили стотици любезни разговори, Маделин все още не можеше да я възприеме като реален човек. Усещаше я като карикатура. Просто не можеше да си представи как Бони върши нещо нормално. Случваше ли се някога да е кисела? Случваше ли се някога да крещи? Да се залива от смях? Да прекали с храна? Да прекали с алкохол? Да извика на някого да ѝ донесе тоалетна хартия? Да изгуби ключа за колата си? Случваше ли се някога да бъде просто човек? Спираше ли някога да говори с онзи зловещ, напевен глас на учител по йога?

— Съжалявам, че Нейтън е пропуснал да ти каже за уроците по математика — каза Бони.

Не тук, идиотка такава! Нека не обсъждаме семейните си проблеми в това гъмжило от майки, наострили уши покрай нас.

— Казах на Нейтън, че трябва да подобрим уменията си за комуникация — продължи Бони. — Всичко това е процес.

— Аха — кимна Маделин. Ед леко увеличи натиска на ръката си върху коляното ѝ. Маделин погледна към него, после към Пери и Селест от другата му страна, за да провери дали не би могла по естествен път да се впусне в разговор с другиго, но Пери и Селест гледаха нещо на телефона на Селест и се смееха, допрели глави като млади влюбени тийнейджъри. Явно напрежението помежду им във връзка с подписването на петицията не беше нещо сериозно.

После обърна поглед към предната част на залата, където все още кипеше шумна суматоха, деца биваха молени да седнат, учители човъркаха озвучителната техника, Руси карета сновяха напред-назад с вид на много важни и много ангажирани, както си изглеждаха всяка петъчна сутрин.

— Абигейл започва да развива обществено съзнание — каза Бони. — Удивително е да наблюдаваш това. Ти знаеше ли, че тя работи по някакъв таен благотворителен проект?

— Нямам нищо против, стига общественото ѝ съзнание да не пречи на оценките в училище — хладно отвърна Маделин и така затвърди имиджа си на ужасния родител човекомразец. — Тя иска да се занимава с физиотерапия. Говорих по този въпрос със Саманта. Майката на Лили. Саманта казва, че на Абигейл ще ѝ трябва математика.

— Всъщност аз не мисля, че тя все още желае да се занимава с физиотерапия — каза Бони. — Струва ми се, че започва да развива интерес към социална дейност. Мисля, че от нея ще излезе прекрасен социален работник.

— От нея ще излезе ужасен социален работник! — отсече Маделин. — Тя не е достатъчно твърда. Ще се съсипе от опити да помага на хората и ще приема твърде лично проблемите им — за бога, това е крайно погрешен кариерен избор за Абигейл.

— Мислиш ли? — невинно попита Бони. — Е, няма нужда да взема каквито и да било решения точно сега, нали? Кой знае колко пъти ще промени решението си дотогава.

Маделин се чу да издава тихи пухтящи звуци през стиснати устни, като родилка. Бони се опитваше да превърне Абигейл в човека, който самата тя не беше и не можеше да бъде. От истинската Абигейл нямаше да остане нищичко. И собствената ѝ дъщеря щеше напълно да се отчужди от нея.

Госпожа Липман излезе на сцената с грациозна походка и мълчаливо се изправи пред микрофона, със сключени длани и блага усмивка, в очакване всички да забележат кралското ѝ присъствие. Едно Русо каре се втурна към сцената и направи някакви много важни настройки на микрофона, преди да изтича обратно на мястото си. Междувременно една от учителките на шестокласниците започна да ръкопляска в ритмичен, заразителен такт, който подейства на децата като хипноза или магия, и те мигновено спряха да говорят, насочиха погледи напред и започнаха да пляскат в същия ритъм. (Това не действаше у дома. Маделин беше пробвала.)

— О! — каза Бони, когато ръкопляскането набра сила и госпожа Липман вдигна ръце, за да помоли за тишина. Тя се наведе и заговори в ухото на Маделин с благоуханен дъх на ментова свежест: — Едва не забравих. Бихме искали да поканим теб, Ед и децата у дома следващия четвъртък, за да отпразнуваме петнайсетия рожден ден на Абигейл! Сигурна съм, че Абигейл ще бъде ужасно щастлива в компанията на цялото си семейство. Нали няма да е твърде неловко, как смяташ?

Неловко? Шегуваш ли се, Бони, това би било прекрасно, направо възхитително! Маделин щеше да бъде гостенка на празненството по случай петнайсетия рожден ден на собствената ѝ дъщеря. Не домакиня. Гостенка. Нейтън щеше да ѝ предлага питиета. Когато си тръгнеха, Абигейл нямаше да влезе в колата с тях. Щеше да остане там. Абигейл щеше да остане там, защото това бе нейният дом.

— Чудесно! Какво да донеса? — прошепна тя в отговор, а в същото време положи ръка върху рамото на Ед и здраво го стисна. Оказа се, че да разговаряш с Бони, бе същото като да раждаш: болката винаги можеше да стане много, много по-силна.

53.

— Зиги е прекрасно момченце — каза психоложката. — Много изразителен, уверен и мил. — Тя се усмихна на Джейн.

— Сподели загриженост относно здравето ми. Той е първият посетител тази седмица, който изобщо забеляза, че съм настинала.

Жената шумно издуха носа си, сякаш за да докаже, че наистина е настинала. Джейн я наблюдаваше нетърпеливо. Тя не беше мила като Зиги. И пет пари не даваше за настинката на психоложката.

— Значи… хм… вие не смятате, че той е прикрит психопат насилник? — попита Джейн с лека усмивка, за да покаже, че донякъде се шегуваше, макар че, естествено, изобщо не се шегуваше. Точно затова бяха тук. Точно затова ѝ плащаше тлъстия хонорар.

И двете погледнаха към Зиги, който си играеше в съседната стая, изолирана със стъклена стена от кабинета, и — по всяка вероятност — не ги чуваше. Докато го наблюдаваха, той взе от купчината играчки плюшена кукла, подходяща за много по-малко дете. И сега, ако Зиги внезапно удари юмрук на куклата — помисли си Джейн, — това ще е доста показателно. Дете се преструва на загрижено за настинката на психолога, а после пребива от бой плюшена играчка. Но Зиги просто погледна куклата и я остави обратно, без дори да забележи, че тя се търкулна от масата и падна на пода, а това не доказваше нищо друго, освен че е патологично разхвърлян.

— Не, не смятам — каза психоложката. После млъкна и застина с потръпващи ноздри.

— Ще ми кажете какво сподели с вас, нали? — попита Джейн. — Нали нямате задължение за поверителност на информацията?

— Апчиху! — Психоложката кихна с всичка сила.

— Наздраве — припряно каза Джейн.

— Поверителността на информацията влиза в сила след навършване на четиринайсет години — високомерно отвърна психоложката. — А това е горе-долу тогава, когато започнат да споделят неща, които наистина ти се иска да споделиш с родителите им, нали разбирате? Те вече правят секс, те пробват наркотици и така нататък, и така нататък!

Да, да, малки деца — малки проблеми.

— Джейн, аз не смятам, че Зиги е насилник — каза психоложката. Тя притисна с пръсти зачервените си ноздри. — Повдигнах въпроса за инцидента в деня за ориентация и той категорично заяви, че не е виновен. Бих била много изненадана, ако лъже. Ако той лъже, значи, е най-завършеният лъжец, когото някога съм срещала. А и Зиги, честно казано, не проявява никакви класически признаци за насилник. Не е нарцистична натура. Видно е, без никакво съмнение, че е чувствителен и демонстрира съчувствие.

Джейн усети как в очите ѝ напират сълзи на облекчение.

— Освен ако не е психопат, разбира се — небрежно добави психоложката.

Какво, по дяволите?

— В такъв случай може да симулира съчувствие. Психопатите могат да бъдат много чаровни. Но… — Тя отново кихна. — О, боже! — каза и избърса носа си. — Мислех, че вече съм по-добре.

— Но… — подкани я Джейн, макар да съзнаваше, че не проявява каквото и да било съчувствие.

— Но аз не мисля, че случаят е такъв. Не мисля, че той е психопат. Определено бих искала да го видя още веднъж. Скоро. Мисля, че го измъчва огромно безпокойство. Вярвам, че има много неща, които днес не сподели с мен. Изобщо не бих се изненадала, ако самият Зиги е жертва на насилие в училище.

— Зиги? — възкликна Джейн. — Жертва на насилие?

Усети прилив на внезапна топлина, сякаш имаше треска. Тялото ѝ пулсираше от енергия.

— Може и да греша — каза психоложката и подсмръкна. — Но не бих била изненадана. Моето предположение е, че става дума за вербално насилие. Може някое от по-нахаканите деца да е открило слабото му място. — Тя взе салфетка от кутията на бюрото си и направи неуспешен опит да кихне. — Освен това със Зиги си поговорихме и за баща му.

— За баща му? — Джейн се олюля. — Но какво…?

— Той е много тревожен относно баща си — каза психоложката. — Допуска, че може да е щурмовак или пък Джаба Хътянина, или, в най-лошия случай… — Психоложката не успя да прикрие широката си усмивка. — …Дарт Вейдър.

— Сигурно се шегувате — каза Джейн. Беше потресена. Фред, синът на Маделин, бе запалил Зиги по Междузвездни войни. — Сигурно той се е шегувал.

— Децата често се оказват впримчени между реалността и фантазията — каза психоложката. — Той е само на пет. Всичко е възможно в света на петгодишните. Той все още вярва в Дядо Коледа и Феята на зъбките. Защо да не е възможно баща му да е Дарт Вейдър? Но аз смятам, че той по-скоро вярва в идеята баща му да е… някоя плашеща и мистериозна личност.

— Мислех, че съм се справила по-добре.

— Попитах го дали сте си говорили много за баща му и той каза „да“, но е наясно, че тази тема те разстройва. Беше много лаконичен с мен. Не искаше да те разстройвам. — Тя хвърли поглед към бележките си и продължи: — Каза: „Бъди внимателна, ако говориш с мама за татко ми, защото тя прави странна физиономия“.

Джейн притисна длан към гърдите си.

— Добре ли си? — попита психоложката.

— Направих ли странна физиономия? — попита Джейн.

— Донякъде — отвърна психоложката. Тя се наведе напред и погледна Джейн с разбиране, по женски, сякаш си бъбреха в нощен бар. — Доколкото разбирам, бащата на Зиги е… не точно добър човек.

— Не точно — отвърна Джейн.

54.

След училищното представление Пери откара Селест у дома.

— Имаш ли време да спрем за кафе? — попита тя.

— По-добре да не спираме — отвърна Пери. — Очаква ме много напрегнат ден.

Селест хвърли поглед към профила му. Изглеждаше спокоен, насочил мислите си към предстоящия ден. Тя знаеше, че е изпитал удоволствие да види първото си училищно представление, да бъде един от училищните татковци, облечен в корпоративната си униформа извън корпоративния свят. Пери харесваше бащинската си роля, обожаваше я дори, както пролича за пореден път, докато говореше с Ед по онзи шеговито-ироничен татковски начин.

Всички се смяха на препускащите по сцената близнаци, облечени в големия зелен крокодилски костюм. Макс беше главата, а Джош — опашката; на няколко пъти крокодилът изглеждаше застрашен от разкъсване надве, тъй като двамата хукваха в противоположни посоки. Преди да си тръгнат, Пери снима момчетата, облечени в костюма, на балкона на залата, с океана за фон. После помоли Ед да направи снимка на цялото им семейство: момчетата надничаха изпод костюма, Пери и Селест — приклекнали до тях. Вероятно вече бе публикувана във Фейсбук. Селест забеляза, че човъркаше телефона си, докато вървяха обратно към колата. Какво ли бе написал? Две звезди изгряха! Момчетата ще ви уплашат в ролята на крокодила страшен! Нещо такова.

„Ще се видим на викторината!“ — казваха всички на тръгване.

Да, Пери беше в добро настроение. Всичко би трябвало да е наред. Не се усещаше никакво напрежение от завръщането му след последното пътуване.

Ала не ѝ убягна светкавичната искрица гняв в погледа му след коментара ѝ, че ще го напусне, ако подпише петицията за изключването на Зиги. Селест го каза на шега, но знаеше, че не прозвуча така и че го постави в неловко положение пред Ед и Маделин, които той харесваше и уважаваше.

Как изобщо ѝ хрумна да го каже? Сигурно заради апартамента. Вече бе почти напълно обзаведен, така че можеше да напусне Пери по всяко време, но в резултат на това непрекъснато си мислеше: Ще го напусна ли, или не? Разбира се, че ще го напусна, трябва. Разбира се, че няма да го напусна. Вчера сутринта, докато беше там, дори застла леглата с чисти чаршафи. Подейства ѝ успокояващо, направи го с необяснимо удоволствие, дори отметна завивките за по-уютно — и всичко изглеждаше напълно възможно. Но после, когато се събуди посреднощ, с ръката на Пери, отпусната през кръста ѝ, и бавното въртене на вентилатора от тавана, точно както Пери го харесваше, внезапно се сети за онези оправени легла и се отврати, почувства се като престъпник. Какво предателство спрямо съпруга ѝ! Бе наела и обзавела друг дом. Що за безумна, потайна, злонамерена и егоистична постъпка?

Може би заплаши Пери, че ще го напусне, защото искаше да си признае стореното; може би не можеше да носи тежестта на тази тайна.

Естествено, не можеше да отрече и факта, че мисълта Пери — или който и да било, но най-вече Пери — да подпише онази петиция, я изпълваше с гняв. Той имаше дълг към Джейн. Семеен дълг заради онова, което бе направил братовчед му. (Може да е направил, припомняше си непрекъснато. Все още не знаеха със сигурност. Ами ако Джейн бе запомнила името погрешно? Мъжът можеше да се казва Стивън Банкс например, не Саксън Банкс.)

Зиги би могъл да е дете на братовчед му. Дължеше му поне собствената си преданост.

Джейн бе приятелка на Селест, но дори и да не беше, никое петгодишно дете не заслужаваше цяла една общност да се вдигне срещу него като на лов за вещици.

Пери не отвори гаража, а паркира на алеята пред къщата. Селест прие това като знак, че нямаше намерение да влиза.

— Ще се видим довечера — каза тя и се наведе да го целуне.

— Всъщност ще се кача да взема нещо от бюрото си — каза Пери и отвори вратата на колата.

И тогава тя го усети. Беше като мирис или като електрически заряд във въздуха. Усети го в позата на раменете му, в празния, стъклен поглед и в сухотата на собственото си гърло.

Той отвори входната врата и я пропусна да мине с любезен жест.

— Пери — бързо каза тя. Обърна се и той затвори вратата, но после я стисна за косата, усука я на тила и я дръпна толкова силно, толкова изненадващо силно, че болката плъзна по целия ѝ скалп и очите ѝ мигновено се напълниха със сълзи.

— Ако някога, още веднъж, ме злепоставиш по този начин, ще те убия, мамка му, ще те убия! — Той затегна хватката си. — Как посмя? Как посмя да го направиш?

Тогава я пусна.

— Съжалявам — каза тя. — Много съжалявам.

Но явно не го беше казала както трябва, защото той пристъпи бавно напред и взе лицето ѝ в шепи, както когато се канеше да я целуне нежно.

— Не е достатъчно — каза и блъсна главата ѝ в стената.

Хладната му преднамереност бе шокираща и нереална като първия път, когато я удари. Болката бе дълбока и лична, като разбито сърце.

Светът се завъртя около нея, сякаш бе пияна.

Тя се свлече на пода.

Повдигна ѝ се — веднъж, после още веднъж, — но не повърна. Винаги ѝ се гадеше. Но никога не повръщаше.

Чу отдалечаващите се стъпки на Пери по коридора, после се сви на пода, с колене до гърдите, и преплете пръсти на тила си. Главата ѝ пулсираше от болка. Сети се как хлипаха момчетата, когато се удареха: Боли, мамо, много боли.

— Седни — каза Пери. — Скъпа, надигни се и седни.

Той приседна до нея, помогна ѝ да се надигне и нежно положи на тила ѝ пакетче с лед, увито в хавлиена кърпа.

Когато блаженото усещане за хладина започна да се разлива по кожата ѝ, тя обърна глава към него и се вгледа в лицето му през насълзените си очи. Беше мъртвешки бледо, с лилави кръгове под очите. Чертите му бяха смъкнати надолу, сякаш се топеше от ужасна болест. Той изхлипа еднократно. Зловещ, отчаян звук, като от животно, уловено в капан.

Тя се отпусна на рамото му и той я залюля в прегръдката си — там, върху лъскавия им черен орехов паркет, под високия катедрален таван.

55.

Маделин често повтаряше, че да живееш и да работиш в Пириуи, е като живот на село. През по-голямата част от времето обожаваше това усещане за общност — с изключение, разбира се, на онези дни, когато попадаше в злокобната хватка на предменструалния синдром и копнееше да се разхожда из селцето, без да ѝ се налага да вижда как хората се усмихват, махат за поздрав и са толкова отблъскващо мили. Всички в Пириуи бяха свързани помежду си, често пъти по много различни начини: чрез училището или сърф клуба, детските спортни отбори, фитнеса, фризьора и така нататък.

Това означаваше, че когато седнеше зад бюрото си в миниатюрния си, претъпкан кабинет в театър „Пириуи“ и се наложеше да проведе бърз разговор с местния вестник, за да провери дали би могла да получи четвърт рекламна страница в последния момент (спешно се нуждаеха от нови участници в предучилищната театрална трупа, за да увеличат финансовите постъпления), тя звънеше не просто на Лорейн от рекламния отдел. Тя звънеше на Лорейн, която имаше дъщеря Петра на възрастта на Абигейл и син четвъртокласник в начално училище „Пириуи“ и бе омъжена за Алек, който държеше местния магазин за алкохол и играеше във футболен клуб за над четиресетгодишни заедно с Ед.

Разговорът нямаше да е бърз, защото двете с Лорейн не се бяха чували отдавна. Осъзна го, докато телефонът звънеше, и почти бе готова да затвори и да изпрати имейл — днес имаше много работа, а училищното представление я забави допълнително, — но все пак реши, че един бърз разговор с Лорейн ще ѝ дойде добре, а и искаше да разбере какво бе чула тя за петицията и така нататък, но пък, от друга страна, Лорейн наистина прекаляваше понякога и…

— Лорейн Еджли!

Твърде късно.

— Здрасти, Лорейн — каза тя. — Маделин е.

— Скъпа! — Лорейн би трябвало да работи в театъра, не в местния вестник. Говореше по онзи превзет, театрален начин, сякаш четеше сценарий.

— Как си?

— Божичко, трябва да пием кафе! Задължително трябва да пием кафе! Имаме да говорим за толкова много неща — каза Лорейн и сниши глас почти до шепот. Тя работеше в голямо помещение с много хора. — Имам гореща клюка, съвсем прясна. Много гореща, цвърчи.

— Изплюй! — Маделин се усмихна щастливо, облегна се назад и изпружи крака. — Веднага.

— Добре, ще ти дам малък жокер — каза Лорейн. — Parlezvous anglais?

— Да, говоря английски — отвърна Маделин.

— Това е всичко, което мога да кажа на френски — каза Лорейн. — Тоест, става въпрос за нещо френско.

— Френско? — смутено попита Маделин.

— Да, и… хм… и е свързано с нашата обща приятелка Рената.

— Това има ли нещо общо с петицията? — попита Маделин. — Защото се надявам да не си я подписала, Лорейн. Амабела дори не е споменавала името на Зиги, а в училището вече наблюдават децата всеки божи ден.

— Да, и аз реших, че петицията е малко драматично решение, но пък чух, че майката на това дете разплакала Амабела, а после ритнала Харпър в пясъчника, така че и тази история има две гледни точки, предполагам — но не, това няма нищо общо с петицията, Маделин, говоря за нещо френско.

— Бавачката — внезапно прозря Маделин. — Нея ли имаш предвид? Жулиет? Какво за нея? Този физически тормоз явно продължава цяла вечност, а въпросната Жулиет дори не…

— Да, да, точно нея имам предвид, но забрави за петицията! Това… ох… как точно да го кажа? Свързано е със съпруга на нашата обща приятелка.

— И бавачката — допълни Маделин.

— Именно — отвърна Лорейн.

— Не разб… Не! — Маделин изпъна гръб. — Шегуваш ли се? Джеф и бавачката? — Невъзможно беше да не изпита прилив на удоволствие от тази шокираща жълта клюка. Шкембелията Джеф, послушният, добродетелен наблюдател на птици, и младата френска бавачка. Ужасяващо възхитително клише. — Двамата имат връзка?

— Аха. Точно като Ромео и Жулиета, само че с Джеф вместо Ромео — каза Лорейн, която очевидно се бе отказала да пази подробностите от разговора им в тайна от колегите си.

Маделин усети, че леко ѝ се гади, сякаш бе излапала нещо твърде сладко и вредно за здравето ѝ.

— Това е ужасно! Това е потресаващо. — Тя наистина бе пожелавала лоши неща на Рената, но не и това. Единствено развратните жени заслужаваха развратни мъже. — Рената знае ли?

— Очевидно не — отвърна Лорейн. — Но информацията е сигурна. Джеф казал на Андрю Фарадей, докато играели скуош, а Андрю казал на Шейн, който казал на Алекс. Мъжете са такива клюкари, ужас!

— Някой трябва да ѝ каже.

— Е, няма да съм аз. Не ми се участва в „застреляй пратеника“.

— И аз не мога. Аз съм последният човек, от когото би трябвало да го чуе.

— Само не казвай на никого — прошепна Лорейн. — Обещах на Алекс, че ще си държа езика зад зъбите.

— Добре — отвърна Маделин. Без съмнение тази сочна клюка хвърчеше из полуострова като билярдна топка — от приятел към приятел, от съпруг към съпруга — и съвсем скоро щеше да цапардоса горката Рената право в лицето точно когато си мислеше, че най-тежката драма в живота ѝ бе тормозът над детето ѝ в училище.

— Очевидно девойчето Жулиет иска да го заведе във Франция, за да го запознае с родителите си — каза Лорейн с френски акцент. — У-ля-ля.

— О, Лорейн, стига! — отсече Маделин. — Не е смешно. Не искам да слушам повече. — Бе абсолютно несправедливо и да изпитва удоволствие от научаването на подобна клюка.

— Съжалявам, скъпа — невъзмутимо отвърна Лорейн. — Както и да е, какво мога да направя за теб?

Маделин резервира рекламно каре, Лорейн свърши работата с обичайната си експедитивност, а на Маделин ѝ се искаше просто да бе изпратила имейл.

— Е, ще се видим в събота вечер — каза Лорейн.

— Събота вечер? О, разбира се, викторината — отвърна Маделин. Говореше дружелюбно, за компенсация на острия си тон отпреди малко. — Чакам я с нетърпение. Имам нова рокля.

— Не се и съмнявам — каза Лорейн. — Аз ще съм Елвис. Няма правило, което да задължава жените да се обличат като Одри, а мъжете като Елвис.

Маделин се засмя и отново изпита топли чувства към Лорейн, чийто сърдечен, гръмогласен, дрезгав смях щеше да даде тон за добро настроение през цялата вечер.

— Ще се видим тогава — каза Лорейн. — О, чакай! Какъв е този благотворителен проект, с който се е захванала Абигейл?

— Не съм много сигурна — отвърна Маделин. — Нещо във връзка с набиране на средства за Амнести Интернешънъл. Може би предметна лотария? Всъщност трябва да ѝ кажа, че за провеждане на предметна лотария ще ѝ е нужно разрешително.

— Ммм — каза Лорейн.

— Какво? — попита Маделин.

— Ммм.

— Какво? — Маделин завъртя стола си и неволно бутна с лакът голям кафяв плик от ъгъла на бюрото си, но успя да го хване навреме. — Какво става?

— Не знам — отвърна Лорейн. — Петра спомена за този проект на Абигейл и останах с усещането, че нещо, не знам какво… нещо не е съвсем наред. Петра се кискаше, нали се сещаш, онова глуповато и дразнещо хихикане, подхвърляше разни неясни коментари как някакво момиче не одобрявало онова, което Абигейл правела, но Петра одобрявала, което не е кой знае каква подкрепа. Съжалявам. Говоря малко неясно. Просто майчинските ми инстинкти се обадиха… пиу-пиу-пиу. — Тя издаде звук като от автомобилна аларма.

Маделин веднага се сети за онзи странен коментар от фейсбук профила на Абигейл. Съвсем го бе забравила, разсеяна от собствения си гняв около прекратяването на уроците по математика.

— Ще се поинтересувам. Благодаря за предупреждението.

— Едва ли е нещо сериозно. Au revoir, скъпа.

И затвори.

Маделин взе телефона си и изпрати съобщение на Абигейл: Обади ми се веднага щом получиш това. Мама х.

В момента Абигейл беше на училище и нямаше право — като всички останали деца — да поглежда телефона си преди края на часовете.

Търпение, каза си тя и отново положи ръце върху клавиатурата на компютъра. Така. Какво следваше сега? Рекламните плакати за постановката на „Крал Лир“ следващия месец. Никой в Пириуи не искаше да гледа как крал Лир се клатушка страховито по сцената. Искаха съвременна комедия. До гуша им бе дошло от Шекспировите драми в собствения им живот — в училищния двор и на футболното игрище. Но шефката на Маделин настояваше. Продажбата на билети щеше да върви мудно и тя деликатно щеше да хвърли вината върху Маделин. Това се случваше всяка година.

Тя отново погледна телефона си. Абигейл сигурно щеше да я накара да чака чак до довечера.

— „…че по-добре е в пазвата да топлиш усойница, отколкото да имаш неблагодарно чедо“[9], Абигейл — каза тя на смълчания телефон. (Знаеше наизуст дълги цитати от „Крал Лир“, тъй като често ѝ се налагаше да присъства на репетициите.)

Телефонът иззвъня и тя подскочи от изненада. Беше Нейтън.

— Не се разстройвай — започна той.

56.

Агресивното поведение във връзката ескалира с течение на годините.

Дали го бе прочела в някоя статия, или Сузи го беше казала с онзи неин хладен, безпристрастен тон?

Селест лежеше в леглото на една страна, прегърнала възглавницата, и гледаше през прозореца. Пери бе дръпнал завесите, за да може да вижда морето.

„Ще можем да си лежим в леглото и да виждаме океана!“ — ентусиазирано бе извикал Пери след първия оглед на къщата, а отраканият агент по недвижими имоти побърза да каже: „Ще ви оставя да огледате насаме“, защото, разбира се, къщата говореше сама за себе си. Пери се държа като малко дете тогава, като развълнувано малко дете, което тича из нова къща, а не като възрастен мъж, на когото му предстои да изхарчи милиони за „луксозен имот с гледка към океана“. Вълнението му почти я уплаши; беше твърде бурно и оптимистично. Очевидно бе имала основание за суеверието си. Чакаше ги провал. По онова време беше бременна в четиринайсетата седмица, подпухнала, гадеше ѝ се, с постоянен метален вкус в устата, и отказваше да повярва в тази бременност — но Пери хранеше големи надежди, сякаш покупката на къщата бе гаранция, че бременността ще завърши успешно, защото „Какъв живот! Какъв страхотен живот за деца, толкова близо до плажа!“. Тогава дори не ѝ повишаваше глас, тогава идеята да я удари би била невъзможна, невъобразима, смешна.

Тя все още не можеше да повярва.

Всичко бе толкова… толкова изненадващо.

Бе положила огромно усилие да изрази дълбочината на шока си пред Сузи, но нещо ѝ подсказваше, че всички клиенти на Сузи се чувстваха по същия начин. („Не, не, виж, за нас е наистина изненадващо!“ — искаше ѝ се да каже.)

— Още чай? — Пери стоеше до вратата на спалнята, все още в дрехите за работа, но без сако и с навити над лактите ръкави на ризата.

„Следобед трябва да отида в офиса, но сутринта ще работя вкъщи, за да съм сигурен, че си добре“ — каза той, след като ѝ помогна да стане от пода в антрето, сякаш се бе подхлъзнала или внезапно ѝ бе прилошало. Обади се на Маделин, без да пита Селест, и я попита дали би могла да вземе момчетата след училище. Селест е болна — чу го да казва, а тревогата и състраданието му звучаха толкова искрено, толкова неподправено, сякаш наистина вярваше, че внезапно я бе покосила мистериозна болест. Може би наистина го вярваше.

— Не, благодаря — отвърна Селест.

Тя погледна красивото му загрижено лице, после примигна и видя другия Пери, надвесен злобно над нея, който просъсква: „Не е достатъчно“, преди да удари главата ѝ в стената.

Направо не бе за вярване.

Доктор Джекил и мистър Хайд.

Селест не знаеше кой от двамата бе злодеят. Тя затвори очи. Ледът помогна, но болката се уталожи на едно ниво и си остана там, сякаш никога нямаше да отшуми: тиха, ритмично пулсираща. Когато посегнеше да докосне мястото с пръсти, очакваше да го усети като мек домат.

— Е, хубаво. Изчуруликай, ако имаш нужда от нещо.

Почти се засмя.

— Добре — отвърна.

Пери тръгна и тя отново затвори очи. Тя го бе унизила. Би ли се почувствал унизен, ако тя наистина го напуснеше? Би ли се почувствал унизен, ако светът знаеше, че публикациите му във Фейсбук не разкриваха цялата истина?

„Трябва да вземеш предпазни мерки. Най-опасният период за малтретираната жена идва, след като сложи край на връзката си“ — нееднократно повтори Сузи на Селест по време на последната им среща, сякаш очакваше отговор, който Селест отказваше да ѝ даде.

Селест никога не бе приемала това сериозно. За нея всичко опираше до решението да го напусне; да остане или да си тръгне, сякаш тръгването би сложило край на историята ѝ.

Колко заблудена е била. Каква глупачка.

Ако днес гневът на Пери бе кипнал една идея по-силно, той щеше да удари главата ѝ в стената още веднъж. Щеше да я удари по-силно. Можеше да я убие, а после щеше да се свлече на колене и да залюлее тялото ѝ в прегръдките си, да я оплаква и да крещи, и да е много разстроен, и да съжалява — но какво от това? Тя щеше да е мъртва. Той нямаше да може да я съживи. Момчетата ѝ нямаше да имат майка. Пери бе страхотен баща, но той не им даваше достатъчно плодове и винаги забравяше да им измие зъбите, а тя искаше да ги види как порастват.

Ако тя го напуснеше, той вероятно щеше да я убие.

Ако останеше и връзката им продължеше по същата траектория, той вероятно — някой ден, рано или късно — щеше да намери нещо, за което да се ядоса, и щеше да я убие.

Нямаше спасение. Един апартамент с грижливо оправени легла не беше сериозен план за бягство. Беше подигравка.

И все пак бе толкова трудно за вярване, че красивия загрижен мъж, който току-що ѝ бе предложил чаша чай и точно в момента работеше на компютъра си на същия етаж, и който щеше да дотича, ако го извикаше, и който я обичаше с цялото си чудато сърце, един ден — по всяка вероятност — щеше да я убие.

57.

— Абигейл е направила уебсайт — каза Нейтън.

— Добре — колебливо отвърна Маделин. Беше станала от стола си, готова да хукне нанякъде веднага. Към училището? Болницата? Полицията? Какво толкова важно би могло да има в един уебсайт?

— С цел набиране на средства за Амнести Интернешънъл — продължи Нейтън. — Изграден е много професионално. Аз ѝ помагах за онзи курс по уебдизайн, който посещава в училище, но явно не съм… хм… е, явно не съм предвидил това.

— Не разбирам. Какъв е проблемът? — остро попита Маделин. Не беше в стила на Нейтън да намира проблеми там, където ги нямаше. Той по-скоро би пропуснал проблем, дори да е напът да го удари през лицето.

Нейтън се прокашля и заговори с измъчен тон:

— Не е краят на света, но определено не е повод за радост.

— Нейтън! — Маделин тропна с крак от безсилие.

— Добре — каза Нейтън и веднага изплю камъчето. — Абигейл предлага девствеността си на търг като начин да привлече обществено внимание към браковете с малолетни и сексуалното робство. Написала е… хм… следното: „Ако светът нехае, когато едно седемгодишно дете бива продавано като секс играчка, тогава на същия този свят не би трябвало да му мигне окото, ако едно облагодетелствано бяло четиринайсетгодишно момиче се продава за секс“. Всички събрани средства ще бъдат предоставени на Амнести Интернешънъл. Има правописна грешка в „облагодетелствано“.

Маделин се свлече обратно на стола си. О, горко ми!

— Дай ми адреса — каза тя. — Сайтът работи ли? Искаш да кажеш, че този сайт в момента е активен?

— Да — отвърна Нейтън. — Активен е от вчера сутринта, ако не се лъжа. Не го отваряй. Моля те, не го гледай! Проблемът е, че в настройките не е отметнала опцията да редактира коментарите, и естествено, интернет троловете са озверели.

— Дай ми адреса веднага.

— Не.

— Нейтън, дай ми адреса веднага! — Тя отново тропна с крак и едва не се разплака от безсилие.

— www.buymyvirginitytostopchildmarriageandsexslavery.com

— Страхотно — каза Маделин, докато набираше адреса с треперещи ръце. — Това ще привлече каймака на хората с благотворителни намерения. Дъщеря ни е идиотка. Отгледахме идиотка. О, момент, ти не си я отгледал. Аз я отгледах. Аз отгледах идиотка. — Тя замълча. — Божичко…

— Отвори ли го? — попита Нейтън.

— Да — отвърна Маделин. Уебсайтът изглеждаше много професионално, което по някаква причина влошаваше нещата, придаваше му по-истински вид, по-официален, сякаш правото на някакъв непознат да закупи девствеността на Абигейл бе законно одобрено. На главната страница грееше снимката на Абигейл в йогистка поза, която Маделин бе видяла във фейсбук профила ѝ. В контекста на страницата — „девственост за продан“ — снимката излъчваше зловещо сексуално послание: спуснатата през рамо коса, дългите слаби крайници, малките, идеално оформени гърди. Мъже гледаха снимката на дъщеря ѝ върху екраните на компютрите си и си представяха, че правят секс с нея. — Мисля, че ще повърна — каза тя.

— Знам какво имаш предвид — отвърна Нейтън.

Маделин пое въздух и започна да разглежда сайта с професионалното си око на специалист по маркетинг и реклама. Освен снимката на Абигейл, имаше и други изображения от страницата на Амнести Интернешънъл, свързани с брак с малолетни и сексуално робство; Абигейл очевидно ги ползваше без разрешение. Добър материал. Прям. Убедителен. Емоционален, но не прекалено. С изключение на правописната грешка в думата „облагодетелстван“ и факта, че основното ѝ съдържание бе ужасяващо нередно, уебстраницата бе впечатляващо постижение за четиринайсетгодишно дете.

— Това изобщо законно ли е? — попита тя след кратко мълчание. — Би трябвало да е незаконно за малолетно дете да продава девствеността си.

— Би трябвало да е незаконно за този, който купува — каза Нейтън. Гласът му звучеше като през стиснати зъби.

Маделин внезапно осъзна, че всъщност говореше с Нейтън, и за момент се почувства объркана. Явно подсъзнателно приемаше, че разговаря с Ед, защото никога досега не бе обсъждала родителски проблеми с Нейтън. Тя определяше правилата, а Нейтън ги спазваше. Те не играеха в един отбор.

Ала в същото време ѝ хрумна, че ако говореше с Ед, нямаше да е същото. Ед би бил потресен от мисълта за мъж, който купува девствеността на Абигейл, естествено, но не би изпитал вътрешната агония, която измъчваше Нейтън. Ако ставаше въпрос за Клоуи — да. Но в отношението на Ед към Абигейл имаше лека дистанция, онази дистанция, която Маделин винаги бе отричала, но Абигейл винаги бе усещала.

Тя отвори раздел „наддаване и дарения“. Абигейл бе дала възможност за коментари при вписването на „офертите“.

Думите се размазваха пред очите ѝ:

Колко искаш за групов секс?

Можеш да ми го смучеш за 20$! По всяко време, където кажеш.

Хей, красавице, ще изчукам тясната ти путка безплатно.

Маделин рязко плъзна стола си назад, далеч от бюрото, и усети горчив вкус в гърлото си.

— Трябва веднага да закрием този уебсайт! Знаеш ли как да го направиш?

С удоволствие отбеляза, че не изгуби контрол, че говореше така, сякаш обсъждаше служебен проблем: брошура за редактиране и повторно отпечатване или пък грешка в уебстраницата на театъра. Нейтън беше технически грамотен. Той със сигурност знаеше какво да направи. Но когато излезе от страницата с коментарите и отново видя снимката на Абигейл, нейната невинна, смешна, заблудена дъщеря — гнусни мъже си мислеха и казваха гнусни неща за нейното малко момиченце, — гневът ѝ изригна като вулкан от недрата на стомаха ѝ и се изля през устата.

— Как се случи това, по дяволите? Защо ти и Бони не забелязахте какво прави? Оправи го! Оправи това нещо веднага!

* * *

Харпър: Някой разказа ли ви за драмата около дъщерята на Маделин? Имам предвид, неприятно ми е, че го споменавам, но… както казах и на Рената тогава, бяхме заедно у дома на вечеря, мисля… та, казах ѝ: „Ето, това просто няма как да се случи в частно училище“. Не че има нещо лошо в държавните гимназии по принцип, просто смятам, че в частното училище децата ти имат много по-голям шанс да контактуват с… хора от по-висока класа.

Саманта: Тази Харпър изобщо не се чува какви ги дрънка. Ама разбира се, че това може да се случи и в частно училище. Абигейл имаше толкова благородни намерения! Но работата е там, че четиринайсетгодишните момичета са глупави. Горката Маделин! Обвини Нейтън и Бони, макар че не съм сигурна дали това беше честно спрямо тях.

Бони: Да, Маделин наистина обвини нас. Приемам го. Тогава аз носех отговорност за Абигейл. Но това нямаше нищо общо с… с трагедията. Абсолютно нищо общо.

58.

След посещението при психолога Джейн заведе Зиги на плажа, за да закусят в „Блу Блус“, преди да го върне обратно в училище.

— Днешният специалитет е ябълкови палачинки с масло, овкусено с лимон — каза Том. — Мисля, че трябва да ги опитате. За сметка на заведението.

— За сметка на заведението? — намръщи се Зиги.

— Безплатно — обясни Джейн и вдигна поглед към Том. — Но аз смятам, че трябва да платим.

Том винаги ѝ даваше безплатна храна. Джейн вече се чувстваше неудобно. Чудеше се дали случайно не бе останал с впечатлението, че тя едва свързва двата края.

— После ще го обсъдим — каза той и леко махна с ръка, което означаваше, че няма да приеме пари от нея, колкото и да настояваше. После изчезна в кухнята.

Джейн и Зиги едновременно извърнаха глави, за да погледнат към океана. Духаше ветрец и морето изглеждаше разрошено, с танцуващи към хоризонта бели вълнички. Джейн вдиша прекрасните аромати на „Блу Блус“ и изпита дълбока носталгия, сякаш решението вече бе взето и двамата със Зиги със сигурност си тръгваха.

Договорът за наем на апартамента им изтичаше след две седмици. Можеха да се преместят на съвсем ново място, да го запише в ново училище, да започнат на чисто, с неопетнена репутация. Дори ако психоложката не грешеше и Зиги действително бе жертва, а не насилник, Джейн никога не би повдигнала въпроса за обсъждане в училището. Щеше да изглежда като стратегически ход за контраатака от нейна страна. Отправете ми обвинение за нанесени щети и аз веднага ще ви обвиня в същото. Така или иначе, как изобщо биха могли да останат в училище, където родителите подписваха петиция за изгонването им? Всичко вече бе твърде сложно. Хората вероятно си мислеха, че тя е нападнала Харпър в пясъчника и е тормозила Амабела. Тя наистина разплака Амабела и се чувстваше ужасно виновна. Единственото решение бе да си тръгне.

Това беше правилното решение. Правилното решение и за двама им.

Може би е било неизбежно престоят им в Пириуи да приключи толкова катастрофално. Истинските ѝ, несподелени причини да дойде тук бяха толкова лични, толкова объркани и откровено странни, че не можеше да си позволи да ги формулира ясно дори пред себе си.

А може би идването ѝ тук всъщност бе необяснима, но нужна стъпка от някакъв процес, защото усещаше, че нещо се бе излекувало през последните няколко месеца. Дори когато я мъчеха тревогите около Зиги и другите майки, чувствата ѝ към Саксън Банкс бяха претърпели лека промяна. Усещаше, че вече е в състояние да го види с избистрен поглед. Саксън Банкс не беше чудовище. Той беше просто човек. Най-обикновен противен гадняр. Такива като него се срещаха под път и над път. Просто не биваше да спи с тях. Но тя го бе направила. Точка. Имаше си Зиги. Може би единствено Саксън Банкс имаше достатъчно свирепи сперматозоиди, способни да преодолеят проблема ѝ да зачене. Може би той наистина бе единственият мъж на света, който бе в състояние да я дари с бебе, и тя би могла да намери начин да говори с него — спокойно, уравновесено, — така че Зиги да спре да си мисли, че баща му е някакъв коварен суперзлодей.

— Зиги — каза тя, — искаш ли да се преместим в друго училище, където да си имаш съвсем нови приятели?

— Не — отвърна той. Точно в момента изглеждаше капризен, дързък и нагъл. И ни най-малко тревожен. Тази психоложка наясно ли беше с нещата, за които говореше?

Както Маделин често повтаряше: „Децата са толкова странни и непредсказуеми“.

— О! — възкликна Джейн. — Защо не? Онзи ден беше много разстроен, когато няколко от децата ти казали, че… нали се сещаш… че не им позволявали да си играят с теб.

— Да — бодро отвърна Зиги. — Но имам много други приятели, на които им позволяват да си играят с мен, като Клоуи и Фред. И въпреки че Фред е второкласник, той пак ми е приятел, защото и двамата харесваме Междузвездни войни. И други приятели имам. Например Харисън и Амабела, и Хенри.

— Амабела ли каза? — попита Джейн. Зиги никога досега не бе споменавал, че си играе с Амабела, и точно поради това на Джейн съвсем не ѝ се вярваше, че би могъл да я тормози. Приемаше, че се движеха в различни кръгове, така да се каже.

— Амабела също харесва Междузвездни войни — каза Зиги. — Знае всички тези неща, защото е ужасно добра в четенето. Така че ние всъщност не си играем, но понякога, ако съм се уморил да тичам, сядаме заедно под Дървото на морския дракон и си приказваме за неща от Междузвездни войни.

— Амабела Клайн? Амабела от детската градина? — отново попита Джейн, за да се увери напълно.

— Да, Амабела! Само че учителите вече не ни позволяват да си говорим — въздъхна Зиги.

— Е, това е, защото родителите на Амабела си мислят, че ти я нараняваш — каза Джейн с нотка на раздразнение.

— Не съм аз този, който я наранява — каза Зиги, изхлузен наполовина от стола си в онази дълбоко дразнеща поза, типична за момченцата. (Джейн с облекчение забеляза, че Фред седеше по абсолютно същия начин.)

— Изправи се — смъмри го тя.

Той се надигна и отново въздъхна.

— Гладен съм. Кога ще ми донесат палачинките? — Източи шия и погледна назад към кухнята.

Джейн се вторачи в него. Едва сега проумя думите му напълно. Не съм аз този, който я наранява.

— Зиги — каза тя. Беше ли му задавала този въпрос досега? Беше ли му задавал някой този въпрос изобщо? Или всички просто повтаряха едно и също: „Ти ли беше, Зиги? Ти ли беше?“.

— Какво? — попита той.

— Ти знаеш ли кой наранява Амабела?

Случи се мигновено. Лицето му застина.

— Не искам да говоря за това — каза. Долната му устна затрепери.

— Но, миличък, само това ми кажи — знаеш ли?

— Обещах — тихо отвърна Зиги.

Джейн се наведе напред.

— Какво си обещал?

— Обещах на Амабела, че няма да кажа на никого… никога. Тя ми каза, че ако кажа на някого, може би ще я пречука.

— Ще я пречука — повтори Джейн.

— Да! — тревожно отвърна Зиги и очите му плувнаха в сълзи.

Джейн забарабани с пръсти по масата. Усещаше, че Зиги копнееше да ѝ каже.

— Ами ако… — бавно започна тя, — ами ако напишеш името, без да го казваш?

Зиги се намръщи, примигна и избърса сълзите си.

— Така няма да нарушиш обещанието си към Амабела. Няма да си ми казал. А аз ти обещавам, че Амабела няма да бъде пречукана.

— Ммм… — Зиги се замисли.

Джейн извади бележник и химикалка от чантата си и ги бутна към него.

— Можеш ли да го напишеш буква по буква? Или поне да опиташ.

В детската градина учеха точно това — да се „опитват“ да пишат.

Зиги взе химикалката, после обърна глава към входа, сепнат от отварянето на вратата. Влязоха двама души: жена с русо каре и невзрачен мъж в костюм. (Костюмираните прошарени мъже на средна възраст изглеждаха на Джейн почти еднакви.)

— Това е майката на Емили Джей — каза Зиги.

Харпър. Джейн се сети за ужасяващата случка в пясъчника и бузите ѝ пламнаха. Същата вечер ѝ се обади госпожа Липман и я уведоми, че има постъпило официално оплакване от родител, и я посъветва „да се спотайва, така да се каже, докато се намери решение за деликатната ситуация“.

Харпър погледна към нея и Джейн усети как сърцето ѝ се разхлопа от страх. За бога, тя няма да те убие, помисли си. Чувстваше се толкова неловко да бъде в конфликт с човек, когото едва познаваше. Джейн бе прекарала по-голямата част от пълнолетния си живот в избягване на стълкновения. Изобщо не проумяваше как Маделин изпитваше удоволствие от тези неща и дори ги търсеше. Това бе ужасно: неловко, неприятно, мъчително.

Съпругът на Харпър чукна с пръст по звънеца на барплота — дзън! — за да привика Том от кухнята. В кафенето нямаше много хора: една жена с малко дете в далечния ъгъл отдясно и двама мъже в опръскани с боя сини гащеризони, които хапваха сандвичи с яйце и бекон.

Харпър сръчка съпруга си, прошепна нещо на ухото му и той обърна глава към Джейн и Зиги.

Господи! Вече вървеше към тях.

Имаше от онези големи, дебели бирени шкембета и си го носеше гордо, като медал.

— Здравей — поздрави Джейн и протегна ръка. — Джейн, нали така? Аз съм Греъм. Бащата на Емили.

Джейн протегна ръка и той я стисна точно толкова силно, колкото да я уведоми, че обмисля дали да не я стисне по-силно.

— Здравей — отвърна тя. — Това е Зиги.

— Здрасти, приятел. — Греъм стрелна Зиги с поглед и отново се обърна към Джейн.

— Моля те, Греъм, остави — каза Харпър. Тя упорито игнорираше Джейн и Зиги, както в училищния пясъчник, когато си играеше на „избягвай визуален контакт на всяка цена“.

— Слушай, Джейн — продължи Греъм. — Нямам намерение да говоря твърде много в присъствието на сина ти, естествено, но разбрах, че си се забъркала в някакъв спор с училището, не знам подробности, а и не ме интересува особено, честно казано, но искам да чуеш това, Джейн.

Той положи двете си длани на масата и се наведе над нея. Движението му бе толкова умишлено и заплашително, че изглеждаше почти комично. Джейн вдигна брадичка. Изпитваше нужда да преглътне, но не искаше да му показва, че е притеснена. Ясно виждаше дълбоките бръчки около очите му. Малката бенка до носа му. Издаваше зъбите си напред по онзи противен начин, типичен за една определена порода татуирани мъже, голи до кръста, които крещяха на репортери по долнопробните телевизионни канали.

— Взехме решение да не намесваме полицията този път, но ако чуя, че си припарила до жена ми още веднъж, ще поискам издаване на ограничителна заповед срещу теб, по съкратената процедура, Джейн, просто няма да търпя това. Аз съм партньор в адвокатска кантора и ще стоваря цялата тежест на закона върху твоето…

— Напуснете веднага.

Том, с чиния палачинки в ръка. Той остави чинията върху масата на Джейн и нежно положи длан върху тила на Зиги.

— О, Том, съжалявам, ние просто… — засуети се Харпър. Майките от Пириуи бяха пристрастени към кафето на Том и почитаха своя бариста като любим наркодилър.

Греъм се изправи и подръпна вратовръзката си.

— Всичко е наред, приятел.

— Не. Не е. Няма да позволя да тормозите клиентите ми. Бих искал да напуснете веднага. — Том не издаде зъбите си напред, но стисна челюст.

Греъм сви пръстите си в юмрук и чукна с кокалчетата по масата на Джейн.

— Виж, приятел, от правна гледна точка, не мисля, че всъщност имаш право да…

— Не искам правни съвети. Просто ви моля да напуснете.

— Том, толкова съжалявам — каза Харпър. — Ние наистина нямахме намерение да…

— Сигурен съм, че с вас ще се видим отново някой друг път — каза Том, направи няколко крачки до вратата и я отвори. — Просто не днес.

— Хубаво — отвърна Греъм, обърна се и заби показалец във въздуха, на сантиметър от носа на Джейн. — Запомни какво казах, млада госпожице, защото…

— Изчезвайте, преди да съм ви изритал — изрече Том с опасно тих глас.

Греъм изпъна гръб и погледна към Том.

— Току-що изгуби един клиент — каза и последва жена си през вратата.

— Искрено се надявам — отвърна Том, пусна вратата и се обърна към клиентите си: — Съжалявам за това.

Един от мъжете в работни гащеризони изръкопляска.

— Браво, пич!

Жената с малкото дете се взираше любопитно в Джейн. Зиги се извъртя на стола си и се загледа през прозореца към Харпър и Греъм, които бързо се отдалечаваха по тротоара, после сви рамене, взе вилицата и се нахвърли на палачинките си.

Том се приближи до Джейн и приклекна до нея, с ръка върху облегалката на стола ѝ.

— Добре ли си?

Джейн си пое дъх; все още трепереше. Том ухаеше на свежо и чисто. Той винаги излъчваше този специфичен мирис на свежо и чисто, защото караше сърф два пъти дневно, а после си вземаше дълъг горещ душ. (Джейн знаеше това, защото веднъж той ѝ бе казал, че заставал под душа и си представял всички страхотни вълни, които току-що бил яхнал.) Тя внезапно осъзна, че обичаше Том — точно както обичаше Маделин и Селест, и щеше да напусне Пириуи с разбито сърце, но просто нямаше начин да остане. Тук бе намерила истински приятели, но и истински врагове. Тук нямаше бъдеще за нея.

— Добре съм — отвърна. — Благодаря. Благодаря ти за това.

— Извинете! О, божичко, съжалявам! — извика майката. Детето ѝ току-що бе разляло чашата си с бейбичино[10] на пода и ревеше.

Том докосна ръката на Джейн.

— Не позволявай на Зиги да изяде всичките палачинки — каза, после се изправи и отиде да помогне на жената.

— Всичко е наред, малко приятелче, сега ще ти донеса друго.

Джейн взе вилицата и опита хапка от палачинката.

— Ммм — измърка тя и затвори очи. Един ден Том щеше да срещне някой късметлия и да го направи безумно щастлив.

— Написах го — каза Зиги.

— Какво си написал? — Джейн откъсна още едно парченце палачинка с вилицата си. Опитваше се да не мисли за съпруга на Харпър. За начина, по който се бе надвесил над нея. Тактиката му за сплашване беше абсурдна, но успешна. Почувства се застрашена. А сега се срамуваше. Беше ли го заслужила? Защото ритна пясък към Харпър? Но тя не ритна самата Харпър! Сигурна беше, че дори не я докосна. И все пак. Позволи на яда си да я надвие. Държа се лошо и Харпър си бе отишла вкъщи разстроена, а тя си имаше любящ, свръхпокровителствен съпруг, който се бе ядосал на Джейн.

— Името — каза Зиги и бутна бележника към нея. — Името на детето, което прави разни неща на Амабела.

* * *

Саманта: И така, оказва се, че съпругът на Харпър вече не ѝ позволява да ходи в „Блу Блус“. Казах ѝ: „Харпър, не живеем в 1950-а! Съпругът ти не може да ти забранява да влизаш в кафене!“. Но тя каза, че той би го приел като предателство. Пфу! Бих предала Стю заради кафето на Том, без да ми мигне окото. Господи! Бих убила за това кафе! Но нямам нищо общо с убийството, ако това си мислите. Не смятам, че случаят има връзка с кафето.

* * *

Джейн остави вилицата в чинията и придърпа бележника към себе си.

Зиги бе написал четири разкривени букви. Някои бяха огромни. Други — миниатюрни.

МаКс

— Мак — прочете на глас Джейн. — Но в класа няма… — Тя застина. О, горко ми! — Имаш предвид Макс?

Зиги кимна:

— Злият близнак.

59.

— Часът е два. Трябва да тръгвам, имам съвещание — каза Пери. — Маделин ще вземе децата. До четири ще се прибера, така че просто ги настани пред телевизора, докато се върна. Как се чувстваш?

Селест вдигна поглед към него.

Това наистина бе някакъв вид лудост. Способността му да се държи по този начин. Сякаш тя просто си лежеше в леглото с тежка мигрена. Сякаш това нямаше нищо общо с него. И колкото повече време минаваше, толкова по-спокоен изглеждаше той. Вината му бавно изчезваше. Тялото му я разграждаше като алкохол. А тя му партнираше в тази лудост. Приспособяваше се към нея. Наистина се държеше като болна. Позволяваше му да се грижи за нея.

И двамата бяха луди.

— Добре съм — отвърна.

Пери току-що ѝ бе дал силно обезболяващо. Селест обикновено ги избягваше, защото имаше склонност към пристрастяване, но накрая болката в главата ѝ стана нетърпима и тя се предаде. В рамките на минути болката се смекчи, но всичко останало също започна да омеква. Усещаше крайниците си натежали и отпуснати. Струваше ѝ се, че стените бяха от дунапрен, а мислите ѝ замряха, сякаш лежеше на плажа в горещ летен ден.

— Когато си бил малък… — започна тя.

— Да? — Пери седна до нея на леглото и улови ръката ѝ.

— Онази година — каза тя. — Онази година, когато са те тормозили в училище.

Той се усмихна.

— Когато бях дебело хлапе с очила.

— Беше ужасно, нали? — каза тя. — Ти се смееш, когато разказваш за това, но си се чувствал ужасно през онази година.

Той стисна ръката ѝ.

— Да. Чувствах се много зле. Беше отвратително.

Какво искаше да му каже? Не можеше да го формулира с думи. Нещо във връзка с потиснатия гняв на тероризирано осемгодишно дете и как тя винаги се бе чудила дали това не лежеше в основата на всичко. Всеки път, когато Пери се чувстваше унизен или оскърбен, Селест поемаше товара на мощния потиснат гняв на едно малко дебело момченце. С тази разлика, че сега то бе почти двуметров мъж.

— В крайна сметка Саксън бе този, който ти се притече на помощ, нали? — Думите ѝ също се топяха. Усещаше го.

— Саксън изби предния зъб на тартора им. — Пери се изкиска. — Никой не ме закачи повече.

— Да… — каза Селест. Саксън Банкс. Идолът на Пери. Мъчителят на Джейн. Бащата на Зиги.

От сбирката на читателския клуб Саксън се бе загнездил в периферията на съзнанието ѝ. Двете с Джейн имаха нещо общо: и двете бяха наранени от тези мъже. Тези красиви, преуспели, жестоки братовчеди. Селест се чувстваше отговорна за онова, което Саксън бе причинил на Джейн. Искаше ѝ се да е била там, за да я предпази. Имаше опит в това. Умееше да удря и дере с нокти, когато се налагаше.

Имаше някаква връзка, която се опитваше да направи. Някаква бегла мисъл, която се мъчеше да улови, но не можеше, като нещо видяно с периферното зрение. Глождеше я от известно време.

Какво бе извинението на Саксън да се държи така? Той не е бил тормозен като дете, доколкото ѝ бе известно. Значеше ли това, че поведението на Пери нямаше нищо общо с онази година, когато е бил жертва на насилие в училище? Може би това бе семейна черта, която и двамата притежаваха?

— Но ти не си като него. Не си толкова лош — измърмори тя. Не беше ли това най-важното? Да. Ключът. Ключът към всичко.

— Какво? — Пери изглеждаше объркан.

— Ти не би направил това.

— Не бих направил какво? — попита той.

— Спи ми се — каза Селест.

— Знам — отвърна Пери. — Поспи си, скъпа. — Той придърпа завивките до брадичката ѝ и приглади косата ѝ назад. — Скоро ще се върна.

Докато потъваше в сън, ѝ се стори, че го чу да прошепва в ухото ѝ: „Съжалявам“, но може и да сънуваше.

60.

— Не мога да я закрия, мамка му! — каза Нейтън. — Ако можех да я закрия, не мислиш ли, че вече щях да съм го направил? Още преди да ти звънна? Това е публична уебстраница, съхранявана на сървър, който не се намира в къщата ми. Не мога просто да натисна някакво копче. Трябват ми данните на Абигейл за регистрация. Трябва ми паролата ѝ.

— Госпожица Букличка има кукличка! — кресна Маделин. — Това е паролата. Тя ползва една и съща парола навсякъде. Закривай страницата!

Маделин знаеше паролите на Абигейл за профилите ѝ в социалните мрежи. Такова бе споразумението, за да може да влиза в тях по всяко време, заедно с негласната уговорка, че ѝ бе позволено тихомълком да се промъква в стаята на дъщеря си, когато ѝ хрумнеше, като крадлива котка, и да надзърта над рамото ѝ към монитора, докато Абигейл не усетеше, че майка ѝ стърчи зад нея, което понякога отнемаше доста време, защото Маделин умееше да дебне професионално. Това побъркваше Абигейл и тя подскачаше като ужилена всеки път, когато най-после усетеше присъствието на майка си, но Маделин изобщо не се трогваше; в днешно време това се наричаше отговорно родителство — да шпионираш децата си — и точно поради тази причина това никога не би се случило, ако Абигейл си бе останала у дома, където ѝ беше мястото.

— Пробвах с „Госпожица Букличка има кукличка“ — въздъхна Нейтън. — Не е това.

— Сигурно бъркаш нещо. Малки букви, без интервали. Винаги е…

— Онзи ден ѝ казах, че не бива да ползва една и съща парола навсякъде — каза Нейтън. — Явно ме е послушала.

— Чудесно — отвърна Маделин. Гневът ѝ се охлади и кристализира до нещо с гигантски размери от ледниковата епоха. — Браво. Великолепен съвет. Страхотна бащинска загриженост.

— Като предохранителна мярка срещу кражба на лични данни…

— Все едно! Млъкни, нека помисля. — Тя забарабани с два пръста по устните си. — Имаш ли химикалка?

— Разбира се, че имам химикалка.

— Пробвай Хъкълбери.

— Защо Хъкълбери?

— Така се казваше първият ѝ домашен любимец. Кученце. Живя с нас две седмици. Прегази го кола. Абигейл беше съсипана. Ти беше… Къде беше ти? Бали? Вануату? Кой знае! Не задавай въпроси. Просто слушай.

Тя изреди двайсетина възможни пароли една след друга, като картечни изстрели: музикални групи, телевизионни герои, автори, случайни попадения като „шоколад“ и „мразя мама“.

— Няма да стане така — каза Нейтън.

Тя не му обърна внимание. Преливаше от отчаяние и безсилие пред невъзможността да изпълни задачата. Можеше да е всичко, всякаква комбинация от букви и цифри.

— Сигурен ли си, че няма друг начин да се направи това? — попита тя.

— Мислех да пробвам да пренасоча името на домейна — каза Нейтън, — но за това пак е нужно да вляза в профила ѝ. Светът се върти около тези пароли. Предполагам, че някой компютърен хакер би могъл да влезе в страницата, това е най-обикновен профил, хостван от Гугъл, но ще отнеме време. В крайна сметка ще успеем да го свалим оттам, но явно най-бързият начин е тя да го направи сама.

— Да — каза Маделин. Вече вадеше ключовете за колата от дамската си чанта. — Ще я взема по-рано от училище.

— Ти… имам предвид ние… ние просто трябва да я накараме да закрие уебстраницата. — Маделин чуваше тракането на клавиатурата му, докато пробваше различни пароли. — Ние сме нейните родители. Трябва да ѝ кажем, че ще има… хм… ще има последствия, ако не ни послуша.

Малко смешно звучаха от устата на Нейтън модерни родителски термини като „последствия“.

— Аха, а това ще бъде толкова лесно — каза Маделин. — Тя е на четиринайсет, мисли си, че спасява света, и е инатлива като магаре.

— Ще ѝ кажем, че е наказана! — ентусиазирано възкликна той, припомнил си очевидно как реагираха родителите спрямо тийнейджърите в американските телевизионни сериали.

— На нея много ще ѝ хареса. Ще възприеме себе си като мъченица за каузата.

— Ама… за бога… искам да кажа… тя едва ли го мисли сериозно. Със сигурност не планира да го направи наистина. Секс с непознат? Просто не мога… Та тя дори не е имала приятел досега, нали?

— Доколкото ми е известно, дори не се е целувала с момче — отвърна Маделин и ѝ се доплака, защото знаеше с абсолютна точност какво би отговорила Абигейл на това: Тези момиченца също не са се целували с момчета.

Тя здраво стисна ключовете в ръка.

— По-добре да побързам. Имам съвсем малко време, преди да прибера малките.

Тогава се сети, че Пери я бе помолил да вземе и близнаците, защото Селест била болна. Левият ѝ клепач започна да играе.

— Маделин — каза Нейтън, — недей да ѝ крещиш, чу ли? Защото…

— Ти шегуваш ли се? Разбира се, че ще ѝ крещя! — кресна Маделин. — Та тя продава девствеността си в интернет!

61.

Джейн откара Зиги обратно в училище след закуската им в „Блу Блус“.

— Ще кажеш ли на Макс да спре да наранява Амабела? — попита той, докато тя паркираше колата.

— Някой възрастен ще поговори с него — отвърна Джейн и угаси двигателя. — Може би не аз. Госпожица Барнс, предполагам.

Опитваше се да намери най-добрия начин, по който да се справи с това. Трябваше ли да нахълта още сега в кабинета на директора? Предпочиташе да разговаря с госпожица Барнс, която би била по-склонна да повярва, че Зиги не се опитваше да избяга от вината си, сочейки с пръст другиго. Освен това госпожица Барнс знаеше, че Джейн и Селест са приятелки. Тя би разбрала, че ситуацията е потенциално неловка.

Но точно в момента госпожица Барнс преподаваше. Джейн не можеше да прекъсне урока и да я измъкне от класната стая. Налагаше се да ѝ напише имейл и да я помоли да ѝ се обади.

Но ѝ се искаше да каже на някого веднага.

Може би трябваше да отиде направо при госпожа Липман?

Не че Амабела се намираше в смъртна опасност. Помощните учители не я изпускаха от поглед. Нетърпението на Джейн просто отразяваше собственото ѝ желание да поклюкарства. Не беше моят син! Нейният син е виновен!

Ами горката Селест? Не трябваше ли да се обади първо на нея и да я предупреди? Така ли би постъпил един добър приятел? Може би да. Имаше нещо ужасно и подмолно в това да действа зад гърба ѝ. Не би го понесла, ако се отразеше зле на приятелството им.

— Хайде, мамо — припряно каза Зиги. — Защо само седиш и гледаш напред?

Джейн разкопча предпазния си колан и се обърна към Зиги:

— Постъпи правилно, като ми каза за Макс, Зиги.

— Не съм ти казвал! — Зиги, който тъкмо се канеше да отвори вратата, готов да изхвърчи навън, рязко се извърна с лице към нея. Изглеждаше ужасен и много ядосан.

— Съжалявам, съжалявам! — каза Джейн. — Не, не си ми казвал, разбира се. Категорично не.

— Защото обещах на Амабела, че никога няма да кажа на никого, ама никога. — Зиги скочи между двете седалки и тревожното му личице се озова точно до нейното. Джейн забеляза на горната му устна размазан лепкав сос от палачинките на Том.

— Точно така. Ти спази обещанието си. — Тя наплюнчи пръст и посегна да почисти лицето му.

— Спазих обещанието си. — Зиги ловко се измъкна от пръста ѝ. — Добър съм в спазването на обещания.

— Нали помниш деня за ориентация? — Джейн се отказа от намерението си да му чисти лицето. — Когато Амабела каза, че ти си я наранил? Защо Амабела избра точно теб?

— Макс я предупреди, че ако го издаде, той пак ще го направи, когато наоколо няма възрастни. Затова Амабела посочи мен. — Той сви рамене, сякаш започваше да се отегчава от цялата тази работа. — Тя каза „съжалявам за това“. Аз казах „няма нищо“.

— Ти си много добро момче, Зиги — каза Джейн. И не си психопат! (Макс е психопат.)

— Аха.

— И те обичам.

— Може ли вече да влизаме в училището? — Зиги отново посегна към дръжката на вратата.

— Разбира се.

Докато вървяха по алеята към училището, Зиги хукна напред с подскачаща на гърба му раница, сякаш нищичко не го тревожеше.

Сърцето ѝ се изпълни с радост, докато го гледаше, и тя побърза да го настигне. Значи, е бил тревожен не защото е жертва, а защото е пазел тайна — храбро и безразсъдно. Дори когато госпожа Липман го обвини в насилие, нейният смел малък войник не се пречупи, а остана верен на обещанието си към Амабела. Зиги не беше насилник. Той бе герой.

Освен това беше толкова глупавичък — защото не бе издал Макс веднага и защото искрено вярваше, че написването на име не се броеше за казване, — но той бе само на пет, едно дете, което отчаяно търсеше сламка, за която да се хване.

Зиги взе пръчката, която лежеше на алеята, и я размаха над главата си.

— Остави пръчката, Зиги! — извика тя.

Послуша я — захвърли пръчката и направи рязък завой надясно по затревената пътека, която минаваше покрай къщата на госпожа Пондър и водеше към училището.

Джейн изрита пръчката встрани от алеята и го последва. Какво ли бе казал Макс, за да накара умно момиченце като Амабела да си мисли, че трябва да търпи отношението му и да го пази в тайна? Дали наистина ѝ беше казал, че ще я „пречука“? И Амабела наистина ли вярваше, че такава възможност съществува?

Тя прехвърли наум нещата, които знаеше за Макс. Различаваше момчетата на Селест единствено по родилното петно на Макс. И по характер изглеждаха еднакви. За нея Макс и Джош бяха като сладки, палави кученца. С нескончаемата си енергия и големите си дяволити усмивки те винаги създаваха впечатление за толкова открити деца, за разлика от Зиги, който често имаше непроницаем и мрачен вид. Близнаците изглеждаха като онзи тип деца, които трябваше само да храниш, да къпеш и да тичаш подире им: физически изтощителни, но не и умствено изцеждащи, каквото често биваше едно потайно момченце като Зиги.

Как би реагирала Селест, когато разбереше какво бе направил Макс? Джейн не можеше да си го представи. Знаеше как точно би реагирала Маделин (диво, гръмогласно), но никога не бе виждала Селест истински разгневена на момчетата си; случваше се да се разстрои или подразни, разбира се, но никога не крещеше. Селест толкова често изглеждаше неспокойна и замислена, че се сепваше от съществуването на децата си, ако ненадейно връхлетяха отгоре ѝ.

— Добро утро! Успахте ли се тази сутрин? — извика госпожа Пондър от двора си, където поливаше градинката.

— Имахме малко работа — обясни Джейн.

— Я ми кажи, скъпа, утре вечер как ще се облечеш, като Одри или като Елвис? — закачливо се усмихна госпожа Пондър.

За един кратък момент Джейн изобщо не проумя въпроса ѝ.

— Одри или Елвис? О! Викторината. — Съвсем бе забравила за нея. Маделин запази маса преди цяла вечност, но това бе преди всички последни събития: петицията, инцидента в пясъчника. — Не съм сигурна дали…

— О, шегувах се, скъпа! Разбира се, че ще се облечеш като Одри. Имаш идеалната фигура за това. Даже смятам, че би изглеждала чудесно с една от онези момчешки прически, късо подстригани. Как им казваха? Пикси!

— О… — каза Джейн и подръпна конската си опашка. — Благодаря.

— Като се заговорихме за коса, скъпа… — Госпожа Пондър се наведе напред и поверително прошепна: — Зиги здравата се чеше по главата.

От устата на госпожа Пондър името Зиги прозвуча като ужасно смешен прякор.

Джейн погледна към Зиги, който яростно чешеше главата си с една ръка, приклекнал на пътеката, за да огледа добре някакво важно откритие в тревата.

— Да — любезно отвърна тя. И какво от това?

— Провери ли? — попита госпожа Пондър.

— Какво да проверя? — Джейн се зачуди дали точно пък днес не беше особено тъпа.

— Гниди — отвърна госпожа Пондър. — Нали се сещаш, яйцата на въшките.

— О! — Джейн покри устата си с длан. — Не! Мислиш ли… О! Ама аз не… Аз не мога… Олеле!

Госпожа Пондър се изкиска.

— Не си ли имала въшки като малка? Виреят от хилядолетия, пущините.

— Не! Помня, че веднъж бяха плъзнали в училището ми, но явно са ме пропуснали. Мразя всякакви пълзящи твари. — Тя потръпна. — О, боже!

— Е, аз имам голям опит с тези гадинки. Всички медицински сестри редовно се пощехме по време на войната. И няма абсолютно нищо общо с чистота или хигиена, ако това си мислиш. Просто са крайно досадни, това е всичко. Ела тук, Зиги!

Зиги неохотно се приближи. Госпожа Пондър отчупи малка клонка от розовия храст и разровичка с нея косата на момчето.

— Гниди! — доволно обяви тя на висок глас ясно и отчетливо точно в момента, когато Tea мина покрай тях с кутия за обяд в ръка. — Гъмжи от гниди!

* * *

Tea: Хариет беше забравила кутията си за обяд и докато тичах към училището да ѝ я оставя — имах милион задачи онзи ден, — какво чуха ушите ми? Зиги е пълен с гниди! Да, тя си прибра детето вкъщи, но ако не беше госпожа Пондър, щеше да го заведе на училище! И защо изобщо моли възрастна жена да проверява собственото ѝ дете за въшки?

62.

— Все ми е тая — каза Абигейл.

— Не. Не казвай „все ми е тая“. Това не е ситуация тип „все ми е тая“. Това са неща за възрастни, Абигейл. Това е сериозно. — Маделин стисна волана толкова силно, че усети как по дланите ѝ изби пот.

Не бе за вярване, но все още не викаше.

Наложи се да отиде до гимназията, където уведоми директора, че е възникнал спешен семеен проблем и се налага да прибере Абигейл по-рано. Очевидно там все още не знаеха за уебстраницата на дъщеря ѝ. „Абигейл се справя чудесно — каза директорът, любезно усмихнат. — Много е креативна.“

„О, да, такава си е“ — отвърна Маделин и едва укроти порива си да отметне глава назад и да се изкикоти като истерична вещица.

Положи херкулесовско усилие да си държи езика зад зъбите и не каза и думичка, когато влязоха в колата. Не извика: „Ти какво си въобразяваш?“. Просто изчака Абигейл да започне разговора. (Стори ѝ се важно от стратегическа гледна точка.) Накрая Абигейл най-сетне проговори отбранително, вперила поглед в таблото пред себе си.

— Е, какъв е този спешен семеен проблем?

Маделин пое дъх и каза много спокойно, със спокойствието на Ед:

— Абигейл, някакви хора в интернет предлагат секс на четиринайсетгодишната ми дъщеря.

Абигейл потръпна и измърмори:

— Знаех си.

Маделин прие неволното потръпване за положителен знак. Всичко щеше да е наред, Абигейл вероятно вече съжаляваше. Нещата бяха отишли твърде далеч, съвсем неочаквано и за нея, и сега търсеше начин да се измъкне. Тя искаше родителите ѝ да я накарат да свали страницата.

— Скъпа, разбирам отлично какво си искала да направиш — каза тя. — Създала си публична кампания тип „въдица“. Това е страхотно. Изобретателно. Но в този случай въдицата е твърде сензационна. Ти не постигаш това, което искаш да постигнеш. Хората не говорят за погазване на човешките права; единственото, за което си мислят, е търгът за девствеността на четиринайсетгодишно момиче.

— Не ми пука! — отвърна Абигейл. — Искам хората да дарят пари. Искам да привлека вниманието им към проблема. Искам да направя нещо. Не искам да казвам: „О, това е ужасно“, а после да не правя нищо.

— Да, но ти няма да събереш пари, нито пък ще привлечеш вниманието на хората към проблема. Ти привличаш внимание единствено към себе си! „Абигейл Макензи, четиринайсетгодишното момиче, което се опита да продаде на търг девствеността си в интернет.“ На никого не му пука, нито пък ще запомни, че си го правила с благотворителна цел. Създаваш свой онлайн отпечатък за всичките си бъдещи работодатели.

И точно тогава Абигейл каза, без да ѝ мигне окото:

— Все ми е тая.

Сякаш всичко това бе въпрос на лично мнение.

— Добре, Абигейл, кажи ми: смяташ ли да стигнеш докрай с това? Нали си даваш сметка, че си под необходимата възраст за сексуално съгласие? Ти си на четиринайсет. Твърде малка си да правиш секс. — Гласът на Маделин трепереше.

— Също като тези момиченца, мамо! — отвърна дъщеря ѝ. И нейният глас трепереше.

Абигейл имаше твърде богато въображение. И твърде силно развито чувство за съпричастност. Точно това се опитваше да обясни на Бони сутринта на училищния концерт. Тези малки момиченца бяха съвсем истински за Абигейл — и не само за нея, разбира се, те наистина съществуваха — и мъката по света беше истинска, точно в този момент хиляди хора понасяха неописуеми жестокости и човек не можеше изцяло да затвори сърцето си за тях, но не можеше и да го остави зейнало, защото как иначе ще живееш собствения си живот, когато си имал случайния късмет да живееш в рая? Човек трябваше да регистрира наличието на злото, да направи малкото, което имаше възможност да направи, а после да затвори съзнанието за него и да насочи мислите си към нови обувки.

— Тогава ще направим нещо по този въпрос — каза Маделин. — Заедно ще измислим някаква кампания за привличане на обществено внимание. Ще включим и Ед! Той познава журналисти…

— Не — категорично отвърна Абигейл. — Сега говориш всичко това, но реално няма да направиш нищо. Ще се захванеш с твоите си неща и ще забравиш за това.

— Обещавам — каза Маделин. Даваше си сметка, че в думите на дъщеря ѝ имаше голяма доза истина.

— Не — повтори Абигейл.

— Това всъщност не подлежи на обсъждане — каза Маделин. — Ти все още си дете. Ще намеся и полицията, ако се наложи. Тази уебстраница ще бъде закрита, Абигейл.

— Е, не и от мен — каза момичето. — И няма да дам паролата на татко… дори да ме подложите на мъчения.

— О, за бога, не ставай смешна! Звучиш като петгодишна — каза Маделин и съжали за думите си още докато ги изричаше.

Вече влизаха в алеята за транзитно прибиране и оставяне на децата в училището. Маделин се нареди точно зад лъскавото черно BMW на Рената. Прозорците бяха твърде тъмни и не се виждаше кой шофира — най-вероятно малката френска мърла. Представи си изражението на Рената, ако разбереше, че дъщерята на Маделин продава на търг девствеността си. Щеше да прояви съчувствие. Рената не беше лош човек, но щеше да изпита и мъничко задоволство, също като Маделин, когато разбра за връзката на съпруга ѝ.

Маделин се гордееше с това, че не обръща внимание на хорското мнение, но все пак не искаше Рената да има лошо мнение за дъщеря ѝ.

— Значи, смяташ да продължиш с това докрай? Възнамеряваш да спиш с някой непознат? — попита Маделин. Тя придвижи колата няколко сантиметра напред и се опита да помаха на Клоуи, но тя бе твърде заета да води оживен разговор с Лили, която изглеждаше леко отегчена. Полата на Клоуи се бе защипала под раницата ѝ, така че в момента цялата автомобилна опашка виждаше пликчетата ѝ с Мини Маус. Друг път това би ѝ се сторило симпатично и смешно, но точно в момента ѝ изглеждаше някак пошло и нередно, искаше ѝ се някоя от учителките да забележи и да я оправи.

— По-добре така, отколкото да спя с някой дванайсетокласник, когато и двамата сме пияни — каза Абигейл с лице към прозореца.

Маделин видя как някаква учителка разтърва близнаците на Селест. Личицата и на двамата бяха гневни и зачервени. Тогава се сети, че днес трябваше да вземе и тях. Беше толкова разсеяна, че едва не забрави.

Автомобилната колона не помръдваше, защото някой — който и да бе той — от първата кола водеше дълъг разговор с учител, а това бе изрично забранено в правилата за транзитна зона Целувка-и-Чао/Здрасти. Най-вероятно Русо каре, защото за тях правилата очевидно не важаха.

— Божичко, Абигейл, ти замисляш ли се изобщо за реалната страна на нещата? За логистиката? Как всъщност ще се случи това? Къде? В хотел ли ще се срещнеш с този човек? Ще ме помолиш да те закарам? „О, мамо, тъкмо тръгвам да изгубя девствеността си, да се отбием в някоя аптека, за да си купя презервативи“?

Тя погледна към профила на Абигейл. Дъщеря ѝ седеше с наведена глава и прикриваше с длан очите си. Долната ѝ устна трепереше. Естествено, че не го бе обмислила. Та тя бе само на четиринайсет.

— А замисляла ли си се изобщо какво е да правиш секс с непознат? Да позволиш на някакъв отвратителен мъж да те докосва…

Абигейл свали ръката си и се обърна към Маделин.

— Мамо, престани! — изкрещя тя.

— Летиш в облаците, Абигейл. Наистина ли си въобразяваш, че някой двойник на Джордж Клуни ще те заведе в извънградската си вила, ще отнеме девствеността ти с цялата си нежност, а после ще напише тлъст чек в полза на Амнести Интернешънъл? Защото няма да се случи така. Ще бъде гнусно и болезнено…

— Гнусно и болезнено е за тези малки момиченца! — проплака Абигейл с обляно в сълзи лице.

— Но аз не съм тяхна майка! — изкрещя Маделин и колата ѝ се натресе право в задницата на черното BMW отпред.

* * *

Харпър: Вижте, не искам да звуча като клеветник, но Маделин нарочно блъсна колата на Рената в деня преди викторината.

63.

— Просто не споделяй с никого, че го правя. — Дъщерята на госпожа Пондър се наведе и тихо заговори до ухото на Джейн, под прикритието на гръмогласните сешоари. — В противен случай всички шикозни майки ще се изсипят тук и ще искат от мен да обезвъшля безценните им рожби.

Отначало госпожа Пондър бе казала на Джейн да отскочи до дрогерията и да купи препарат против въшки. „Лесно е — каза. — Просто разресваш косата и обираш малките кръвопийци…“ После видя изражението на Джейн и премисли. „Знаеш ли какво — рече. — Ще видя дали Луси не може да те вмести в графика си днес.“

Луси, дъщерята на госпожа Пондър, държеше „Хеъруей ту Хевън“, изключително популярния в Пириуи фризьорски салон, вклинен между будката за вестници и месарницата. Джейн за пръв път влизаше в този салон. Очевидно Луси и екипът ѝ бяха отговорни за всички руси карета на полуостров Пириуи.

Докато Луси закрепяше пелерината около вратлето на Зиги, Джейн се огледа скришом за родители, но не разпозна никого.

— Искаш ли да го подстрижа, така и така е седнал? — попита Луси.

— Разбира се, благодаря — отвърна Джейн.

Луси хвърли поглед към нея.

— Мама иска да подстрижа и твоята коса. Иска да ти направя прическа „пикси“.

Джейн пристегна конската си опашка.

— Не обръщам особено внимание на прическата си.

— Няма да е зле поне да прегледам косата ти — каза Луси. — Може и ти да имаш нужда от препарат. Въшките не летят, обаче скачат от глава на глава като мааалки акробааати на трапееец. — Тя завърши изречението си с мексикански акцент и Зиги се изкиска одобрително.

— О, боже! — възкликна Джейн и усети внезапен сърбеж по скална си.

Луси присви очи и я измери с изучаващ поглед.

— Гледала ли си филма „Плъзгащи се врати“? Където Гуинет Полтроу подстригва косата си късо и прическата ѝ изглежда фантастично?

— Разбира се — каза Джейн. — Всяко момиче харесва този момент.

— И всеки фризьор — добави Луси. — Направо си мечтае за това. — Задържа погледа си върху Джейн още няколко секунди, а после отново се обърна към Зиги, положи ръце на раменете му и се ухили на отражението му в огледалото. — Няма да познаеш майка си, когато приключа с нея.

* * *

Саманта: В първия момент не можах да позная Джейн, когато я видях на викторината. Имаше страхотна нова прическа, носеше черен панталон тип „капри“, бяла риза с вдигната яка и обувки балеринки. О, боже! Горкичката Джейн. Изглеждаше толкова щастлива в началото на вечерта!

64.

Селест действително изглежда болна, помисли си Маделин на входната врата. Носеше мъжка бяла тениска и карирано долнище на пижама, а лицето ѝ изглеждаше мъртвешки бледо.

— Божичко, това трябва да е някакъв вирус, не мислиш ли? Събори те светкавично! — каза тя. — На училищния концерт тази сутрин си изглеждаше съвсем наред!

Селест се изсмя някак странно и положи длан на тила си.

— Да, дойде ми изневиделица.

— Май ще е по-добре да взема момчетата у дома за известно време, а? Пери може да ги прибере на връщане от работа — предложи Маделин. Хвърли поглед към колата си на алеята. Строшеният преден фар се взираше в нея укорително и излишно разточително. Абигейл плачеше на предната седалка, а Фред и Клоуи се дърлеха за дреболии на задната (направи ѝ впечатление, че Фред здравата се чеше по главата, а от горчив опит отлично знаеше коя бе най-вероятната причина за това; щеше да бъде абсолютно великолепно, ако точно в момента, за капак на всичко, трябваше да се занимава и с пощене на гниди).

— Не, не, много мило от твоя страна, но няма нужда, добре съм — отвърна Селест. — В петък следобед винаги им позволявам да гледат телевизия до насита. Така или иначе изобщо няма да ми обърнат внимание. Благодаря ти, че ги доведе.

— Мислиш ли, че ще се оправиш до утре вечер за викторината? — попита Маделин.

— О, ще се оправя, сигурна съм — отвърна Селест. — Пери я очаква с нетърпение.

— Ами добре тогава, аз тръгвам — каза Маделин. — С Абигейл си крещяхме в колата, докато чакахме пред училището, и се натресох в колата на Рената.

— Не! — Селест притисна устата си с длан.

— Да. Крещях, защото Абигейл продава девствеността си на търг в интернет, за да спре браковете с малолетни — продължи Маделин. Селест бе първият човек, с когото можеше да го сподели; изпитваше отчаяна нужда да говори за това.

— Тя… какво?

— Всичко е в името на добра кауза — каза Маделин с фалшиво безразличие. — Така че нямам нищо против, разбира се.

— О, Маделин… — Селест стисна ръката ѝ и Маделин едва не се разрева.

— Хвърли един поглед на уебстраницата — каза Маделин.

— Адресът е www.buymyvirginitytostopchildmarriageandsexslavery.com. Абигейл отказва да я закрие въпреки отвратителните коментари на какви ли не хора.

Селест потръпна.

— Предполагам, че е за предпочитане пред това да проституира, за да си осигурява наркотици, не мислиш ли?

— И това го има — отвърна Маделин.

— Това е един от онези внушителни символични актове, нали? — замислено каза Селест и отново притисна длан към тила си. — Като онзи случай по време на Студената война, когато една американка преплува Беринговия проток между Съединените щати и Съветския съюз.

— Какви ги говориш?

— Случаят е от осемдесетте. Бях ученичка тогава — каза Селест. — Помня, че тогава си мислех колко глупаво и безсмислено е да плуваш в ледените води, но очевидно е имало ефект, нали?

— Значи, смяташ, че трябва да я оставя спокойно да си продаде девствеността? Да не би да бълнуваш от тоя вирус?

Селест примигна. После леко се олюля и се подпря с ръка на стената, за да запази равновесие.

— Не. Не, разбира се. — Тя затвори очи за кратко. — Просто си мисля, че трябва да се гордееш с нея.

— Ммм… знаеш ли, мисля, че трябва пак да си легнеш. — Маделин целуна хладната буза на Селест за довиждане. — Оздравявай бързо, а като се оправиш, може би няма да е зле да провериш децата си за гниди.

65.

ОСЕМ ЧАСА ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

Валеше без прекъсване цяла сутрин, а докато Джейн шофираше обратно към Пириуи, дъждът стана толкова силен, че се наложи да усили радиото и да включи чистачките на най-бързата степен.

Връщаше се от дома на родителите си, където Зиги щеше да пренощува, за да може тя да отиде на викторината. Подготовката на събитието бе започнала преди два месеца, когато за пръв път се появиха поканите, и Маделин запали всички с ентусиазма си около избирането на карнавалните костюми и сглобяване на отбор с точната комбинация от натрупани знания.

Явно бившият ѝ съпруг се славеше със завидни умения в кръчмарските викторини („Нейтън е прекарал доста време по кръчмите, нали разбирате“) и за Маделин беше много важно нейната маса да бие неговата. „Хубаво би било да бием и масата на Рената, разбира се — каза Маделин. — Както и всеки друг с надарено и талантливо дете, защото те тайно си мислят, сигурна съм, че децата им са наследили гениалните си умове от тях.“

Маделин си призна, че самата тя е отчайващо зле за викторина, а Ед нямал никаква представа какво се е случвало след 1989-а.

„Моята работа ще е да ви нося питиета и да ви разтривам раменете“ — каза тя.

След всички драматични събития от последната седмица Джейн уведоми родителите си, че няма да ходи. Защо да си го причинява? Освен това щеше да им направи услуга, ако не отидеше. Организаторите на петицията щяха да го приемат като добра възможност за събиране на повече подписи. Ако отидеше, някоя клета особа можеше да се озове в неловкото положение да я попита дали желае да подпише петиция за изгонването на собственото си дете.

Но тази сутрин, добре отпочинала след дълбок и спокоен нощен сън, се събуди от звука на дъжда и усещането за необясним оптимизъм.

Все още нищо не беше наред, но скоро щеше да бъде.

Госпожица Барнс бе отговорила на имейла ѝ и вече имаха уговорка да се видят в понеделник сутрин преди училище. След вчерашното посещение във фризьорския салон Джейн изпрати съобщение на Селест и я попита дали иска да се видят за кафе, но Селест отговори, че е болна и лежи вкъщи. Джейн се двоумеше дали да се опита да ѝ каже за Макс преди понеделник. (Беше болна, горкичката. Точно в момента нямаше нужда от лоши новини.) Вероятно беше излишно. Селест бе твърде мила, за да позволи това да се отрази на приятелството им. Всичко щеше да бъде наред. Петицията дискретно щеше да изчезне. Може би, след като новината излезеше наяве, някои от родителите дори щяха да се извинят на Джейн. (Тя щеше да бъде благосклонна.) Не звучеше съвсем невъзможно, нали? Тя не искаше да прехвърли титлата „лоша майка“ на горката Селест, но хората щяха да реагират различно, ако знаеха, че нейното дете е насилникът. Нямаше да има петиция за изключването на Макс. Богатите красиви хора бяха добре дошли навсякъде. Пери и Селест нямаше да го приемат леко, но Макс щеше да получи помощта, от която се нуждаеше. Всичко щеше да отшуми за нула време. Буря в чаша вода.

Тя можеше да остане в Пириуи, да продължи да работи в „Блу Блус“ и да пие кафето на Том. Всичко щеше да бъде наред.

Знаеше, че е предразположена към тези диви изблици на оптимизъм. Ако непознат глас кажеше по телефона „Госпожа Чапман?“, първата мисъл на Джейн често бе нещо абсурдно и невъзможно, като „Може би съм спечелила кола!“. (Макар че никога не участваше в подобни игри.) Много харесваше тази черта от характера си — дори когато безумният оптимизъм се окажеше безпочвен, както се случваше винаги.

„Мисля, че в крайна сметка ще отида на викторината“ — каза тя по телефона на майка си.

„Браво на теб — отвърна майка ѝ. — Горе главата!“

(Майката на Джейн изпадна в еуфория, когато чу за признанието на Зиги относно Макс. „През цялото време знаех, че не е Зиги!“ — изписка тя, но с такъв ентусиазъм, че очевидно я бяха мъчили съмнения.)

Родителите на Джейн щяха да прекарат следобеда в работа върху чисто нов пъзел „Междузвездни войни“ заедно със Зиги, надявайки се най-после да заразят и него със страстта си към пъзелите. Утре сутрин Дейн щеше да го води в зала за скално катерене, а по-късно следобед щеше да ѝ го доведе обратно.

„Наслади се на малко лично време — каза майка ѝ. — Почини си, отпусни се. Ти го заслужаваш.“

Джейн планираше да навакса с прането, да плати някои сметки онлайн и да почисти стаята на Зиги, без той да разхвърля, докато тя подрежда. Но когато наближи плажа, реши да се отбие в „Блу Блус“. Там щеше да е топло и уютно. Том щеше да е запалил прекрасната си печка на дърва. В „Блу Блус“, осъзна тя, започваше да се чувства като у дома си.

Тя спря на място извън платения паркинг, близо до пешеходната алея. Наоколо нямаше други коли. Всички се бяха прибрали на закрито. Съботните спортни събития очевидно бяха отменени. Джейн хвърли поглед към стелката пред пътническата седалка, където обикновено държеше сгъваем чадър, и осъзна, че го е забравила в апартамента. Дъждът плющеше по предното стъкло с такава сила, сякаш някой изливаше кофи с вода отгоре. Пороят изглеждаше много упорит, много мокър и много студен, от онзи вид, който спира дъха и мокри до кости.

Тя сложи ръка на главата си и се замисли. Поне нямаше чак толкова много коса за мокрене. Това беше другата причина за доброто ѝ настроение. Новата прическа.

Обърна към себе си огледалото за обратно виждане и внимателно огледа лицето си.

„Страшно ми харесва — каза на Луси вчера. — Направо е страхотна.“

„А сега иди и кажи на всички, че аз съм те подстригала“ — усмихна се Луси.

Джейн не можеше да повярва как късата коса преобразяваше лицето ѝ до неузнаваемост, подчертаваше скулите ѝ, уголемяваше очите ѝ. С новия, по-тъмен цвят, дори кожата ѝ изглеждаше по-добре.

За пръв път от онази нощ в хотела, когато злобните думи се загнездиха дълбоко в съзнанието ѝ, тя се поглеждаше в огледалото и изпитваше удоволствие от това. Нещо повече — не можеше да спре да се гледа, хилеше се глуповато и въртеше главата си наляво-надясно.

Беше смущаващо колко щастлива се чувстваше от нещо толкова маловажно. Но може би това бе нещо естествено? Дори нормално? Може би нямаше нищо лошо в това да харесва външния си вид. Може би нямаше нужда да анализира повече или да мисли за Саксън Банкс и за манията на обществото по красотата и младостта, и килограмите, и обработените с Фотошоп снимки на модели, които налагаха нереални очаквания, и как стойността на жената не биваше да се измерва с външния вид, важен бе вътрешният ѝ свят, и така нататък, и така нататък… Достатъчно! Днес тя имаше нова прическа, която ѝ отиваше, и това я правеше щастлива.

(„О!“ — възкликна майка ѝ, когато я видя на вратата, и притисна ръка към устата си с вид на човек, който всеки момент ще се разплаче. „Не ти ли харесва?“ — попита Джейн и смутено докосна главата си, изпълнена с внезапно съмнение, но майка ѝ се усмихна и каза: „Джейн, глупачето ми, изглеждаш великолепно!“.)

Тя сложи ръка върху ключовете, които все още висяха от таблото. Трябваше да се прибере у дома. Немислимо бе да излиза в този дъжд.

Но изпитваше такъв необясним копнеж по „Блу Блус“ и всичко около него: аромата, топлината, кафето. Освен това искаше Том да види новата ѝ прическа. „Обратните“ мъже забелязваха тези неща.

Тя пое дълбоко въздух, отвори вратата и хукна.

66.

Селест се събуди късно от звуците на дъжд и класическа музика. Къщата ухаеше на бекон и яйца. Това означаваше, че Пери беше долу в кухнята заедно с двете момчета, които, още по пижами, седяха на високите столове пред барплота на кухненския остров и клатеха крака, усмихнати до ушите. Обожаваха да готвят с баща си.

Веднъж бе прочела в някаква статия, че всяка връзка си има „любовна сметка“. Мил жест към партньора е като депозит по сметката. Отрицателен коментар е теглене. Номерът е да внасяш повече, отколкото теглиш. Да удариш главата на съпругата си в стената, е теглене на огромна сума. Да станеш рано с децата и да приготвиш бекон с яйца, е малък депозит.

Тя се надигна в седнало положение и опипа тила си. Все още усещаше болка, но вече се чувстваше много по-добре. Процесът на оздравяване и забравяне започваше удивително бързо… отново. Един безкраен цикъл.

Днес се провеждаше викторината. Двамата с Пери щяха да се облекат като Одри Хепбърн и Елвис Пресли. Пери бе поръчал костюма си онлайн от първокласен доставчик в Лондон. Ако принц Хари искаше да се облече като Елвис, той вероятно щеше да купи костюма си оттам. Всички останали щяха да носят полиестер и реквизит от магазина за един долар.

Утре Пери летеше за Хавайските острови. Не по работа, а за забавление, призна той. Беше я попитал още преди няколко месеца дали иска да го придружи и за момент тя сериозно се замисли дали да не отиде, защото това би могло да е решението. Почивка на тропически остров! Коктейли и спа процедури. Далеч от стреса на ежедневието! Какво би могло да се обърка? (Но нещата се объркваха, и още как. Веднъж Пери я удари в петзвезден хотел, защото го бе взела на подбив, че произнася грешно думата „низш“. Никога нямаше да забрави шока и унижението, изписани на лицето му, когато осъзна, че цял живот е произнасял грешно една дума.)

Докато Пери отсъстваше, тя щеше да се премести с момчетата в апартамента на „Макмеънс Пойнт“. Щеше да си насрочи час за среща с адвокат по семейно право. Това нямаше да е трудно. Светът на правото не я плашеше. Познаваше доста хора. Всичко щеше да бъде наред. Щеше да е ужасно, разбира се, но в крайна сметка всичко щеше да е наред. Той нямаше да я убие. Тя винаги драматизираше нещата след всяка тяхна караница. Изглеждаше доста нелепо да използва дума като „убие“, когато предполагаемият „убиец“ пържеше яйца в кухнята заедно с децата ѝ.

Известно време щеше да е ужасно, но после всичко щеше да е наред. Момчетата пак щяха да правят закуска с татко си, когато го посещаваха през уикендите.

Вчера Пери я удари за последен път.

Край на това.

— Мамо, приготвихме ти закуска! — Момчетата нахълтаха в спалнята и налазиха леглото ѝ като пъргави рачета.

Пери се появи на вратата с чиния в ръка, умело закрепена върху присвитите върхове на пръстите му, като сервитьор в скъп ресторант.

— Ммм, вкусно! — каза Селест.

67.

— Знам какво да правя — каза Ед.

— Не, не знаеш — отвърна Маделин.

Седяха на масата във всекидневната, слушаха дъжда и с навъсени физиономии ядяха мъфините на Джейн. (Тя продължаваше да ѝ ги дава с ужасяващо постоянство, сякаш имаше мисия спешно да разшири талията на Маделин.)

Абигейл беше в стаята си, просната на дивана, който заместваше красивото ѝ легло с балдахин. На ушите си имаше слушалки и лежеше на една страна, присвила колене към гърдите си.

Уебстраницата все още бе активна. Девствеността на Абигейл все още се предлагаше за продан на световния пазар.

Маделин се измъчваше от гнусното усещане за разголеност, сякаш очите на целия свят надничаха през прозорците ѝ, сякаш точно в този момент непознати мъже се промъкваха тихичко по коридорите на къщата ѝ, за да точат лиги и да хвърлят похотливи погледи на дъщеря ѝ.

Предишната вечер дойде Нейтън и двамата с Маделин разговаряха с Абигейл повече от два часа: молиха, убеждаваха, придумваха, крещяха, плакаха. Нейтън бе този, който накрая се разплака от безсилие, и Абигейл бе видимо шокирана, но — инатлива като магаре — така и не отстъпи. Нямаше да им даде паролата. Нямаше да закрие страницата. Можеше да продължи с търга или да го прекрати по всяко време, но не в това е въпросът, каза им; те трябваше да спрат с „вманиачаването по сексуалната част“. Тя смяташе да остави страницата активна, за да насочи общественото внимание към този проблем, а и защото тя била „единственият глас, с който тези малки момиченца разполагат“.

Егоцентризмът на детето — сякаш международните организации си клатеха краката и бездействаха, а мъничката Абигейл Макензи от полуостров Пириуи бе единствената, която предприемаше решителни действия. Абигейл каза, че пет пари не дава за отвратителните мръснишки коментари. Тези хора не значеха нищо за нея. Те нямаха никаква връзка с основната ѝ цел. В интернет винаги имаше хора, които пишеха гадости.

— Не ми предлагай да се обаждаме в полицията — каза Маделин на Ед. — Наистина не…

— Ще се свържем с австралийския клон на Амнести Интернешънъл — прекъсна я Ед. — Те нямат желание името им да се свързва с нещо такова. Ако организацията, която официално се грижи за правата на тези деца, помоли Абигейл да свали страницата, тя ще се вслуша.

Маделин насочи пръст към него.

— Добра идея. Това наистина може да проработи.

От коридора се чуваха удари и трясъци. Фред и Клоуи не реагираха добре на затворени пространства в дъждовни дни.

— Върни ми го! — викна Клоуи.

— Няма! — кресна Фред.

Двамата нахълтаха в стаята, стиснали двата края на лист хартия.

— Само не ми казвайте, че се карате за едно парче хартия — каза Ед.

— Той не иска да споделя нещата си! — изписка Клоуи. — Споделянето е загриженост!

— Колкото — толкова! Точка! — кресна Фред.

При нормални обстоятелства Маделин би се разсмяла.

— Това е моето хартиено самолетче — каза Фред.

— Аз нарисувах пътниците!

— Не е вярно!

— Е, вече можете да се успокоите. — Маделин се обърна и видя Абигейл, облегната на касата на вратата.

— Какво? — попита тя.

Абигейл каза нещо, което майка ѝ не успя да чуе от виковете на Фред и Клоуи.

— О, дявол да го вземе! — Маделин грабна листа, скъса го надве и им връчи по една половина. — А сега ми се махайте от главата! — ревна тя. Хлапетата мигновено се изпариха.

— Закрих уебстраницата — каза Абигейл с отегчена въздишка.

— Така ли? Защо? — Маделин с усилие потисна порива си да размаха ръце над главата си и да обиколи тичешком всекидневната, както правеше Фред след вкаран гол.

Абигейл ѝ подаде принтиран имейл.

— Получих това.

Ед и Маделин го прочетоха заедно.

До Абигейл Макензи

От Лари Фицджералд

Относно: Наддаване в търг

Скъпа госпожице Макензи,

Казвам се Лари Фицджералд и за мен е удоволствие да се запозная с вас. Може би не се случва често да получавате писма от осемдесет и три годишни джентълмени, които живеят в другия край на света — Сиукс Фолс, Южна Дакота. Заедно с моята скъпа съпруга посетихме Австралия преди много години, през 1987-а, още преди да се родите. Имахме удоволствието да видим Операта на Сидни. (Аз съм архитект, вече пенсиониран, и една от мечтите ми винаги е била да видя тази сграда.) Хората в Австралия бяха толкова гостоприемни и мили с нас. За жалост, скъпата ми съпруга почина миналата година. Липсва ми всеки ден. Госпожице Макензи, когато попаднах на вашата страница, бях развълнуван от очевидната ви непримиримост и от желанието ви да привлечете внимание към тежката участ на тези деца. Не желая да закупувам вашата девственост, ала бих искал да направя оферта. Ето какво предлагам: ако веднага прекратите вашия търг, аз веднага ще направя дарение от 100 000 долара в полза на „Амнести Интернешънъл“. (Ще ви изпратя, разбира се, документ за това.) Години наред съм участвал в кампании срещу нарушаването на човешките права и искрено се възхищавам на това, което се опитвате да постигнете, но самата вие сте дете, госпожице Макензи, и съвестта ми не позволява да стоя безучастно и да наблюдавам развитието на този проект. Очаквам с нетърпение да разбера дали приемате предложението ми.

Искрено ваш:

Лари Фицджералд

Маделин и Ед се спогледаха, после едновременно се обърнаха към Абигейл.

— Реших, че сто хиляди долара са доста голямо дарение — каза Абигейл. Стоеше пред хладилника, докато говореше, вадеше разни кутии, надигаше капаците им и надничаше вътре. — И че Амнести Интернешънъл вероятно биха могли да направят нещо… нали… нещо хубаво с тези пари.

— Разбира се — равнодушно отвърна Ед.

— Отговорих му, че съм закрила страницата — каза Абигейл. — Ако не ми изпрати квитанция за дарението, веднага ще я кача отново.

— Ама разбира се — измърмори Ед. — Трябва да се види, че е спазил обещанието си.

Маделин се ухили на Ед, после отново погледна към Абигейл. Буквално виждаше облекчението, което струеше от младото тяло на дъщеря ѝ; босите ѝ крака потропваха в нещо като танц пред хладилника. Абигейл сама се бе заклещила в ъгъл, а невероятният Лари Фицджералд от Южна Дакота ѝ бе предоставил вратичка за измъкване.

— Това спагети „Болонезе“ ли са? — попита Абигейл и се обърна с контейнер „Таперуер“ в ръка. — Умирам от глад.

— Мислех, че вече си веган? — каза Маделин.

— Не и когато идвам тук — отвърна Абигейл и отнесе кутията до микровълновата. — Тук е много трудно да си веган.

— Е, кажи ми — започна Маделин. — Каква беше паролата ти?

— Мога веднага да я променя — каза Абигейл.

— Знам.

— Никога няма да отгатнеш.

— И това знам — каза Маделин. — С баща ти опитахме всичко.

— Не — отвърна Абигейл. — Това е. Това е паролата ми. Никога няма да отгатнеш.

— Хитро — каза Маделин.

— Благодаря. — Абигейл се усмихна и на бузите ѝ се появиха трапчинки.

Микровълновата печка звънна и момичето извади кутията.

— Нали знаеш, че това… хм… няма как да остане без последствия — каза Маделин. — Когато аз и баща ти изрично те помолим да направиш нещо, не можеш просто да ни игнорираш.

— Да — изчурулика Абигейл. — Направете каквото е редно, мамо.

Ед се прокашля, но Маделин поклати глава към него.

— Може ли да изям това пред телевизора? — попита Абигейл и взе димящата си чиния.

— Разбира се — отвърна Маделин.

Абигейл буквално изхвърча от стаята.

Ед се облегна назад в стола и скръсти ръце на тила си.

— Кризата е овладяна.

— Благодарение на господин Лари Фицджералд. — Маделин взе листа с имейла. — Какъв късмет…

Тя замълча и притисна пръст към устните си. Какъв късмет наистина. Направо да не повярваш.

68.

На вратата на „Блу Блус“ висеше табела „Затворено“. Джейн опря длани на стъклото и се почувства ограбена. Нямаше спомен някога да е виждала табела „Затворено“ в „Блу Блус“.

Току-що се бе намокрила ужасно, изобилно, до кости — и то напразно.

Тя свали ръце от вратата и изруга. Така. Добре. Щеше да се прибере и да си вземе душ. Ех, ако топлата вода в апартамента ѝ течеше по-дълго от две минути и двайсет и седем секунди. Две минути и двайсет и седем секунди изобщо не бяха достатъчни, за да се стоплиш; бяха толкова малко, че граничеха с жестокост.

Тя се обърна, готова да тръгне към колата си.

— Джейн!

Вратата рязко се отвори.

Том носеше бяла памучна блуза с дълъг ръкав и джинси. Изглеждаше изключително сух и топъл, и вкусен. (В нейното съзнание Том винаги олицетворяваше хубаво кафе и хубава храна, така че тя реагираше като кучето на Павлов само като го погледнеше.)

— Затворено е — печално каза Джейн. — Ти никога не затваряш.

Том сложи сухата си длан върху мократа ѝ ръка и я придърпа вътре.

— За теб е отворено.

Джейн сведе поглед към краката си. Обувките ѝ бяха пълни с вода. На всяка крачка жвакаха. Водата се стичаше по лицето ѝ като сълзи.

— Съжалявам — каза. — Нямах чадър, но реших, че ако тичам много бързо…

— Не се тревожи за това. Случва се непрекъснато. Хората минават през огън и вода заради моето кафе — усмихна се Том. — Ела отзад и ще ти дам сухи дрехи. Реших да затворя и да погледам телевизия. От часове не е влизал клиент. Къде е моят човек Зиги?

— Оставих го при родителите ми, за да мога да отида на училищната викторина — отвърна Джейн. — Очертава се бурна нощ.

— Сигурно ще е така — каза Том. — Родителите в Пириуи обичат да си пийват за настроение. И аз ще ходя, знаеш ли? Маделин ми е отредила място на вашата маса.

Джейн го последва през кафенето, оставяйки мокри стъпки подире си, към врата с надпис „Вход забранен“. Тя знаеше, че Том живее в задната част на кафенето, но никога не бе прекрачвала тази граница.

— Ооо! — възкликна тя, когато Том отвори вратата. — Колко вълнуващо!

— Да — отвърна той. — Ти си голяма късметлийка.

Тя се огледа и установи, че едностайният му апартамент изглеждаше като продължение на кафенето — същият полиран дървен под, същите бели стени с груба мазилка и рафтове с антикварни книги. Различаваха се единствено по дъската за сърф и китарата, облегнати на стената, купчината компактдискове и стереоуредбата.

— Не е за вярване — каза Джейн.

— Кое? — попита Том.

— Ти редиш пъзели! — ахна тя и посочи към недовършения пъзел върху масата. После хвърли поглед към кутията. Беше истински вироглав (както би казал брат ѝ) пъзел от две хиляди части, черно-бяло изображение на военен Париж. — Ние също редим пъзели — поясни тя. — Семейството ми. Дори сме леко вманиачени.

— Обичам винаги да имам един започнат — каза Том. — Действат ми като медитация.

— Точно така — съгласи се Джейн.

— Ето какво предлагам — рече Том. — Ще ти дам сухи дрехи, после ще хапнем тиквена супа и ти ще ми помогнеш с пъзела.

Той измъкна от скрина си някакво долнище на анцуг и памучен пуловер с качулка. Джейн влезе в банята, свали дрехите си, подгизнали чак до бельото, и ги остави в мивката. Сухите дрехи ухаеха на Том и „Блу Блус“.

— Чувствам се като Чарли Чаплин — каза тя и придърпа нагоре долнището. Ръкавите висяха до пръстите ѝ.

— Ето така — каза той и грижливо ги нави над китките. Джейн се подчини като малко дете. Чувстваше се необяснимо щастлива. Обгрижена.

Тя се настани на масата, а Том донесе купичките с тиквена супа, украсени със завъртулка сметана, и няколко филии квасен хляб с масло.

— Имам чувството, че винаги гледаш да ме нахраниш — каза Джейн.

— Имаш нужда от повече храна — отвърна Том. — Изяж си всичко.

Тя гребна лъжица от сладката, ароматна супа.

— Вече знам защо ми изглеждаш различна! — внезапно каза Том. — Подстригала си косата си късо! Изглежда страхотно.

Джейн се засмя.

— Докато пътувах насам, си мислех как един обратен мъж веднага би забелязал новата ми прическа. — Тя взе парченце от пъзела и намери мястото му. Чувстваше се точно като у дома си: хапваше и редеше пъзел. — Съжалявам, знам, че това клише е изтъркано.

— Ъммм… — започна Том.

— Какво? — Джейн вдигна поглед към него. — Там му е мястото. Виж. Това е ъгълът на танка. Супата е страхотна. Защо не я включиш в менюто?

— Не съм гей — каза Том.

— Как така не си? — усмихна се Джейн. Реши, че той си прави лоша шега.

— Не — отвърна Том. — Не. Не съм.

— Какво?

— Знам, че редя пъзели и правя разкошна тиквена супа, но не съм гей.

— О! — ахна Джейн и усети как лицето ѝ пламва. — Съжалявам. Мислех… Не, не мислех, знаех го! Откъде го знам? Някой ми го каза. Маделин. Каза ми го преди цяла вечност. Но съм го запомнила! Разказа ми цяла история — как си се разделил с приятеля си и си го понесъл много тежко, и си прекарвал часове наред в плач и каране на сърф…

Том се ухили.

— Том О’Брайън — каза. — За него ти е говорила.

— Том О’Брайън? Автотенекеджията? — Том О’Брайън беше едър, широкоплещест мъж с черна рунтава брада. Никога не си бе давала сметка, че двамата имат еднакви имена, просто бяха толкова различни.

— Напълно разбираемо е — каза Том. — Много по-логично е гей да е Том бариста, а не Том автотенекеджията. Той вече е щастлив, впрочем влюбен е, има си нов приятел.

— Ха — каза Джейн и се замисли. — Фактурите му наистина ухаеха много приятно.

Том се засмя.

— Надявам се, че… хм… не съм те обидила — каза Джейн.

Докато се преобличаше в банята, бе оставила вратата леко открехната, както би направила в компанията на момиче, за да продължат да си говорят. Не носеше бельо. Говореха си толкова свободно. Винаги се бе държала толкова открито с него. Ако знаеше, че е с нормална сексуална ориентация, щеше да държи една част от себе си в безопасност. Беше си позволила да се почувства привлечена от него, защото го смяташе за гей, така че не се броеше.

— Не, разбира се — отвърна Том.

Погледите им се срещнаха. Лицето му, толкова скъпо и познато след всичките тези месеци, внезапно ѝ се стори чуждо. Той се изчерви. И двамата се изчервиха. Стомахът ѝ се сви, сякаш се возеше на увеселително влакче. О, горко ми!

— Мисля, че на това парченце мястото му е в онзи ъгъл — каза Том.

Джейн погледна към късчето, което държеше, и го постави на мястото му. Надяваше се треперенето на пръстите ѝ да изглежда като обикновена непохватност.

— Прав си — каза тя.

* * *

Каръл: Видях Джейн да води доста… как да го кажа… интимен разговор с един от бащите в нощта на викторината. Лицата им бяха почти долепени и съм почти сигурна, че ръката му лежеше върху коляното ѝ. Бях леко шокирана, честно казано.

Габриел: Не беше никакъв баща. Беше просто Том! Бариста от кафенето! Освен това той е гей!

69.

ПОЛОВИН ЧАС ПРЕДИ ВИКТОРИНАТА

— Изглеждаш толкова красива, мамо — каза Джош. Стоеше до вратата на спалнята и се взираше в Селест.

Тя носеше черна рокля без ръкави, дълги бели ръкавици и перлената огърлица, която Пери бе купил за нея в Швейцария. Дори косата си бе прибрала в съвсем приличен класически кок в стила на Одри, а току-що бе открила и автентичен гребен с диаманти. Изглеждаше доста добре. Маделин щеше да я хареса.

— Благодаря, Джоши — каза Селест, по-развълнувана от всеки друг път, когато някой ѝ бе правил такъв комплимент. — Дай да те гушна.

Той изтича към нея, а тя седна на ръба на леглото и го пое в прегръдката си. Макс бе по-гальовният от двамата, така че, когато Джош имаше нужда от прегръдка, тя го държеше в обятията си до насита. Притисна устни към косата му. Беше взела още обезболяващи, макар да не беше сигурна дали изобщо се нуждаеше от тях, и сега гледаше на всичко с равнодушие и притъпени сетива.

— Мамо — каза Джош.

— Хммм?

— Трябва да ти кажа една тайна.

— Хммм. Каква тайна? — Тя затвори очи и го придърпа по-близо до себе си.

— Не искам да ти казвам.

— Не си длъжен да ми казваш — кротко отвърна Селест.

— Обаче това ме натъжава — каза Джош.

— Кое те натъжава? — Тя вдигна глава и положи усилие да се съсредоточи.

— Добре, ще ти кажа. Макс вече не наранява Амабела — започна той. — Обаче вчера пак блъсна Скай надолу по стълбите до библиотеката и аз казах, че не бива да го прави, и се сбихме, защото аз му казах, че ще го издам.

Макс блъсна Скай.

Скай. Вечно тревожното момиченце на Бони и Нейтън, което приличаше на феичка. Макс беше блъснал Скай надолу по стълбите пак. Представи си как синът ѝ наранява това крехко детенце и мигновено ѝ стана зле.

— Но защо? — попита тя. — Защо го прави? — Пулсиращата болка в тила ѝ се появи отново.

— Не знам — сви рамене Джош. — Просто го прави.

— Чакай малко — каза Селест. Мобилният ѝ телефон звънеше от долния етаж. Тя притисна пръст към челото си. Главата ѝ се замая. — Правилно ли чух? Макс вече не наранява Амабела. Какви ги приказваш? Какво имаш предвид?

— Аз ще вдигна! — извика Пери от долния етаж.

Джош гореше от желание да уточни.

— Не, не, мамо. Чуй ме! Той вече не припарва до Амабела. Казах Скай. Сега тормози Скай. Когато никой освен мен не гледа.

— Мамо! — Макс нахълта в стаята. Лицето му грееше от вълнение. — Мисля, че ми се клати зъб! — Той бръкна с пръст в устата си. Изглеждаше толкова сладък. Толкова миличък и невинен. Личицето му все още пазеше онази бебешка заобленост. Отчаяно копнееше да си извади зъб, защото беше обсебен от идеята за Феята на зъбките.

Когато момчетата навършиха три години, Джош пожела багер, а Макс си поръча кукла бебе. Селест и Пери с удоволствие наблюдаваха как Макс люлее куклата и пее нежни приспивни песнички, а Селест искрено се радваше, че Пери изобщо не страда от факта, че синът им се държи като женчо. Естествено, Макс съвсем скоро заряза куклата и я замени с лазерни мечове, но той все още си беше нейното гушливо момченце, по-гальовният от двамата.

А сега дебнеше кротките момиченца в класа и ги нараняваше. Синът ѝ беше насилник. „Според вас как се отразява това насилие на синовете ви?“ — бе попитала Сузи. „Не им се отразява“ — бе отвърнала тя.

— О, Макс — каза Селест.

— Пипни го! — извика Макс. — Не си измислям! Наистина се клати! — Той вдигна поглед към баща си, който тъкмо бе влязъл в стаята. — Тате, много си смешен. Хей, тате, виж ми зъба! Виж, виж!

Пери изглеждаше неузнаваем с идеално наместената черна лъскава перука, златни авиаторски очила и разбира се, традиционния бял гащеризон в стила на Елвис, обсипан с блестящи скъпоценни камъни. В ръката си държеше телефона на Селест.

— Еха! Този път наистина се клати, а? — каза той. — Я да видя!

Той остави телефона на леглото до Селест и Джош, придърпа очилата си надолу и коленичи пред Макс, за да види зъба му.

— Имам съобщение за теб — добави той и хвърли поглед към Селест. После сложи пръст върху долната устна на Макс. — Я да видя, приятел. От Минди.

— Минди? — разсеяно попита Селест. — Не познавам човек на име Минди. — Мислеше си за Джейн и Зиги. За петицията, която трябваше да носи името на Макс. Налагаше се да уведоми училището. Може би трябваше да звънне на госпожица Барнс още сега? Трябваше ли да се обади на Джейн?

— Твоят агент по недвижими имоти — уточни Пери.

Стомахът на Селест се сви и тя пусна Джош на пода.

— Обзалагам се, че зъбът ти не се клати! — каза той на брат си.

— Може би съвсем мъничко — каза Пери, разроши косата на Макс и намести очилата си. — Ще монтират нова противопожарна аларма в апартамента ти и искат да знаят дали биха могли да получат достъп в понеделник сутрин. Минди попита дали в девет сутринта ще ти е удобно. — Той грабна двете момчета едновременно и ги подпря на хълбоците си, където те удобно се вкопчиха като маймуни, ухилени до ушите. Пери наклони глава към Селест. Усмивка на Елвис, снежнобели зъби. — Удобно ли ще ти е, скъпа?

На входната врата се звънна.

70.

Стю: Веднага щом влезеш през вратата, ти връчваха един от онези момичешки розови газирани коктейли.

Саманта: Бяха божествени. Имаше само един проблем: учителите на шестокласниците бяха направили някаква грешка с изчисляването на пропорциите, така че в един коктейл имаше алкохол за три. Това са хората, които учат децата ни на математика впрочем.

Габриел: Умирах от глад, защото пазих всичките си калории за тази вечер. Пийнах половин коктейл и — юхууу!

Джаки: Ходя на много корпоративни събития с доста амбициозни пиячи, но нека ви кажа едно: никога не съм виждала толкова бързо масово напиване, каквото видях на тази училищна викторина.

Tea: Автомобилът на фирмата за кетъринг се беше повредил, така че всички пиеха на гладен стомах тези силни алкохолни коктейли. Помислих си: Това е рецепта за катастрофа.

Госпожица Барнс: Не е приятно да гледаш как учител се налива с алкохол на училищно събитие, затова никога не пия повече от една чаша, но онзи коктейл…! Дори не съм сигурна какво точно съм говорила на хората.

Госпожа Липман: В момента преразглеждаме вътрешните си разпоредби относно сервирането на алкохол по време на училищни събития.

* * *

ВИКТОРИНАТА

— Коктейл? — попита руса Одри Хепбърн с поднос в ръка.

Джейн взе предложената чаша с розово питие и се огледа наоколо. Явно всички Руси карета се бяха наговорили предварително да изглеждат като клонирани — еднакви перлени огърлици, малки черни рокли и прибрани на кок коси. Може би дъщерята на госпожа Пондър им бе предложила отстъпка за група.

— Нова ли си в училището? — попита Русото каре. — Нямам спомен да съм те виждала.

— Аз съм от предучилищните майки — каза Джейн. — Тук съм от началото на учебната година. Божичко, това питие си го бива.

— Да, изобретиха го учителите на шестокласниците. Наричат го „Не в делнична вечер“ или нещо такова. — Русото каре получи внезапно просветление. — О! Сетих се коя си! Подстригала си се. Ти си… хм… Джейн, нали?

Аха. Същата. Майката на насилника. Който всъщност не е насилник.

Русото каре я заряза като чумава.

— Приятна вечер! — каза. — Ей там е схемата за настаняване. — Тя махна с ръка в неопределена посока.

Джейн се смеси с тълпата, подмина група развеселени Елвиси и кискащи се Одрита, които обръщаха на екс розови коктейли. Огледа се за Том, защото знаеше, че той с удоволствие би ѝ помогнал да разгадае кое точно в коктейла го правеше толкова вкусен.

Том не е гей. Тази мисъл непрекъснато изчезваше и изникваше в главата ѝ като пружинираща играчка от кутия. Дзън! Том не е гей! Дзън! Том не е гей! Дзън!

Беше смешно и прекрасно, и ужасяващо.

Озова се лице в лице с Маделин, която изглеждаше като видение в розово — розова рокля, розова чанта и розово питие в ръка.

— Джейн! — Яркорозовата копринена рокля на Маделин бе обшита със зелени изкуствени диаманти, с огромна фльонга от розов сатен, пристегната около талията. Почти всяка друга жена в залата беше в черно, но Маделин, естествено, знаеше как да изпъкне в тълпата.

— Изглеждаш страхотно — каза Джейн. — Тази диадема на Клоуи ли е?

Маделин докосна пластмасовата диадема с розови камъчета.

— Да, даде ми я под наем, излезе ми доста солено. Но ти си тази, която изглежда страхотно! — Тя хвана ръката на Джейн и бавно я завъртя в кръг. — Косата ти! Не си ми казвала, че смяташ да я подстрижеш! Разкошна прическа! Луси Пондър ли я направи? А тоалетът! Толкова е сладък!

Тя отново обърна Джейн с лице към себе си и ахна.

— Джейн! Ти си с червило! Алено! Аз съм… толкова, толкова… — Гласът ѝ пресекваше от вълнение. — Просто съм толкова щастлива, че те виждам с червило!

— Колко от тези симпатични розови коктейли си изпила? — попита Джейн и сръбна голяма глътка от своя.

— Този ми е едва вторият — отвърна Маделин. — Мъчи ме ужасен, отвратителен ПМС. Може да убия някого преди края на вечерта. Обаче! Всичко е наред! Всичко е страхотно! Абигейл закри уебстраницата си. О, чакай, ти дори не знаеш за уебстраницата, нали? Толкова неща се случиха! Толкова много гибелни катастрофи! Чакай малко! Как мина вчера? Посещението при знаеш кого?

— Каква уебстраница е закрила Абигейл? — попита Джейн и отново захапа сламката. Розовата течност изчезваше от чашата и отиваше право в главата ѝ. Чувстваше се удивително, възхитително щастлива. — Срещата с психолога мина добре. — Тя сниши глас. — Зиги не е насилникът, който тормози Амабела.

— Не е, разбира се — каза Маделин.

— Аз май пресуших коктейла си! — възкликна Джейн.

— Дали изобщо са сложили някакъв алкохол вътре? — попита Маделин. — Има вкус на нещо газирано и забавно от детството. Има вкус на летен следобед, на първа целувка, на…

— Зиги има гниди — каза Джейн.

— Клоуи и Фред също — мрачно призна Маделин.

— О, имам да ти разказвам толкова много неща. Вчера съпругът на Харпър се държа с мен като същински Тони Сопрано. Каза, че ако отново припаря до Харпър, ще стовари цялата тежест на закона отгоре ми. Явно е партньор в адвокатска кантора.

— Греъм? — възкликна Маделин. — Той се занимава с данъчно право, за бога.

— Том ги изхвърли от кафенето.

— Сериозно? — Маделин грейна от вълнение.

— С голи ръце. — Джейн рязко се обърна и се озова лице в лице с Том, облечен в джинси и карирана риза. В ръка държеше една от вездесъщите розови напитки. — Том! — От гласа ѝ струеше такъв възторг, сякаш виждаше завърнал се от фронта войник. Тя пристъпи към него, но после, когато ръката ѝ неволно го докосна, бързо отскочи назад.

— И двете изглеждате прекрасно — каза Том, но очите му гледаха Джейн.

— А ти изобщо не приличаш на Елвис — неодобрително отбеляза Маделин.

— Не обичам карнавални костюми — каза Том и смутено подръпна безупречно изгладената си риза. — Съжалявам. — Ризата не му отиваше особено. Изглеждаше далеч по-добре в черните тениски, които носеше в кафенето. Мисълта за Том, гол до кръста в малкия си едностаен апартамент, съсредоточен с ютия в ръка върху измачканата си риза, изпълваше Джейн с нежност и страстно желание. — Усещаш ли вкус на мента в това? — обърна се той към Джейн.

— Ето това е! — отвърна тя. — Значи, вътре има само ягодово пюре, шампанско…

— …и като че ли водка — каза Том и отпи още една глътка. — Доста водка.

— Мислиш ли? — попита Джейн. Не можеше да откъсне очи от устните му. Винаги бе намирала Том за привлекателен, но никога не си бе давала сметка за причината. Може би заради устните му. Имаше красиви, почти женски устни. Какъв тъжен ден за гей обществото. Наистина.

— Аха! — обади се Маделин. — Аха!

— Какво има? — попита Том.

— Здрасти, приятелю Том. — Ед изникна до Маделин и обви ръка около кръста ѝ. Носеше костюм на Елвис в черно и златисто, с ръкави като пелерини и огромно жабо. Невъзможно беше да го погледне човек, без да избухне в смях. — Том защо не е облечен като глупак? — каза той и се ухили към Джейн. — Престани да се смееш, Джейн. Изглеждаш страхотно, между другото. Какво си направила с косата си?

Маделин се усмихваше идиотски към Джейн и Том и въртеше глава наляво-надясно, сякаш гледаше тенис.

— Виж, скъпи — каза тя на Ед. — Том и Джейн.

— Да, виждам ги — отвърна Ед. — Даже говоря с тях.

— Толкова е очевидно! — възкликна Маделин с грейнали очи и ръка на сърцето. — Не мога да повярвам, че никога…

Тя внезапно млъкна, за огромно облекчение на Джейн, и погледът ѝ се зарея някъде над раменете им.

— Вижте кой е тук. Кралят и кралицата на бала.

71.

Пери не обели и дума по време на краткото им пътуване до училището. И все пак излязоха. Селест още не можеше да повярва, че изобщо излязоха, но пък, от друга страна — разбира се, че щяха да излязат. Те никога не отменяха ангажимент. Понякога се налагаше да облече нещо различно от планираното, понякога се налагаше да подготви извинение, което да използва при нужда, но шоуто трябваше да продължи.

Пери вече бе публикувал във Фейсбук тяхна снимка в костюмите за викторината. Благодарение на нея щяха да изглеждат като добродушни, весели, забавни хора, които не се вземаха твърде на сериозно и милееха за училището и местната общност. Снимката отлично допълваше другите още по-възхитителни публикации относно екскурзии в чужбина и скъпи културни събития. Една училищна викторина прилягаше идеално на имиджа им.

Селест не откъсваше очи от ритмичните бързи движения на чистачките. Те олицетворяваха безконечните цикли на съзнанието ѝ. Объркване. Избистряне. Объркване. Избистряне. Объркване. Избистряне.

После премести поглед към ръцете му върху волана. Способни ръце. Нежни ръце. Той бе просто един мъж в костюм на Елвис, който я придружаваше на училищно събитие. Мъж, който току-що бе разбрал, че съпругата му планира да го напусне. Наранен мъж. Измамен мъж. Гневен мъж. Но просто мъж.

Объркване. Избистряне. Объркване. Избистряне.

Когато Гуен пристигна, за да остане с момчетата, Пери пусна чара си в действие, сякаш нещо жизненоважно зависеше от това. Отначало Гуен се държа резервирано, но после се оказа, че има слабост към Елвис. Впусна се да разказва някаква история за това как била едно от „златните момичета“, когато златният кадилак на Елвис обикалял Австралия, та се наложи Пери да я прекъсне елегантно, като джентълмен, който отнема дама по време на танц.

На влизане в улицата към училището дъждът намаля. Наоколо гъмжеше от коли, но едно местенце чакаше Пери близо до входа на училището, сякаш го бе запазил предварително. Той винаги намираше място за паркиране. Светофарите светваха в зелено за него. Доларът послушно се качваше или падаше за него. Може би затова се гневеше толкова, когато нещата не се случваха според очакванията му.

Той угаси двигателя.

И двамата седяха и мълчаха. Една от предучилищните майки подмина колата им в дълга рокля, която я принуждаваше да прави бързи ситни стъпки. Носеше детски чадър на точки. Габриел, помисли си Селест. Онази, която непрестанно говореше за диетите си.

Селест обърна глава към Пери.

— Макс упражнява насилие над Амабела. Момиченцето на Рената.

Пери гледаше втренчено пред себе си.

— Откъде знаеш?

— Джош ми каза — отвърна Селест. — Точно преди да излезем. Зиги пое вината за това. — Зиги. Детето на братовчед ти. — Родителите направиха петиция за изключването му. — Сети се как Пери удари главата ѝ в стената и притвори очи, за да пропъди тази мисъл. — Петицията трябва да събира подписи за изключването на Макс. Не на Зиги.

Пери се обърна към нея. Изглеждаше като чужд човек с тази перука. Черният цвят контрастираше с очите му и им придаваше поразително син оттенък.

— Ще говорим с учителите — каза той.

— Аз ще говоря с учителката му — уточни Селест. — Ти няма да си тук, забрави ли?

— Добре — каза Пери. — Тогава ще поговоря с Макс утре, преди да тръгна за летището.

— Какво ще му кажеш? — попита Селест.

— Не знам.

Селест усети силна болка под гърдите, която ѝ тежеше като камък. Какво беше това? Инфаркт? Гняв? Разбито сърце? Тежестта на нейната отговорност?

— Ще му кажеш ли, че не е редно да се държи така с жена? — каза тя и се почувства така, сякаш бе скочила от висока скала. Не изричай и дума на глас. Не и така. Бе нарушила желязно правило. Дали защото Пери приличаше на Елвис Пресли и всичко това не се случваше наистина, или защото той вече знаеше за апартамента и всичко бе по-истинско от когато и да било досега?

Лицето на Пери внезапно се промени, сякаш се пропука.

— Момчетата никога…

— Напротив! — извика Селест. Преструваше се толкова усилено от толкова дълго време, но сега бяха само двамата. — Вечерта преди празненството миналата година Макс стана от леглото си, стоеше на прага точно когато…

— Да, добре — прекъсна я Пери.

— И онзи път в кухнята, когато ти… когато аз…

Той протегна ръка.

— Добре, добре.

Тя замълча.

— Значи, си наела апартамент? — попита той след кратко мълчание.

— Да — отвърна Селест.

— Кога се изнасяш?

— Другата седмица — каза тя. — Така мисля.

— С момчетата?

Сега е моментът, в който трябва да изпиташ страх, помисли си тя. Това не е безопасният начин, препоръчан от Сузи. Сценарии. Планове. Маршрути за бягство. Селест не стъпваше внимателно, но тя от години се опитваше да ходи на пръсти около Пери и знаеше от опит, че това не променяше нищичко.

— С момчетата, разбира се.

Той рязко пое въздух, сякаш го връхлетя внезапна болка. Зарови лице в шепите си, наведе се напред, така че челото му опря в горната част на волана, и тялото му се затресе в конвулсии.

Селест го гледаше изумена, известно време не можеше да проумее какво точно правеше. Зле ли се чувстваше? Смееше ли се? Стомахът ѝ се сви и тя протегна ръка към дръжката на вратата, но точно тогава той вдигна глава и се обърна към нея.

По лицето му се стичаха сълзи. Перуката му бе килната на една страна. Изглеждаше безумно.

— Ще потърся помощ. Обещавам ти, ще потърся помощ.

— Няма да го направиш — тихо каза тя. Дъждът утихваше. По улицата прииждаха други Одрита и Елвиси, сгушени под чадърите си. Чуваха се подвиквания и изблици на смях.

— Ще го направя. — Очите му засияха. — Миналата година взех направление за психиатър от доктор Хънтър — добави той с триумфална нотка в гласа.

— Казал си на доктор Хънтър за… нас? — Семейният им лекар бе мил и приветлив възрастен мъж.

— Казах му, че ме мъчи тревожност — отвърна Пери, но забеляза изражението на лицето ѝ. — Все пак доктор Хънтър ни познава! — заоправдава се той. — Щях да отида при психиатър. Исках да му разкажа всичко. Просто не ми остана време, а после… все си мислех, че ще успея да се справя и сам.

Селест не можеше да го упрекне за това. Познаваше тази способност на съзнанието да цикли в безполезен кръг, отново и отново, до безкрайност.

— Мисля, че направлението вече е изтекло. Но ще взема ново. Просто… ставам толкова… Когато се ядосам… не знам какво се случва с мен. Като лудост е. Като някакво неудържимо… и… никога, абсолютно никога всъщност не възнамерявам да… то просто се случва и всеки път аз просто не мога да повярвам… и си мисля, че никога, никога няма да позволя то да се случи отново, а ето че вчера… Селест, гади ми се заради вчера.

Прозорците на колата започваха да се запотяват. Селест прокара длан по страничното стъкло, за да може да вижда навън. Пери говореше така, сякаш искрено вярваше, че за пръв път споделя тези неща, че това е нова-новеничка информация.

— Не можем да отглеждаме момчетата така.

Тя се загледа в дъждовната тъмна улица, която всяка делнична утрин гъмжеше от кресливи, засмени дечица със сини шапки.

Даде си сметка, леко шокирана, че ако Джош не беше направил признанието си тази вечер, тя може би пак нямаше да напусне Пери. Щеше да убеди себе си, че драматизира нещата, че вчера не е било чак толкова зле, че всеки мъж би се ядосал, ако го унижат така, както тя бе унижила Пери пред Маделин и Ед.

До този момент момчетата винаги бяха главната ѝ причина да остане, но сега за пръв път усещаше, че те са главната ѝ причина да си тръгне. Бе позволила насилието да стане нормална част от живота им. През последните пет години самата Селест беше развила някакъв вид устойчивост и примирение към насилието, което ѝ позволяваше да отвръща на удара, а понякога дори да удари първа. Дереше, риташе, удряше шамари. Сякаш това бе нормално. Не искаше да го прави, ненавиждаше го, но го правеше. Ако останеше, така щеше да възпита момчетата си.

Тя извърна глава от прозореца и погледна към Пери.

— Това е краят — каза. — Трябва да знаеш, че това е краят.

Той потръпна. Селест усети, че Пери се готви да се бори, да планира, да спечели. Той никога не губеше.

— Ще отменя това пътуване — каза. — Ще напусна работа. През следващите шест месеца няма да правя нищо друго, освен да работя над нас — не над нас, над себе си. През следващите… Божичко, мамка му!

Той отскочи назад и вторачи поглед в нещо над рамото на Селест. Тя се обърна и ахна. През прозореца надничаше лице, долепено като гаргойл на стъклото.

Пери натисна бутона и прозорецът на Селест се плъзна надолу. Беше Рената — провря глава в колата, усмихната до ушите и наметната с ефирен шал, който придържаше с ръка. Съпругът ѝ стоеше до нея и я пазеше от дъжда с огромен черен чадър.

— Съжалявам! Не исках да ви стряскам! Искате ли да споделите чадъра ни? И двамата изглеждате фантастично!

72.

Като филмови звезди на червения килим, помисли си Маделин. Имаше нещо в излъчването на Пери и Селест, сякаш се качваха на сцена; телата им изглеждаха изваяни, лицата — готови за снимка. Дрехите им почти не се различаваха от костюмите на околните, но Пери и Селест не изглеждаха като на маскен, бал; сякаш истинските Елвис и Одри току-що бяха влезли в залата. Всяка жена, облечена в черна рокля Закуска в Тифани, докосна долнопробната си перлена огърлица. Всеки мъж в бял Елвис костюм глътна корема си. Нивата на розовите газирани коктейли спадаха, спадаха, спадаха.

— Ах! Селест изглежда толкова красива.

Маделин се обърна и се озова лице в лице с Бони.

Бони, също като Том, очевидно не обичаше карнавални костюми. Носеше обичайната си плитка, преметната през рамо. Никакъв грим. Приличаше на бездомник, наконтен за излизане: риза с дълъг ръкав от някаква тънка избеляла материя, която се изхлузваше от едното ѝ рамо (всичките ѝ дрехи се изхлузваха от едното рамо по онзи дразнещ начин; Маделин копнееше да я хване и да ѝ оправи всичко), дълга безформена пола, стар кожен колан около кръста, изобилие от онези странни череп-и-кости, изчанчени цигански бижута, ако изобщо можеха да се нарекат бижута.

Ако Абигейл беше тук и погледнеше майка си и мащехата си, щеше да се възхити от дрехите на Бони, не на майка си, щеше да избере Бони за подражание, а не майка си. И в това нямаше нищо лошо, защото никоя тийнейджърка не искаше да изглежда като майка си, Маделин го знаеше, но не можеше ли Абигейл да се възхищава на някоя случайна, пристрастена към наркотици знаменитост? Защо това трябваше да е пустата му Бони?

— Как си, Бони? — попита тя.

Погледът ѝ проследи Том и Джейн, които се смесиха с тълпата. Някой помоли Том за соево лате, ха-ха (горкичкият Том), но той не показа никакви признаци на смущение; очите му непрекъснато търсеха Джейн, а Джейн все поглеждаше към него. Докато наблюдаваше очевидното им взаимно привличане, Маделин се чувстваше като свидетел на някакво красиво, забележително, но ежедневно събитие, като излюпването на пиленце. В момента обаче ѝ се налагаше да разговаря със съпругата на бившия си мъж и въпреки приятното алкохолно вцепенение, все още усещаше приглушения тътен на предменструалния си синдром.

— На кого оставихте Скай? О, съжалявам! — Маделин почука с пръст по челото си. — Трябваше да предложим да доведете Скай у дома! Абигейл е детегледачката ни за вечерта. Можеше да наглежда всичките си братя и сестри едновременно.

Бони предпазливо се усмихна.

— Скай е при майка ми.

— Абигейл можеше да им даде начални инструкции по уебдизайн — едновременно с нея изтърси Маделин.

Усмивката на Бони изчезна.

— Маделин, чуй, по повод това…

— О, Скай е при майка ти! — продължи Маделин. — Прекрасно! Абигейл има „специална връзка“ с майка ти, нали?

Държеше се като кучка. Тя беше един ужасен, отвратителен човек. Трябваше да открие събеседник, който да ѝ позволи да говори всякакви гадни, злобни неща и да не я съди за тях, нито пък да ги разпространява. Къде беше Селест? Селест бе идеална за целта.

Бони пресуши чашата си. Веднага довтаса Русо каре с поднос, отрупан с още розови коктейли. Маделин взе два — за себе си и за Бони.

— Кога започваме викторината? — попита тя Русото каре. — Алкохолът взе да хваща всички ни и няма да можем да се концентрираме.

Русото каре доби предвидимо тревожно изражение.

— Нали! Изоставаме зверски от графика. Вече трябваше да сме приключили с хапките, но доставчикът на храната е попаднал в гигантско задръстване на Пириуи Роуд. — Тя издуха кичур руса коса от очите си. — Брет Ларсън е конферансие на събитието, а той е в същото задръстване.

— Ед ще бъде конферансие! — радостно изписка Маделин. — Той е страхотно конферансие. — Тя се огледа за Ед и го видя да се приближава към Ренатиния съпруг: ръкостискания, потупвания по гърба и прочее мъжки любезности. Страхотен избор, скъпи. Наясно ли си, че вчера следобед твоята съпруга се натресе в задницата на колата на неговата съпруга, което приключи с публично състезание по надпищяване? Ед вероятно си мислеше, че говори с голфаджията Гарет, а не с птиценаблюдателя Джеф, и точно в момента питаше Джеф дали се отбива често до голф игрището напоследък.

— Благодаря за предложението, но у Брет е целият въпросник за викторината. Работил е по него месеци наред. Подготвил е цяла мултимедийна презентация — отвърна Русото каре. — Просто запазете търпение още мъничко! — Тя понесе подноса с питиета в друга посока.

— Тези коктейли ме удрят право в главата — каза Бони.

Маделин я слушаше с половин ухо. Наблюдаваше Рената, която кимна хладно на Ед и бързо се обърна, за да се впусне в разговор с другиго. Внезапно се сети за горещата клюка от вчера, че Ренатиният съпруг бил влюбен във френската бавачка. Тази новина се изпари от главата ѝ веднага щом научи за уебстраницата на Абигейл. Почувства се зле, че се бе разкрещяла на Рената, когато тя ѝ се разкрещя, че се е натресла в колата ѝ.

Бони леко се олюля.

— Аз не пия много напоследък, така че, предполагам, имам много ниска поносимост към…

— Извинявай, Бони — прекъсна я Маделин. — Но трябва да отида да прибера съпруга си. Изглежда захласнат в разговор с прелюбодеец. Току-виж му хрумнала някоя идея.

Бони се обърна да види с кого говореше Ед.

— Не се тревожи — каза Маделин. — Прелюбодеецът не е твоят съпруг! Нейтън винаги е моногамен, докато не те зареже с новородено на ръце. О, момент, теб не те е зарязвал с новородено. Само мен!

Майната им на любезните обноски! Чудо голямо. Утрешната Маделин щеше да се кае горчиво за всяка дума, казана тази вечер, но сегашната Маделин бе във възторг от падането на всички досадни задръжки. Чувстваше се прекрасно — просто отваряш уста и оставяш думите да се леят свободно.

— Къде е моят възхитителен бивш съпруг всъщност? — попита Маделин. — Още не съм го виждала тази вечер. Просто не мога да ти опиша колко страхотно се чувствам, като знам, че ще отида на училищна викторина и там неминуемо ще налетя на Нейтън.

Бони започна да усуква края на плитката си и се вторачи в Маделин с леко разфокусиран поглед.

— Нейтън те е напуснал преди петнайсет години — каза. Имаше нещо в гласа ѝ, което Маделин чуваше за пръв път. Някаква груба прямота, крита под гладък слой любезност. Колко интересно! Да, хайде, покажи ми другата си страна, Бони, моля те! — Направил е нещо ужасно, наистина ужасно. Никога няма да си прости за това — продължи Бони. — Но може би е крайно време ти да помислиш дали да не му простиш, Маделин. Здравословните ползи на прошката са наистина изключителни.

Вътрешно Маделин завъртя очи. А може би и външно. За момент си бе помислила, че ѝ предстои да види истинската Бони, но тя просто си дрънкаше нейните обичайни вятърничави глупости.

Бони я гледаше настойчиво.

— Лично съм преживяла…

Последва внезапен изблик на писъци от група хора някъде зад Бони. Някой извика: „Толкова се радвам за теб!“. Една от жените отстъпи назад и бутна Бони, чийто коктейл се разля върху розовата копринена рокля на Маделин.

* * *

Габриел: Стана случайно. Давина прегръщаше Роуина, която тъкмо бе съобщила някаква радостна новина. Мисля, че беше успяла да отслабне до мечтаните килограми.

Джаки: Роуина тъкмо бе обявила, че си е купила „Термоникс“. Или „Витамикс“. Откъде да знам. Имам си истински живот. И естествено, Давина я прегърна. Защото си е купила кухненски уред. Не си измислям.

Мелиса: Не, не, обсъждахме епидемията от гниди. Роуина попита Давина дали е проверила собствената си коса, а после нечий съпруг се престори, че вижда нещо пълзящо в косата на Давина. Горкото момиче откачи и се блъсна в Бони.

Харпър: Какво? Не! Бони плисна питието си върху Маделин. Видях го с очите си.

73.

Маскеният бал течеше от един час, при това без храна и без викторина. Джейн непрекъснато имаше усещането за леко вълнение, сякаш се намираше на кораб. В залата ставаше все по-топло. Отначало беше студено, затова отоплението работеше с пълна сила. Лицата на гостите червенееха. Дъждът отново се бе усилил и плющеше по покрива, та хората трябваше да се надвикват, за да заглушат грохота на пороя. Смях се лееше на талази. Пусна се слух, че някой поръчал пици. Жените започнаха да вадят животоспасяващи закусчици от дамските чанти.

Недалеч от Джейн някакъв едър Елвис предложи да дари петстотин долара на училището в замяна на пакет чипс с оцет и сол, притежание на Саманта.

— Разбира се — отвърна Саманта, но Стю, съпругът ѝ, грабна пакета от ръката ѝ преди финализирането на сделката.

— Съжалявам, пич, но децата нямат чак толкова спешна нужда от интерактивни дъски, колкото моят стомах — от храна.

Ед се обърна към Маделин:

— Ти защо не носиш храна в чантата си? Що за жена си?

— Това не е чанта, а вечерна чантичка! — Маделин размаха обшитата с пайети миниатюрна чантичка. — Престани най-сетне, Бони. Добре съм! — тросна се тя на Бони, която я преследваше с куп салфетки в ръка и потупваше с тях роклята ѝ.

Две Одрита и един Елвис водеха оживен спор на висок глас относно стандартизираните тестове.

— Нямаме основание да предполагаме, че…

— Учебният материал е обвързан с теста! Знам със сигурност, че преподават по теста!

Руси карета търчаха в различни посоки, притиснали мобилни телефони до ушите си.

— Доставчикът на храна пристига след пет минути! — сопна се една, когато видя Стю да нагъва чипс с оцет и сол.

— Съжалявам — рече Стю и протегна пакета. — Искаш ли?

— Ох, добре. — Тя си взе няколко и офейка.

— На две магарета сламата не могат да разделят. — Стю тъжно поклати глава.

— Шшшт — изсъска Саманта.

— Училищните викторини винаги ли… — Том не успя да намери точната дума.

— Не знам — каза Джейн.

Том ѝ се усмихна. И тя му се усмихна. Тази вечер се усмихваха често един на друг, сякаш си имаха лично тяхна шега.

Мили боже, моля те, нека това не е плод на въображението ми!

— Том! Едно двойно с обезмаслено мляко за навън! Ха-ха!

Том вдигна вежди към Джейн и покорно се включи в поредния разговор.

— Джейн! Търсих те! Как си? — Госпожица Барнс се появи отнякъде, по-висока от обичайното и застрашително нестабилна върху обувки на много висок ток. Носеше гигантска шапка, розова боа и чадърче против слънце. Нямаше и капчица прилика с Одри Хепбърн, доколкото Джейн можеше да прецени. Изговаряше думите много бав-но и вни-ма-тел-но, така че никой да не забележи, че е подпийнала. — Как си, държиш ли се? — попита тя, сякаш говореше с дълбоко опечален човек, и Джейн разровичка паметта си в търсене на скорошен повод за дълбока печал.

О, петицията, разбира се. Цялото училище смяташе сина ѝ за насилник. Това. Много важно. Том не е гей!

— Имаме среща в понеделник сутрин преди училище, нали? — каза госпожица Барнс. — Предполагам, че става въпрос за… болната тема.

Тя затвори „болната тема“ във въздушни кавички.

— Да — отвърна Джейн. — Има нещо, което трябва да ти кажа. Но не сега. — Непрекъснато виждаше Селест и съпруга ѝ някъде в далечината, но все още не бе успяла да ги доближи.

— Облечена съм като Одри Хепбърн в „Моята прекрасна лейди“, между другото — намусено уточни госпожица Барнс и посочи към тоалета си. — За сведение на всички, тя има и други филми освен „Закуска в Тифани“.

— Веднага разбрах коя си — отвърна Джейн.

— Както и да е, — тази работа с насилието излезе извън контрол — каза госпожица Барнс. Вече не се стараеше да изговаря думите, а ги остави да се леят бързешката по натежалия ѝ език. — Всеки ден получавам имейли от разтревожени родители. Мисля, че си имат график. Прииждат непрекъснато. „Имаме нужда от сигурност, че децата ни са на безопасно място“, а някои от тях започват да проявяват пасивна агресия: „Знам, че нямате достатъчно персонал, госпожице Барнс, трябват ли ви още доброволци от родителите? Мога да идвам всяка сряда следобед в един часа“. И ако не отговоря незабавно, следва: „Госпожице Барнс, все още нямам отговор относно предложението ми“, и естествено, пращат шибано копие до госпожа Липман за всичко.

Госпожица Барнс засмука сламката в празната си чаша.

— Съжалявам за грубия език. Учителите не бива да ругаят. Никога не ругая пред децата. Просто уточнявам, в случай че решиш да направиш официално оплакване.

— В момента не си на работа. Можеш да говориш каквото си искаш. — Джейн отстъпи малка крачка назад, защото шапката на госпожица Барнс непрекъснато се удряше в главата ѝ, докато говореше. Къде беше Том? А, ето го, обграден от ято Одрита, които го гледаха с обожание.

— Не съм на работа? Винаги съм на работа. Миналата година с бившия ми приятел бяхме на Хавайските острови. Та влизаме ние във фоайето на хотела и аз чувам едно сладко гласче да подвиква: „Госпожице Барнс! Госпожице Барнс!“. Сви ми се сърцето. Детето, с което имах най-големи ядове през цялата учебна година, почиваше в същия хотел! И аз трябваше да се преструвам на много щастлива, че го виждам! И да си играя с него в шибания басейн! Родителите лежаха на шезлонгите си и великодушно се усмихваха, сякаш ми правеха невероятна услуга! С приятеля ми се разделихме на онази почивка и аз обвинявам това дете. Не казвай на никого, че съм го казала. Въпросните родители са тук тази вечер. О, боже, обещай ми, че никога няма да кажеш на никого за това!

— Обещавам — отвърна Джейн. — С ръка на сърцето.

— Както и да е, докъде бях стигнала? О, да, имейлите. Но това не е всичко. Те непрекъснато се мъкнат в училище! По всяко време! Рената си е взела отпуск, за да може да прави случайни проверки на Амабела, въпреки че имаме помощен учител, който не прави нищо друго, освен да наблюдава Амабела. Хубаво, съгласна съм, че не съм видяла какво се е случвало, и се чувствам много виновна за това. Но не е само Рената! Тъкмо работим нещо с децата, вдигам глава и внезапно виждам родител до вратата, просто си стои и ме наблюдава. Тръпки да те побият. Сякаш ме шпионират.

— Звучи ми като тормоз на работното място — каза Джейн. — Опа… внимателно. Готово. — Тя нежно избута шапката на госпожица Барнс от лицето си. — Искаш ли още едно питие? Струва ми се, че още едно ще ти дойде добре.

— Влизам в дрогерия „Пириуи“ през уикенда — продължи госпожица Барнс, — защото имам ужасна инфекция на уринарния тракт… имам нов приятел, както и да е, съжалявам, излишна информация… та си стоя на щанда, чакам и внезапно до мен изниква Tea Кънингам и честно казано, даже не я чух да поздрави, преди да се впусне да разказва как Вайълет била толкова разстроена онзи ден след училище, понеже Клоуи ѝ казала, че шнолите ѝ не си подхождали. Е, ами не си подхождаха. Искам да кажа… за бога, това не е насилие! Това не е тормоз! Това са просто деца, които се държат по детски! Но, ах, не, Вайълет била толкова наранена от това и бих ли могла аз, ако обичам, да говоря с целия клас как трябва да са любезни помежду си и… ох, съжалявам, току-що видях кръвнишкия поглед на госпожа Липман. Извини ме. Май трябва да отида да си наплискам лицето със студена вода.

Госпожица Барнс се извъртя толкова бързо, че розовата ѝ боа се отърка в лицето на Джейн.

Джейн се обърна и отново се озова лице в лице с Том.

— Протегни си ръката — каза той. — Бързо.

Тя протегна ръка и той ѝ даде шепа крекери.

— Онзи страховит Елвис ей там намерил пакет крекери в кухнята — каза и нежно махна нещо розово от косата ѝ. — Перце — добави.

— Благодаря. — Джейн лапна един крекер.

— Джейн. — Нечия хладна ръка докосна лакътя ѝ. Селест.

— Здрасти — грейна Джейн. Селест изглеждаше толкова красива тази вечер; удоволствие бе просто да я гледаш. Защо Джейн винаги се чувстваше неловко около красиви хора? Те нямаха вина за красотата си и бяха прекрасна гледка за окото, и Том тъкмо ѝ бе донесъл крекери, и дори се изчерви мъничко, когато махна перцето от косата ѝ, и не беше гей, и тези газирани розови коктейли бяха божествени, и тя обичаше училищни викторини, толкова бяха смешни и забавни.

— Може ли да поговоря с теб за минутка? — попита Селест.

74.

— Да излезем на балкона? — предложи Селест. — На чист въздух.

— Добре — отвърна Джейн.

Джейн изглеждаше толкова млада и безгрижна тази вечер, помисли си Селест. Като тийнейджърка. В залата беше твърде тясно и твърде горещо. Капчици пот се стичаха по гърба ѝ. Една от обувките ѝ свирепо жулеше кожата отзад над петата и вече имаше противна кървава пришка, точно както изглеждаха раните от залежаване в представите ѝ. Тази вечер нямаше да приключи никога. Щеше да си остане тук навеки, зарината от злобни откъслеци разговор.

И тогава казах, че това е недопустимо…

Пълна некадърност, тяхно задължение е да се грижат…

Разглезени келешчета, ядат само боклуци и нищо друго…

Ако не можеш да контролираш собственото си дете — казах, — тогава…

Селест бе оставила Пери да си говори с Ед за голф. Пери пръскаше чар и съблазняваше всички с нежния си „никой не може да е по-пленителен от теб“ поглед, но пиеше повече от обичайното и Селест виждаше как настроението му постепенно променя посоката, почти неусетно, като бавен завой на океански пътнически кораб. Виждаше го в стягането на челюстта му и изцъклянето на погледа.

Когато станеше време да си тръгват, хлипащият, съсипан от мъка мъж щеше да е изчезнал. Селест отлично знаеше как щяха да се въртят и усукват мислите му, досущ като корените на вековно дърво. Обикновено след тежък „спор“ като вчерашния тя беше в безопасност седмици наред, но Пери вече знаеше за апартамента и го приемаше като предателство. Неуважение. Унижение. Нейна тайна, дълбоко пазена от него. В края на вечерта нищо друго нямаше да има значение, освен нейното предателство. Само това и нищо друго, сякаш те бяха идеалната семейна двойка, а съпругата бе извършила нещо озадачаващо и странно: бе скроила таен и сложен план да го напусне. Наистина беше странно и озадачаващо. И тя си заслужаваше онова, което предстоеше да се случи.

Нямаше други хора на огромната тераса, която се простираше по цялата дължина на залата. Все още валеше и макар че отгоре имаше навес, вятърът не спираше да навява ситни пръски дъжд по мокрите, хлъзгави плочки.

— Тук май не е чак толкова хубаво — каза Селест.

— Не, хубаво е — отвърна Джейн. — Вътре стана много шумно. Наздраве!

Двете чукнаха чашите си и отпиха.

— Тези коктейли са безумно добри — каза Джейн.

— Направо жестоки — съгласи се Селест. Тя пиеше трети. Всичките ѝ усещания — дори сковаващият страх — бяха добре увити в мек памук.

Джейн вдиша дълбоко.

— Мисля, че дъждът най-после спира. Ухае на хубаво. На солено и свежо. — Тя пристъпи към края на терасата и сложи ръка върху мокрия парапет. Гледаше дъждовната нощ с искрено възхищение.

На Селест ѝ миришеше на влага и блато.

— Трябва да ти кажа нещо — започна Селест.

Джейн вдигна вежди. Носеше алено червило, забеляза Селест. Маделин щеше да е очарована.

— Точно преди да излезем тази вечер, Джош дойде при мен и ми каза, че Макс е този, който тормози Амабела, не Зиги. Бях потресена. Съжалявам. Толкова съжалявам! — Тя вдигна поглед и забеляза Харпър, която излезе на терасата и започна да ровичка из чантата си. Харпър хвърли поглед към тях и бързо затрака с токчета към другия край, достатъчно далеч, за да не ги чува, и запали цигара.

— Знам — отвърна Джейн.

— Знаеш? — Селест отстъпи назад и едва не се подхлъзна.

— Зиги ми каза вчера. Очевидно Амабела му е признала и го е помолила да пази тайна. Не се тревожи за това. Всичко е наред.

— Не е наред! Ти трябваше да изтърпиш онази ужасна петиция и хора като… нея. — Селест кимна в посока към Харпър. — А горкичкият Зиги трябваше да изтърпи и родителите, които забраниха на децата си да играят с него. Тази вечер ще кажа на Рената и на госпожица Барнс, и на госпожа Липман. Ще кажа на всички. Може дори да изляза отпред и да направя публично изявление: Обвинихте грешното дете.

— Не е нужно да го правиш — каза Джейн. — Всичко е наред. Всичко ще се подреди от само себе си.

— Чувствам се толкова ужасно — повтори Селест и гласът ѝ затрепери. Сети се и за Саксън Банкс.

— Недей — каза Джейн и докосна ръката ѝ. — Всичко е наред. Всичко ще се оправи. Вината не е твоя.

— Не е, но в известен смисъл аз също имам вина — отвърна Селест.

— Не, нямаш — твърдо заяви Джейн.

— Може ли да се присъединим към вас?

Стъклената врата се плъзна встрани. Бяха Нейтън и Бони. Бони изглеждаше както винаги, а Нейтън носеше не толкова скъп вариант на костюма на Пери, само че бе свалил черната си перука и я въртеше върху юмрука си като кукла.

Селест знаеше, че е длъжна да не харесва Нейтън и Бони заради Маделин, но понякога беше трудно. И двамата изглеждаха толкова кротки и услужливи, а Скай беше толкова сладко момиченце.

О, боже!

Съвсем бе забравила. Джош каза, че Макс пак блъснал Скай по стълбите. Макс имаше нова жертва. Селест трябваше да каже нещо.

— Тази вечер разбрах, че синът ми Макс тормози някои от момиченцата в класа си. Мисля, че той е блъснал дъщеря ви по стълбите… хм… повече от веднъж. — Селест усети как бузите ѝ пламват. — Много съжалявам, разбрах го съвсем…

— Всичко е наред — спокойно отвърна Бони. — Скай ми каза. Обсъдихме някои стратегии относно поведението ѝ, какво да прави, ако нещо подобно се случи отново.

Стратегии, помисли си мрачно Селест. Тя звучи като Сузи, сякаш Скай е жертва на домашно насилие. Видя как Харпър загаси цигарата си върху мокрия парапет, а после внимателно я уви в салфетка, преди да забърза обратно към залата, целенасочено вперила поглед напред.

— Всъщност точно днес изпратихме имейл до госпожица Барнс, за да я уведомим за това — намеси се Нейтън с ентусиазъм. — Съжалявам, но Скай е болезнено срамежлива и трудно отстоява правата си, така че искахме госпожица Барнс да е наясно с това. Все пак решенията на тези проблеми зависят от учителите. Мисля, че такава е училищната политика. Нека учителите се справят. Ние никога не бихме те безпокоили заради това.

— О! — каза Селест. — Ами… благодаря. И нека пак кажа, наистина много съжалявам…

— Няма нужда да съжаляваш. Господи! Та те са просто деца! — каза Нейтън. — Не удряй приятелите си. Защитавай се сам. Как да се държим като възрастни.

— Как да се държим като възрастни — повтори Селест с треперещ глас.

— Аз самият все още се уча, разбира се! — каза Нейтън.

— Всичко това е част от тяхното емоционално и духовно израстване — добави Бони.

— Има една книга във връзка с това, нали? — обади се Джейн. — Нещо от сорта на „Всичко, което трябва да знаете, се учи в детската градина: Не бъди подъл, играй честно, споделяй играчките си“.

— Споделянето е загриженост — цитира Нейтън и всички се засмяха на познатото клише.

* * *

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Осем души, в това число и жертвата, са били на терасата по време на инцидента. Ние знаем кои са били те. Те знаят кои са и знаят какво са видели. Да каже истината, е най-важното задължение на един свидетел.

75.

Маделин бе впримчена в разгорещен разговор с родителите на второкласник на тема ремонт на баня. Много харесваше тези родители и знаеше, че вече бе отегчила съпруга до припадък, докато двете със съпругата му задълбочено обсъждаха най-красивите модели халати, така че трябваше поне да изслуша горкия човечец.

Проблемът бе там, че не можеше да каже нищичко по въпроса за ремонтирането на бани, и макар да се съгласи, че трябва да е било ужасно, когато са им свършили плочките и не са успели да довършат редицата, пък са им били нужни само три бройки за целта, беше сигурна, че в крайна сметка всичко е приключило успешно, а същевременно виждаше Селест и Джейн навън на терасата да се смеят с Нейтън и Бони, което бе недопустимо. Селест и Джейн бяха нейни приятелки.

Тя се огледа за някой друг, който да я замести, и придърпа Саманта. Съпругът ѝ беше водопроводчик и тя би трябвало да проявява интерес към ремонтирането на бани.

— Трябва да чуеш тази история! — каза. — Можеш ли да си представиш? Не им достигнали… хм… плочки!

— О, не! Абсолютно същото ми се случи и на мен! — каза Саманта.

Бинго. Маделин остави Саманта да слуша внимателно и с нетърпеливо очакване да дойде нейният ред да разкаже собствената си катастрофална история, свързана с ремонт на баня. Мили боже! Изобщо не проумяваше как бе възможно някой да намира това за по-интересно от халатите.

Докато си проправяше път през тълпата, подмина групичка от четири Руси карета, скупчени толкова близо една до друга, че очевидно споделяха нещо скандално. Тя спря и се заслуша.

— Френската детегледачка! Онова чудновато на вид момиче.

— Рената не я ли уволни?

— Да, защото изобщо не забелязала, че онова хлапе Зиги тормози Амабела.

— Какво става с петицията, между другото?

— В понеделник ще я предадем на госпожа Липман.

— Видяхте ли майката тази вечер? Подстригала си е косата. Размотава се наоколо, безгрижна като птичка. Ако моето дете беше насилник, носа си нямаше да покажа навън. Щях да съм си вкъщи, с детето си, и да му отделям внимание, от каквото очевидно се нуждае.

— Нуждае се от един хубав пердах, ето от какво се нуждае.

— Чух, че вчера го завела на училище с гниди.

— Просто се изумявам, че това нещо продължава толкова дълго време и училището го позволява. В наше време, когато има толкова много информация относно насилието…

— Така, така, но работата е там, че бавачката на Рената има връзка с Джеф.

— Ама защо изобщо би искала да има връзка точно с Джеф?

— Знам го със сигурност.

Маделин кипна от гняв заради Джейн, но и — колкото и да бе странно — заради Рената, въпреки че Рената вероятно подкрепяше петицията.

— Вие сте ужасни — каза тя на висок глас. Русите карета се обърнаха едновременно. Очите и устите им се окръглиха от изненада. — Вие сте ужасни хора, просто ужасни.

И продължи напред, без да дочака реакцията им. Когато излезе на терасата и се обърна да затвори вратата, Рената стоеше точно зад нея.

— Имах нужда от малко чист въздух — каза. — Вътре стана много задушно.

— Да — отвърна Маделин. — Като че ли спря да вали. — Двете излязоха заедно навън. — Свързах се с моите застрахователи, между другото. Относно колата.

Рената леко се намръщи.

— Съжалявам, че вдигнах такава олелия вчера.

— Е, аз съжалявам, че те ударих. Бях твърде заета да крещя на Абигейл.

— Просто се уплаших — каза Рената. — Когато се уплаша от нещо, избухвам. Всеки си има кусури. — Двете се запътиха към групата до парапета.

— Така ли? — възкликна Маделин. — Не е лесно. Аз самата имам много избухлив характер.

Рената изсумтя.

— Мади! — извика Нейтън. — Не съм те виждал тази вечер. Как си? Чух, че съпругата ми разляла питието си върху теб.

Явно и той е пийнал, помисли си Маделин. Иначе не би нарекъл Бони „съпругата ми“ пред нея.

— Имах късмет, че питието беше розово, точно като роклята ми — отвърна Маделин.

— Празнувам щастливата развръзка на кашата, която забърка дъщеря ни — каза Нейтън. — Да пием за Лари Фицджералд от Южна Дакота, а? — Той вдигна чашата си.

— Ммм — каза Маделин и впери поглед в Селест. — Имам странното усещане, че този Лари Фицджералд всъщност живее доста по-близо, отколкото си мислим.

— Какво искаш да кажеш? — попита Нейтън.

— Уебстраницата на Абигейл ли имаш предвид? — каза Селест. — Тя закри ли я?

Въпросът ѝ прозвуча напълно искрено и точно това я издаде, помисли си Маделин. Селест обикновено говореше уклончиво, сякаш криеше нещо. Точно в момента обаче изглеждаше напълно спокойна и уверена и не избягваше погледа на Маделин. Когато хората лъжеха, избягваха визуален контакт; когато Селест лъжеше, гледаше събеседника право в очите.

— Ти си Лари Фицджералд от Южна Дакота, нали? — попита я Маделин. — Знаех си! Е, не го знаех със сигурност, но имах такова усещане. Беше твърде хубаво, за да е истина.

— Нямам абсолютно никаква представа за какво говориш — спокойно отвърна Селест.

Нейтън се обърна към Селест:

— Ти си дарила сто хиляди долара на Амнести? За да ни помогнеш? Мили боже!

— Наистина не трябваше — обади се Маделин. — Не трябваше да го правиш. Как изобщо ще ти се отплатим някога?

— Божичко! — намеси се Рената. — За какво става въпрос?

— Не знам за какво говориш — каза Селест на Маделин. — Но не забравяй, че ти спаси живота на Макс — и точно това е дълг, който наистина не може да бъде изплатен.

От залата се разнесоха превъзбудени гласове.

— Какво ли става вътре? — огледа се Нейтън.

— О, може и да съм поразпалила някое и друго пожарче — подсмихна се Рената. — Съпругът ми не е единственият, който смята, че е влюбен в нашата бавачка. Жулиет добре се е забавлявала в Пириуи. Как се нарича това на френски? Полиамория? Открих, че си пада по един определен тип мъже. Или по-точно, по един определен тип банкова сметка.

— Рената — каза Селест. — Тази вечер разбрах, че…

— Недей — прекъсна я Джейн.

— …че синът ми Макс е този, който наранява Амабела — продължи Селест.

— Твоят син? — попита Рената. — Но… сигурна ли си? Защото в деня за ориентация Амабела посочи Зиги.

— Напълно сигурна съм — отвърна Селест. — Посочила е Зиги случайно, защото се е страхувала от Макс.

— Но… — Рената все още не можеше да го проумее. — Сигурна ли си?

— Напълно сигурна — повтори Селест. — И съжалявам.

Рената притисна устата си с длан.

— Амабела не искаше да каня близнаците на нейното А парти. Непрекъснато ми го повтаряше, обаче аз просто не ѝ обърнах внимание. Мислех си, че се лигави.

Тя погледна към Джейн. Младата жена смело посрещна погледа ѝ. „Наистина изглежда прекрасно тази вечер“, помисли си Маделин с огромно задоволство и осъзна, че непрестанното дъвчене на дъвка бе спряло през последните няколко седмици, без тя да забележи.

— Дължа ти огромно извинение — каза Рената.

— Дължиш ми го наистина — отвърна Джейн.

— И на Зиги — добави Рената. — Дължа извинение на теб и на сина ти. Толкова съжалявам. Ще… ами… не знам какво да направя.

— Приемам го — каза Джейн и повиши глас. — Приемам извинението ти.

Стъклената врата отново се отвори и отвътре се появиха Ед и Пери.

— Страстите вътре доста се разбушуваха — каза Ед. Грабна няколко от високите столове, наредени до вратата, и ги понесе към групата. — Да се настаним по-удобно, а? Здравей, Рената. Съжалявам, че вчера педалът за газта се е озовал под крака на жена ми в много неподходящ момент.

Пери също донесе няколко стола.

— Пери — каза Рената. Маделин забеляза, че тя вече не раболепничеше толкова пред Пери, когато знаеше, че синът му е тормозил дъщеря ѝ. Всъщност даже звучеше остро, определено. — Върнал си се, радвам се да те видя.

— Благодаря, Рената. И аз се радвам да те видя.

Нейтън протегна ръка.

— Пери, нали? Май не се познаваме. Аз съм Нейтън. Току-що разбрах, че ти дължим страшно много.

— Така ли? — попита Пери. — Защо?

Божичко, Нейтън, помисли си Маделин. Млъкни! Той не знае. Обзалагам се, че не знае.

— Пери, това е Бони — намеси се Селест. — А това е Джейн. Тя е майката на Зиги.

Маделин погледна Селест право в очите. Знаеше, че и двете си мислеха за братовчеда на Пери. Тайната увисна във въздуха помежду им като злокобен аморфен облак.

— Приятно ми е да се запознаем. — Пери се здрависа с двете жени и с вежлив жест ги покани да седнат.

— Очевидно двамата със съпругата ти сте дарили сто хиляди долара на Амнести Интернешънъл, за да измъкнете дъщеря ни от задънена улица — продължи да дрънка Нейтън. И както въртеше на юмрука си перуката на Елвис, тя внезапно изхвърча през парапета и потъна в мрака. — О, мамка му! — Той се надвеси през балкона. — Ще изгубя депозита си в магазина.

Пери свали от главата си собствената си черна перука.

— След известно време наистина започва да сърби — каза той и разроши косата си с върховете на пръстите си, придавайки ѝ момчешка небрежност, а после се настани на един от столовете, с гръб към парапета. Изглеждаше много снажен на високата табуретка на фона на прояснилото се небе и облаците, осветени от пълната луна, която висеше между тях като магически златен диск. По някаква странна случайност всички се бяха наредили в полукръг около Пери, сякаш той беше техен водач. — Какво е това дарение от сто хиляди долара? — попита той. — Да не би да е поредната тайна на съпругата ми? Тя е изненадващо потайна жена, тази моя съпруга. Много потайна. Вижте това лице, същинска Мона Лиза.

Маделин погледна към Селест. Седеше на стола си, кръстосала дългите си крака, с отпуснати в скута ръце. Не трепваше. Изглеждаше като изваяна от камък, като скулптура на красива жена. Беше се извърнала леко и гледаше встрани от Пери. Дишаше ли изобщо? Добре ли беше? Маделин усети как сърцето ѝ се разхлопа. Нещо си идваше на мястото. Парченца от пъзел започваха да оформят картина. Отговори на въпроси, за които дори не подозираше.

Идеалният брак. Идеалният живот. Само дето Селест винаги бе толкова объркана. И леко притеснена. И леко изнервена.

— Освен това тя си мисли, че разполагаме с неограничени финансови средства — продължи Пери. — Един цент не е изкарала сама, обаче знае как да ги харчи.

— Хайде стига! — отсече Рената, сякаш хокаше малко дете.

— Мисля, че се познаваме — каза Джейн на Пери.

Никой не я чу, освен Маделин. Джейн остана права, докато всички останали накацаха по високите столчета. Изглеждаше миниатюрна сред тях, като детенце, което говореше на Пери. Налагаше се да навири брадичка. Очите ѝ изглеждаха огромни.

Тя се прокашля и отново се обади:

— Мисля, че вече сме се срещали.

Пери я погледна изненадано.

— Така ли? Сигурна ли си? — Той чаровно наклони глава. — Съжалявам. Не се сещам.

— Сигурна съм — отвърна Джейн. — Само че тогава ти се представи с името Саксън Банкс.

76.

В първия момент лицето му не трепна, остана си приветливо и любезно, сякаш това изобщо не го засягаше. Не я разпозна. Като игла в купа сено! Фразата ѝ хрумна съвсем неуместно. Нещо, което би казала майка ѝ.

Но когато изрече името Саксън Банкс, нещо трепна в очите му не защото я разпозна — той все още нямаше представа, не би направил дори усилие да се разрови из паметта си, — а защото разбра, че тя бе една от многото.

Беше излъгал за името си. Никога не ѝ бе хрумвало, че името може да е измислено. Сякаш човек не можеше да си подправи името, но можеше да си измисли самоличност с фалшиви чувства.

— Все си мислех, че може пак да се сблъскаме.

— Пери? — каза Селест.

* * *

Пери се обърна към нея.

Лицето му отново се оголи, както в колата, сякаш маската му я нямаше. Откакто Маделин за пръв път спомена името на Саксън след сбирката на клуба у тях, нещо човъркаше Селест, някакъв смътен спомен преди раждането на децата, преди Пери да ѝ посегне за пръв път.

Сега този спомен внезапно изникна в съзнанието ѝ. Напълно непокътнат. Сякаш просто я чакаше да го намери.

Сватбата на братовчеда на Пери. Онази същата, на която Саксън и Пери трябваше да се върнат чак до църквата, за да вземат мобилния телефон на Елени. Седяха около кръгла маса. Бяла колосана покривка. Гигантски панделки отзад на столовете. Слънчеви лъчи пронизваха чашите с вино. Саксън и Пери разправяха истории. Истории от общото им детство в предградията: за самоцелни лагерни колички и как Саксън спасил Пери от училищните тирани или пък онзи случай, когато Пери нагло откраднал бананов сладолед на клечка от фризера на магазинчето за риба и пържени картофи, и грамадният страховит грък го докопал за врата с месестата си лапа и попитал: „Как се казваш? а Пери рекъл: „Саксън Банкс“. Собственикът на магазинчето за риба и пържени картофи се обадил на майката на Саксън и казал: „Синът ти открадна от мен“, а майката на Саксън отвърнала: „Синът ми е тук, до мен“, и му затворила.

Толкова смешно. Толкова хитро. Как се смяха тогава, докато пийваха шампанско.

— Това не значеше абсолютно нищо — каза Пери на Селест.

В ушите ѝ се появи глухо бучене, сякаш се гмурна дълбоко под вода.

* * *

Джейн видя как Пери се извърна от нея, за да погледне съпругата си; премахна я от съзнанието си на секундата, без дори да си направи труда да се сети коя е или да отбележи присъствието ѝ. За него тя не бе съществувала никога. Тя нямаше никакво значение в живота му. Той беше женен за красива жена. Джейн бе порнография. Джейн беше филм за възрастни, който не влизаше в хотелската му сметка. Джейн беше интернет порно, където всеки фетиш се задоволяваше. Имате фетиш към унижаване на дебели момичета? Въведете номера на кредитната си карта и натиснете тук.

— Затова се преместих в Пириуи — каза Джейн, — Просто в случай че си тук.

Стъкленият асансьор. Добре изолираната, сумрачна хотелска стая.

Спомни си как се огледа наоколо — небрежно, с удоволствие — за знаци, които да ѝ подскажат що за човек е, издайнически знаци относно парите му и стила му, и още знаци, които да загатнат, че това ще е една възхитително щедра еднократна среща. Нямаше много за гледане. Затворен лаптоп. Малък куфар на колелца, грижливо изправен в ъгъла. До лаптопа лежеше рекламна брошура на агенция за недвижими имоти. ПРОДАВА СЕ. Снимка от имот с изглед към океана. ЛУКСОЗНА СЕМЕЙНА КЪЩА С ИЗГЛЕД КЪМ ОКЕАНА НА ВЕЛИКОЛЕПНИЯ ПОЛУОСТРОВ ПИРИУИ.

— Ще купуваш ли тази къща? — бе попитала.

— Вероятно да — отвърна той. Тъкмо ѝ наливаше шампанско.

— Имаш ли деца? — попита го глупаво, безразсъдно. — Изглежда чудесна къща за деца. — Така и не го попита за съпруга. Нямаше брачна халка. Не носеше брачна халка.

— Нямам деца — каза. — Някой ден бих искал да имам.

Тогава Джейн забеляза нещо в изражението на лицето му: тъга, отчаян копнеж, и си помисли, с цялата си идиотска наивност, че е напълно наясно с причината за тази тъга. Той преживяваше раздяла! Разбира се. Той бе точно като нея, лекуваше разбито сърце. Копнееше да намери правилната жена и да създаде семейство, а на нея, идиотката, дори ѝ хрумна, докато той ѝ подаваше чашата шампанско с ужасно привлекателната си усмивка, че точно тя би могла да се окаже тази жена. И по-странни неща са се случвали!

А после по-странните неща действително се случиха.

През последвалите години ѝ се свиваше стомахът от фразата полуостров Пириуи, независимо дали в разговор или пък написана някъде. Сменяше темата. Обръщаше страницата.

И един ден, внезапно, направи точно обратното. Каза на Зиги, че отиват на плажа, и се качиха в колата, и поеха към великолепния полуостров Пириуи, и тя през цялото време се опитваше да се преструва, че изобщо не се сеща за онази рекламна брошура, макар че не можеше да я изтрие от съзнанието си.

Играха си на плажа, а тя се оглеждаше над рамото на Зиги за мъж с блестяща усмивка и сърф под мишница. Заслушваше се в очакване да чуе как някоя съпруга вика името Саксън.

Какво искаше?

Отмъщение? Разпознаване? Да му покаже, че вече е отслабнала? Да го удари, да го нарани, да го докладва? Да каже всички онези неща, които трябваше да каже вместо онова тъпо „Чао“? Да му покаже някак си, че не му се е разминало? Макар че му се бе разминало, естествено.

Тя искаше той да види Зиги.

Искаше той да се възхити от своето красиво, умно и силно момченце.

Пълно безумие. Това беше толкова глупаво, странно, нелепо и грешно желание, че тя отказваше да го формулира ясно, а понякога направо го отричаше.

Защото как изобщо би се случил този вълшебен момент на бащинско възхищение? „Ехо, здрасти! Помниш ли ме? Родих момченце! Ето го! Не, не, естествено, че не искам да имам връзка с теб, но наистина ми се ще да спреш за момент и да се повъзхищаваш на сина си. Той обича тиква. Винаги е обожавал тиква! Не е за вярване, нали? Кое дете обича тиква? Той е срамежлив и смел и има страхотно чувство за равновесие. И ето на. Ти си копеле и негодник и аз те ненавиждам, но само погледни сина си и ми кажи как е възможно това? Десет минути поквара да създадат нещо толкова перфектно.“

Беше си казала, че е завела Зиги в Пириуи на еднодневна разходка, но е видяла апартамент под наем и „спонтанно“ е решила да се преместят. Повтаряше си го толкова яростно и упорито, че почти си повярва, и докато месеците се изнизваха и изглеждаше все по-малко и по-малко вероятно Саксън Банкс изобщо да живее тук, накрая се случи. Тя просто спря да се оглежда за него.

Когато разказа на Маделин историята за онази нощ в хотела със Саксън, дори не ѝ хрумна да ѝ каже, че той беше част от причината за преместването ѝ в Пириуи. Беше абсурдно и срамно. „Искала си да налетиш на него? — би казала Маделин, опитвайки се да разбере. — Ти си искала да видиш този мъж?“ Как би могла Джейн да обясни, че искаше и не искаше да го види? Така или иначе бе забравила напълно за онази рекламна брошура! Преместването ѝ в Пириуи наистина бе спонтанно решение.

А Саксън със сигурност не беше тук.

И ето го сега. Съпругът на Селест. Трябва да е бил женен за Селест по времето, когато се срещнаха.

„Много трудно забременях с момчетата“ — беше ѝ казала Селест веднъж, докато се разхождаха. Ето защо бе изглеждал тъжен, когато го попита дали има деца.

Джейн усети как лицето ѝ пламва от унижение в хладния нощен въздух.

* * *

— Не значеше нищо — повтори Пери на Селест.

— За нея е значело нещо — каза Селест.

Тогава той сви рамене и всичко се срина. Почти незабележимото свиване на раменете, което казваше: На кого му пука за нея? Той смяташе, че става въпрос за изневяра. Смяташе, че са го изловили в средностатистическа еднократна забежка тип бизнесмен-в-командировка. Смяташе, че това няма нищо общо с Джейн.

— Мислех, че си…

Гърлото ѝ пресъхна, не можеше да говори.

Мислеше го за добър човек. Добър човек с избухлив характер. Мислеше, че проявите на насилие са нещо интимно и лично, което се случваше помежду им. Мислеше, че не е способен на случайно насилие. Той винаги се държеше толкова мило със сервитьорки, дори и с некадърните. Мислеше си, че го познава.

— Нека говорим за това вкъщи — каза Пери. — Нека не се излагаме пред хората.

— Ти не я погледна — прошепна Селест. — Ти дори не я погледна.

И плисна полупълната си чаша право в лицето му.

Дясната ръка на Пери се вдигна мигновено, инстинктивно, грациозно. Сякаш бе спортист, който хващаше топка, само дето не хвана нищо.

Удари Селест с опакото на дланта си.

Ръката му се изви в идеална, заучена, светкавична дъга, отметна главата ѝ назад и запрати тялото ѝ към парапета, където тя се стовари на хълбок върху плочките тромаво и тежко.

* * *

Маделин остана без дъх. Ед скочи на крака толкова бързо, че столът му се прекатури.

— Ей! ЕЙ?

Маделин се втурна към Селест и коленичи до нея.

— Господи, добре ли си…? Божичко…

— Да — отвърна Селест, притисна ръка към лицето си и се надигна на лакът. — Добре съм.

Маделин се обърна и погледна към малката групичка хора, наредени в кръг на балкона. Ед стърчеше с широко разперени ръце, едната вдигната нагоре като знак „Стоп“, а другата насочена към Селест, за да я предпази.

Чашата на Джейн се изплъзна от пръстите ѝ и се строши в краката ѝ.

Рената ровеше в чантата си.

— Ще повикам полиция — каза тя. — Ще извикам полиция веднага. Това е физическо насилие. Току-що видях с очите си как удари съпругата си.

Нейтън стискаше лакътя на Бони. Пред очите на Маделин Бони се изскубна от ръката му и пристъпи напред. Кипеше от гняв, който сякаш я изгаряше отвътре.

— Не ти е за пръв път — каза тя на Пери.

Пери не ѝ обърна внимание. Гледаше Рената, долепила телефона си до ухото.

— Добре, нека не прибързваме — каза той.

— Ето защо синът ти наранява малки момиченца — продължи Бони. Говореше със същия остър глас, който Маделин бе чула по-рано тази вечер, но още по-решително. Звучеше толкова… звучеше така, сякаш идваше от „лошия край на града“, както би казала майката на Маделин.

Звучеше като пияница. Като пушач. Като побойник. Звучеше истинска. Беше някак забавно да чуеш този гърлен, гневен глас от устата на Бони.

— Защото те е виждал да го правиш. Твоето момченце те е виждало да правиш това, нали?

Пери издиша.

— Виж, не знам какво намекваш. Децата ми не са „виждали“ нищо.

— Децата ти виждат! — кресна Бони. Лицето ѝ се изкриви от гняв. — Ние виждаме! Ние виждаме, мамка му!

Тя протегна двете си малки ръце и с все сила го блъсна в гърдите.

Той падна.

77.

Ако Пери бе само няколко сантиметра по-нисък.

Ако парапетът бе само няколко сантиметра по-висок.

Ако високото столче стоеше под друг ъгъл.

Ако не бе валяло.

Ако той не бе пил.

След случилото се Маделин не можеше да спре да мисли за всички възможни начини, които биха могли да променят нещата.

Ала то се случи точно така, както се случи.

* * *

Селест видя лицето на Пери, когато Бони започна да му крещи. Същото леко развеселено изражение, както когато Селест избухваше заради него. Харесваше му да ядосва жените. Харесваше му да провокира реакция. Намираше го за симпатично.

Видя как ръката му посегна да улови парапета, но се хлъзна.

Видя го как се преметна назад с високо вдигнати крака, както когато се боричкаше с момчетата на леглото.

И после изчезна без звук.

След него остана само празното пространство, което бе заемал.

* * *

Случи се твърде бързо. Съзнанието на Джейн бе притъпено от шока. Докато се опитваше да го проумее, осъзна, че вътре в залата кипеше суматоха: чуваха се викове, удари, трясъци.

— Мили боже! — ахна Ед и се наведе да погледне, стиснал парапета с две ръце. Златистата му пелерина се ветрееше зад него като смехотворни криле.

Бони беше приклекнала на пети, със свито на топка тяло и сключени на тила ръце, сякаш очакваше експлозия.

— Не, не, не, не. — Нейтън тревожно я обикаляше със ситни стъпки, сякаш танцуваше, навеждаше се да докосне гърба ѝ, после пак се изправяше и притискаше длани към слепоочията си.

Ед рязко се обърна.

— Ще отида да проверя дали…

— Ед! — каза Рената. Ръката, която стискаше телефона, висеше отпусната до тялото ѝ. Светлината от лампата на терасата се отразяваше в очилата ѝ.

— Извикай линейка! — излая Ед.

— Да — отвърна Рената. — Да. Ще извикам. Но… хм… аз не видях какво се случи. Не го видях да пада.

— Какво? — възкликна Ед.

Маделин продължаваше да стои на колене до Селест. Джейн забеляза, че гледаше бившия си съпруг над рамото на Ед. Косата на Нейтън, потна от перуката, бе залепнала на челото му. Взираше се в Маделин с безумен, умолителен поглед. Маделин отново се обърна към Селест, която в ступор гледаше мястото, където допреди малко бе седял Пери.

— И аз не видях — каза Маделин.

— Маделин! — Ед гневно подръпваше костюма си, сякаш копнееше да го разкъса. Брокатът полепваше по ръцете му и дланите му изглеждаха златни. — Недей…

— Гледах на другата страна — каза Маделин. Гласът ѝ звучеше уверено. Изправи се, стисна вечерната чантичка пред гърдите си, изпъна гръб и навири брадичка, сякаш ѝ предстоеше да влезе в бална зала. — Гледах вътре. Не видях нищо.

Джейн се прокашля.

Сети се как Саксън — Пери — бе казал: „Това не значеше нищо“. Погледна към Бони, свита до прекатурения стол. Усети как горещият течен гняв внезапно се охлажда и втвърдява в нещо мощно и непоклатимо.

— И аз — каза. — И аз не видях нищо.

— Престанете! — Ед хвърли поглед към нея, после обратно към Маделин. — Престанете с това, всички.

Селест улови ръката на Маделин и елегантно се изправи. Приглади роклята си и притисна длан към лицето си — там, където я бе зашлевил Пери. После погледна за миг към свитата на кълбо Бони.

— Аз не видях нищо — каза. Гласът ѝ звучеше съвсем спокойно.

— Селест… — Лицето на Ед се сгърчи от ужас. Притисна силно длани към слепоочията си, а после рязко ги отпусна. Челото му лъщеше в златисто.

Селест пристъпи към ръба на терасата, положи ръце върху парапета и се обърна към Рената:

— Извикай линейката сега.

После започна да пищи.

Не беше трудно след цялото преструване години наред. Селест беше добра актриса.

Но после се замисли за децата си и вече нямаше нужда да се преструва.

* * *

Стю: На този етап хаосът беше пълен. Двама мъже се биеха заради някаква френска мацка, в следващия момент ми се нахвърля някакъв мишок, метър и двайсет, защото съм казал, че жена му не можела на две магарета сламата да раздели, бил съм засегнал честта ѝ или нещо такова. Абе, човече, такъв е лафът.

Tea: Вярно е, че спорът около стандартизираните тестове малко се разгорещи. Аз съм майка на четири деца, така че имам претенции да съм веща по въпроса.

Харпър: Tea врещеше като продавачка на рибен пазар.

Джонатан: Говорех с някакви родители на четвъртокласници и взехме да спорим доколко е законна и морална проклетата петиция. Стигна се до повишаване на глас. И може би малко се посбутахме. Вижте, изобщо не се гордея с това.

Джаки: Готова съм за свирепи корпоративни поглъщания по всяко време.

Габриел: По това време вече се замислях за канибализъм. Каръл изглеждаше вкусна.

Каръл: Чистех кухнята, когато се чу ужасяващ писък.

Саманта: Ед нахълта в залата и хукна към стълбите. Пътьом крещеше как Пери Уайт паднал през терасата и можело ли някой, за бога, да извика линейка. Погледнах към балкона и видях как двама татковци на петокласници изхвърчаха навън през отворената врата.

* * *

— Стана злополука — каза Рената в слушалката. Селест продължаваше да пищи и Рената притисна с пръст другото си ухо, за да чува човека отсреща. — Един мъж падна. От терасата.

— Той ли беше? — Маделин хвана Джейн за ръката и я придърпа към себе си. — Пери ли беше този, който…

Джейн се взираше като хипнотизирана в розовото червило на Маделин. Устните ѝ имаха формата на лъка на Купидон. Две идеални връхчета.

— Мислиш ли, че той е…

Така и не успя да довърши изречението си, защото точно тогава двама боричкащи се Елвиси в бял сатен, вкопчени здраво като в страстна прегръдка, връхлетяха право върху Джейн и Маделин и ги запокитиха в противоположни посоки.

Джейн политна към земята и инстинктивно протегна ръка, за да смекчи удара. Стовари се тежко на една страна и усети как нещо зловещо изпука близо до рамото ѝ.

Бузата ѝ докосваше мокрите плочки на терасата. Писъците на Селест се сливаха с далечния вой на линейки и хлипането на Бони. Джейн усети вкус на кръв в устата си и затвори очи.

О, горко ми!

* * *

Бони: Сбиването се пренесе на терасата и точно тогава горкичките Джейн и Маделин пострадаха много лошо. Не видях как е паднал Пери Уайт. Аз… Бихте ли ме извинили за момент, Сара? Сара, нали? Не Сузан. Мозъкът ми изключи. Съжалявам, Сара. Сара… Прекрасно име. Означава „принцеса“, ако не се лъжа. Вижте, Сара, сега трябва да отида да прибера дъщеря си.

78.

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Издирваме всички възможни записи от камери за наблюдение, снимки от въпросната вечер и видеозаписи от мобилни телефони. Очевидно ще проучваме улики, когато разполагаме с такива. В момента разпитваме всекиго от сто трийсет и двамата родители, присъствали на събитието. Бъдете сигурни, че ще разкрием истината за случилото се снощи и аз лично ще повдигна обвинение на всички вкупом, ако се наложи.

* * *

СУТРИНТА СЛЕД ВИКТОРИНАТА

— Не мисля, че мога да го направя — тихо каза Ед. Седеше на стол до болничното легло на Маделин. Тя лежеше в самостоятелна стая, но Ед непрекъснато хвърляше тревожни погледи през рамо. Изглеждаше като покосен от морска болест.

— Не те моля да правиш каквото и да било — отвърна Маделин. — Ако искаш да кажеш, кажи.

— Кажи. За бога! — Ед завъртя очи. — Това не е като да клюкариш на учител! Това е нарушение на закона. Това е лъжа под… Добре ли си? Боли ли те?

Маделин затвори очи и потръпна. Глезенът ѝ беше счупен. Случи се, когато двамата татковци на петокласници се сгромолясаха върху нея и Джейн. В първия момент си помисли, че няма да падне, но после, като на забавен каданс, единият ѝ крак се хлъзна зад другия върху мокрите плочки като в сложна танцова стъпка. Беше здравият ѝ глезен, не онзи, който вече пострада. Наложи се да лежи на мокрия балкон и да търпи мъчителни болки часове наред — или поне така ѝ се стори, — докато Селест надаваше онзи ужасен, безкраен писък, Бони хлипаше, Нейтън ругаеше, Джейн лежеше на една страна с окървавено лице, а Рената крещеше на биещите се бащи да пораснат, за бога!

На Маделин ѝ предстоеше планирана операция днес следобед. Щеше да носи гипс в продължение на четири до шест седмици, а след това я чакаше физиотерапия. Доста време щеше да мине, преди отново да се качи на високи токчета.

Тя не беше единствената, която в крайна сметка се озова в болницата. Доколкото знаеше, тазсутрешната равносметка от снощните поражения бе един счупен глезен (благодарение на Маделин), една счупена ключица (горкичката Джейн), един счупен нос (съпругът на Рената, Джеф — заслужаваше повече), три спукани ребра (съпругът на Харпър — Греъм, другият любовник на френската бавачка), три насинени очи, две дълбоки рани за шиене и деветдесет и четири остри главобола.

И една смърт.

В главата на Маделин бушуваше вихрушка от образи, запечатани предишната вечер. Джейн, с нейното алено червило, стои пред Пери и казва: „Само че тогава ти се представи с името Саксън Банкс“. В първия момент Маделин си помисли, че Джейн се е заблудила, че Пери сигурно прилича на братовчед си, но после Пери каза: „Това не значеше нищо“. Изражението на Селест, след като Пери я удари. Никаква изненада. Единствено срам.

Що за безчувствена и самодоволна приятелка е била Маделин, за да пропусне нещо такова? Само защото Селест не се разхождаше наоколо с насинени очи и сцепени устни, не означаваше, че не е имало знаци, които Маделин да забележи. Беше ли пробвала Селест някога да сподели тайната си с нея? Маделин вероятно е дрънкала за околоочни кремове или други подобни глупости и не ѝ бе дала възможност. А може и да я бе прекъснала! Ед винаги ѝ крещеше, когато го правеше. „Остави ме да довърша“ — казваше той и вдигаше ръка. Само три кратки думички. Пери ме бие. А Маделин никога не бе дала на приятелката си трите секунди, необходими за изричането им. Междувременно Селест винаги изслушваше безкрайните ѝ монолози за всичко: от това колко ненавиждаше футболния треньор на предучилищната група до терзанията ѝ относно връзката на Абигейл с баща ѝ.

— Днес ни донесе вегетарианска лазаня — каза Ед.

— Кой? — попита Маделин. Разкаянието ѝ причиняваше гадене.

— Бони! За бога, Бони. Жената, която очевидно прикриваме. Държеше си се съвсем нормално, все едно нищо не е станало. Тя е напълно превъртяла. Сутринта вече говорила с някаква „много приятна журналистка на име Сара“. Един бог знае какви ги е надрънкала.

— Беше нещастен случай — каза Маделин.

Сети се за лицето на Бони, разкривено от гняв, докато крещеше на Пери. Онзи странен гърлен глас. Ние виждаме! Ние виждаме, мамка му!

— Знам, че беше нещастен случай — отвърна Ед. — Тогава защо просто не кажем истината? Да разкажем на полицията какво точно се случи. Не разбирам. Та ти дори не я харесваш.

— Това няма връзка със случая.

— Рената започна всичко — каза Ед. — А после всички останали започнаха да повтарят като папагали: Нищо не видях. Нищо не видях. Още не знаехме дали човекът е жив, или е мъртъв, а вече планирахме заговор. Господи, Рената изобщо познава ли Бони?

Маделин смяташе, че разбира защо Рената бе казала онова, което каза. Защото Пери бе изневерил на Селест, така както Джеф на Рената. Маделин забеляза изражението на лицето ѝ, когато Пери каза: „Това не значеше нищо“.

В онзи момент на Рената ѝ се искаше лично да блъсне Пери през терасата. Бони просто я изпревари.

Ако Рената не беше казала: „Аз не видях как падна“, съзнанието на Маделин може би нямаше да реагира достатъчно бързо и да стигне навреме до последствията за Бони, но веднага щом Рената каза каквото каза, Маделин се сети за дъщерята на Бони. За онова пърхане с миглите и как винаги се криеше зад полата на майка си. Ако на този свят съществуваше дете, което да има истинска нужда от майка си, това беше Скай.

— Бони има малко момиченце — каза Маделин.

— Пери имаше две малки момченца — и какво от това? — попита я Ед и отмести поглед към някаква точка над леглото ѝ. Лицето му изглеждаше измъчено под ярката светлина на лампата. Напомняше ѝ на стареца, в когото някой ден щеше да се превърне. — Просто не знам дали бих могъл да живея с това, Маделин.

Ед пръв бе стигнал до Пери. Той бе човекът, видял размазаното, сгърчено тяло на мъжа, с когото само минути по-рано се бе смял и разговарял за голф. Маделин искаше твърде много от него. И го знаеше.

— Пери не беше добър човек — каза тя. — Той е причинил онези неща на Джейн. Това чу ли го? Той е бащата на Зиги.

— Това няма връзка със случая.

— Както решиш — каза Маделин. Ед беше прав. Прав беше, разбира се, както винаги, но има случаи, когато си прав дори да постъпиш погрешно. — Мислиш ли, че е искала да го убие? — попита тя.

— Не, не мисля — отвърна Ед. — Но какво от това? Аз не съм съдия или съдебен заседател. Не е моя работа да…

— Мислиш ли, че тя ще го направи отново? Мислиш ли, че тя е заплаха за обществото?

— Не, но пак повтарям, какво от това? — Той я погледна измъчено. — Просто не мисля, че бих могъл съзнателно да излъжа в полицейско разследване.

— Не го ли направи вече? — Тя знаеше, че е говорил за кратко с полицията предишната нощ, преди да дойде в болницата, където тя бе откарана с една от трите линейки, пристигнали пред училището.

— Не и официално — отвърна Ед. — Един полицай записа някои неща, а аз казах… Божичко, аз всъщност не знам какво точно съм казал, бях пиян. Не съм споменавал Бони, това го знам, но се разбрахме да отида в управлението в един часа днес, за да дам официални свидетелски показания. Те ще направят запис, Маделин. Двама полицаи ще седят срещу мен и ще ме гледат, докато аз съзнателно ги лъжа. Ще ми дадат да подпиша клетвена декларация. Това ме прави съучастник…

— Здравейте! — Нейтън нахълта в стаята с голям букет цветя и широка холивудска усмивка, сякаш му предстоеше да изнася мотивационна лекция пред публика.

Ед подскочи.

— Божичко, Нейтън, изкара ми акъла!

— Съжалявам, приятел — отвърна Нейтън. — Как си, Мади?

— Добре съм — отвърна Маделин. Имаше нещо смущаващо в това: съпругът и бившият ти съпруг да стоят един до друг и да те гледат тревожно, докато ти лежиш в леглото. Беше нелепо. Искаше ѝ се да си тръгнат. И двамата.

— Ето, заповядай! Горкичката! — Нейтън стовари цветята в скута ѝ. — Разбрах, че ще ходиш с патерици доста време.

— Да… ами…

— Абигейл каза, че ще се върне у вас, за да ти помага.

— О! — каза Маделин. — О… — повтори тя и заопипва розовите листенца на цветята. — Ами… ще го обсъдя с нея. Но мога да се справя и сама. Няма нужда да се грижи за мен.

— Не, няма, но аз мисля, че тя иска да се върне при вас. Просто си търси причина.

Маделин и Ед се спогледаха. Ед сви рамене.

— Отдавна подозирах, че еуфорията ѝ ще се изпари — каза Нейтън. — Липсваш ѝ. Ние не сме истинският ѝ живот.

— Аха.

— Е, аз ще тръгвам — обади се Ед.

— Би ли останал за момент, приятел? — Голямата позитивна усмивка на Нейтън беше изчезнала, сега изглеждаше като виновната страна в пътнотранспортно произшествие.

— Бих искал да поговоря и с двама ви за… хм… за онова, което се случи снощи.

Ед се намръщи, но придърпа един стол, сложи го до своя и кимна на Нейтън да седне.

— О, благодаря, благодаря ти, приятел — засипа го с благодарности Нейтън, докато сядаше.

Последва дълга пауза.

Ед се прокашля.

— Бащата на Бони е бил сприхав човек — каза Нейтън без заобикалки. — Много избухлив. Не мисля, че съм наясно дори с половината от нещата, които е правил. Не с Бони. С майка ѝ. Но Бони и малката ѝ сестричка са виждали всичко. Имали са много трудно детство.

— Не съм сигурен дали да… — обади се Ед.

— Не познавам баща ѝ — продължи Нейтън. — Починал е от инфаркт още преди да срещна Бони. Както и да е, Бони… ами… един психотерапевт ѝ постави диагнозата „посттравматичен стрес“. През по-голямата част от времето е добре, но я мъчат много тежки кошмари и понякога… хм… преживява трудни моменти.

Гледаше безизразно в някаква точка над главата на Маделин. Очите му почти не мигаха, докато мислено се връщаше към всички тайни от своя — както Маделин едва сега осъзнаваше — сложен брак.

— Няма нужда да споделяш с нас каквото и да било от това — каза тя.

— Бони е добър човек, Мади — отчаяно каза Нейтън. Не гледаше към Ед. Очите му бяха втренчени в Маделин. Призоваваше общото им минало. Призоваваше отминалите спомени, угасналата любов. И макар да я бе напуснал, умоляваше я да забрави всичко това и да си спомни дните, когато са били обсебени един от друг, когато са се събуждали с глуповати усмивки един до друг. Лудост беше, но тя знаеше, че точно за това я молеше той. Молеше двайсетгодишната Маделин за услуга. — Тя е прекрасна майка — продължи Нейтън. — Най-добрата майка. И аз ти гарантирам, че нито за миг не е искала Пери да падне. Просто… когато го е видяла да удря Селест така…

— Нещо е прищракало — каза Маделин и в съзнанието си отново видя как ръката на Пери замахва с грациозно, добре заучено движение. Чу гърления глас на Бони. Замисли се, че злото на този свят имаше толкова много нива на проявление. Малкото зло — като злобните думи, които самата тя изричаше. Като да не поканиш дете на парти. Голямото зло — като да напуснеш съпругата си и новороденото си бебе или пък да спиш с бавачката на детето си. А имаше и такъв тип зло, което тя не познаваше: жестокост в хотелски стаи, домашно насилие в предградията, продажба на малки момиченца като стока, разбиване на невинни сърца.

— Знам, че не ми дължиш нищо — каза Нейтън, — защото, спор няма, онова, което ти причиних, когато Абигейл беше бебе, е абсолютно непростимо и…

— Нейтън — прекъсна го Маделин. Лудост беше и нямаше обяснение, защото тя не му прощаваше и бе избрала никога да не му прости, и това щеше да я тормози до края на живота ѝ, а един ден той щеше да отведе Абигейл до олтара и Маделин щеше да скърца със зъби през цялото време, но въпреки всичко той беше част от семейството, той все още си имаше своето местенце на парчето картон, изобразяващо нейното родословно дърво.

Как изобщо би могла да обясни на Ед, че не харесваше особено Бони, нито пък я разбираше, но се оказа, че бе готова да излъже заради нея — точно както автоматично би излъгала заради Ед, заради децата си, заради майка си? Оказваше се — колкото и странно и невероятно да изглеждаше, — че Бони също бе част от семейството.

— Няма да кажем нищо на полицията — заяви Маделин. — Не видяхме какво стана. Нищо не видяхме.

Ед се изправи толкова рязко, че столът му се отмести, и излезе, без да се обърне.

* * *

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Някой премълчава истината относно случилото се на онази тераса.

79.

Полицаят изглеждаше като симпатичен млад футболен татко, но имаше нещо хладно и хитро в уморените му зелени очи. Седеше до болничното легло на Джейн, с химикалка в ръка, увиснала над жълтия му бележник.

— Нека уточним: стояли сте на терасата, но сте гледали към залата?

— Да — отвърна Джейн. — Вдигаше се страхотна врява. Хората хвърляха разни неща.

— А после чухте Селест Уайт да пищи?

— Така мисля — отвърна Джейн. — Всичко е толкова объркано. В главата ми е някаква каша. Заради онези коктейли с шампанско.

— Да — въздъхна полицаят. — Онези коктейли с шампанско. Все за тях слушам.

— Всички бяха много пияни — каза Джейн.

— Къде точно стояхте спрямо Пери Уайт?

— Хм… мисля, че… някак встрани от него.

Последната медицинска сестра бе казала, че съвсем скоро някой ще дойде да я отведе за рентгенова снимка. Родителите ѝ пътуваха насам със Зиги. Джейн поглеждаше към вратата на стаята си и копнееше някой, който и да е, да се появи и да я спаси от този разговор.

— А каква е била вашата връзка с Пери? Бяхте ли приятели?

Джейн си припомни момента, когато той свали перуката си и се превърна в Саксън Банкс. Така и не успя да му каже, че има син, който се казва Зиги и обича тиква. Така и не успя да получи извинение. Затова ли беше дошла в Пириуи? Защото искаше да получи разкаянието му? Наистина ли се бе надявала, че той ще се разкае?

Тя затвори очи.

— Снощи го видях за пръв път. Тъкмо се бяхме запознали.

— Мисля, че лъжете — каза полицаят и остави настрана бележника си. Джейн потръпна от внезапната промяна в тона му. Гласът му притежаваше непоклатимостта, тежестта и силата на ковашки чук. — Лъжете ли?

80.

— Имаш посетител — каза майката на Селест.

Селест вдигна поглед от дивана, където седеше с близнаците от двете си страни и гледаше анимационни филмчета. Изобщо не ѝ се ставаше. Топлата тежест на притиснатите до тялото ѝ момчета я успокояваше.

Не знаеше какво си мислеха децата. Плакаха, когато им каза за баща им, но се запита дали не плачеха, защото Пери им бе обещал да ги води сутринта за риба на водоема, а сега това нямаше да се случи.

— Защо татко не е полетял? — бе прошепнал Джош. — Защо не е полетял, когато е паднал от терасата?

— Знаех си, че не може да лети — каза Макс. — Знаех, че си го измисля.

Селест подозираше, че точно в момента малките им мозъчета бяха объркани и шокирани точно колкото нейния и че ярките трепкащи цветове на анимационните герои бяха единственото нещо, което изглеждаше реално.

— Не е поредният журналист, нали? — попита тя.

— Представи се като Бони — отвърна майка ѝ. — Казва, че е една от училищните майки и че би искала да поговори с теб само за няколко минути. Било важно. Донесе това. — Тя държеше огнеупорен съд с капак. — Вегетарианска лазаня. — Майка ѝ вдигна вежда, за да изрази мнението си за вегетарианската лазаня.

Селест се изправи, нежно надигна момчетата и ги остави да се търкулнат обратно на дивана. И двамата измърмориха сърдито, но не откъснаха очи от телевизора.

Бони я чакаше във всекидневната, стоеше абсолютно неподвижна и гледаше към океана. Дългата ѝ руса плитка се спускаше по изваяния от йогата гръб. Селест спря до вратата и мълчаливо се вгледа в нея. Това бе жената, отговорна за смъртта на съпруга ѝ.

Бони бавно се обърна и тъжно ѝ се усмихна.

— Селест.

Човек просто не можеше да си представи как тази спокойна жена с блестяща кожа крещи: Ние виждаме! Ние виждаме, мамка му! Жени като нея не ругаеха.

— Благодаря за лазанята — каза Селест и наистина го мислеше. Съвсем скоро къщата ѝ щеше да се препълни от скърбящи близки на Пери.

— Ами, това е най-малкото… — Спокойното ѝ лице за миг се сгърчи от мъчителна болка. — Думата „съжалявам“ е крайно неподходяща за деянието ми, но имах нужда да дойда и да я кажа.

— Беше нещастен случай — тихо каза Селест. — Не си искала да стане така.

— Момчетата ти… — започна Бони. — Те как се…?

— Не мисля, че в момента осъзнават каквото и да било.

— Не — каза Бони. — Не осъзнават. — Тя издиша бавно през устата, сякаш демонстрираше дихателна йога техника. — Оттук отивам в полицията. Ще направя самопризнание и ще им разкажа как точно се случи. Няма нужда да лъжеш заради мен.

— Аз вече им казах снощи, че не съм видяла…

Бони вдигна ръка.

— Те ще дойдат отново за официални свидетелски показания. Този път просто им кажи истината. — Отново пое дълга и бавна глътка въздух. — Възнамерявах да лъжа. Имам доста опит в това. Добър лъжец съм. Като дете лъжех непрекъснато. Полицията. Социалните работници. Трябваше да пазя големи тайни. Тази сутрин дори позволих на една журналистка да ме интервюира и се справих добре, но после… не знам… Отидох да взема дъщеричката си от дома на майка ми и на влизане си спомних последния път, когато видях баща ми да удря майка ми. Бях на двайсет. Пълнолетен човек. Бях отишла на гости и се започна отново. Мама направи нещо. Не помня какво. Не сложи достатъчно доматен сос в чинията му. Засмя се не както трябва. — Бони погледна Селест право в очите. — Ти знаеш.

— Знам — дрезгаво отвърна Селест и сложи ръката си на дивана, там, където Пери веднъж бе притискал главата ѝ.

— И знаеш ли какво направих? Изтичах в старата си спалня и се скрих под леглото. — Бони се засмя горчиво, сякаш не можеше да повярва. — Защото точно това правехме със сестра ми всеки път. Дори не се замислих. Просто хукнах. И лежах там по корем, сърцето ми хлопаше, гледах онзи стар зелен протрит мокет и чаках всичко да свърши, а после внезапно си помислих: Мили боже, какво правя? Аз съм голяма жена, която още се крие под леглото. Тогава излязох оттам и извиках полиция.

Бони прехвърли плитката си през рамо и намести ластика в края ѝ.

— Вече не се крия под леглото. Не пазя тайни и не искам хората да пазят тайни заради мен.

Тя преметна обратно плитката на гърба си.

— Както и да е, истината винаги излиза наяве. Маделин и Рената ще съумеят да излъжат полицията. Но не и Ед. Нито пък Джейн. А вероятно и горкичкият ми безнадежден съпруг. Нейтън сигурно ще е най-зле от всички.

— Аз бих излъгала заради теб — каза Селест. — Умея да лъжа.

— Знам, че умееш. — Очите на Бони сияеха. — И предполагам, че се справяш отлично. — Тя пристъпи напред и положи длан върху ръката на Селест. — Но вече можеш да спреш.

81.

Бони ще признае истината.

Есемес от Селест.

Маделин трескаво набра номера на Ед. Внезапно се почувства така, сякаш бъдещето на брака ѝ зависеше от това дали щеше да успее да се свърже с него, преди да е влязъл за разпит.

Телефонът звънеше упорито. Явно бе твърде късно.

— Какво има? — попита той с рязък тон.

Маделин въздъхна от облекчение.

— Къде си?

— Тъкмо паркирах колата и се канех да вляза в полицейското управление.

— Бони ще направи самопризнания — каза Маделин. — Няма нужда да лъжеш заради нея.

Последва мълчание.

— Ед? — повиши глас Маделин. — Чу ли ме? Можеш да им кажеш точно какво си видял. Можеш да им кажеш истината.

Ед се разхлипа. Ед никога не плачеше.

— Не биваше да ме молиш за това — дрезгаво каза той. — Поиска твърде много от мен. Направи го заради него. Помоли ме да излъжа заради шибания ти бивш съпруг.

— Знам — каза Маделин. Тя също плачеше. — Съжалявам. Наистина съжалявам.

— Щях да го направя.

Не, нямаше, миличкият ми, помисли си тя и избърса сълзите си с опакото на ръката. Нямаше да го направиш.

* * *

Скъпи Зиги,

Не знам дали си спомняш това, но миналата година, в деня за ориентация в детската градина, не бях особено мила с теб. Тогава вярвах, че ти си наранил дъщеря ми, но сега знам, че не е така. Надявам се да ми простиш, надявам се да ми прости и мама. Държах се много зле и с двама ви и съжалявам за това.

Амабела ще прави прощално парти, преди да отпътуваме за Лондон, и ще бъдем поласкани, ако се съгласиш да присъстваш като наш специален гост. Темата е „Междузвездни войни”. Амабела каза да си донесеш лазерния меч.

Искрено твоя —

Рената Клайн (майката на Амабела)

82.

ЕДИН МЕСЕЦ СЛЕД ВИКТОРИНАТА

— Пробвала ли е да говори с теб? — обърна се Джейн към Том. — Онази журналистка, която интервюира всички.

Беше късна утрин в един прекрасен, безоблачен зимен ден. Стояха заедно на дъсчения тротоар пред „Блу Блус“. На масата до прозореца седеше жена и се мръщеше, докато записваше на лаптоп бележките си от диктофон, свързан към ухото ѝ с единична слушалка.

— Сара ли? — попита Том. — Аха. Тъкмо ѝ дадох три мъфина безплатно и заявих, че нямам какво да кажа. Надявам се да спомене мъфините в статията си.

— Интервюира хора от онази сутрин след викторината насам — каза Джейн. — Ед смята, че се опитва да си осигури договор за книга. Оказва се, че е говорила дори с Бони още преди да ѝ повдигнат обвинение. Сигурно е натрупала купища материал.

Том махна за поздрав на журналистката, а в отговор тя вдигна чашата си с кафе.

— Хайде да тръгваме — каза той.

Носеха си сандвичи за ранен обяд някъде на открито. Предишния ден бяха свалили раменната превръзка на счупената ключица на Джейн. Лекарят ѝ каза, че вече може да започне да прави леки упражнения.

— Сигурен ли си, че Маги ще се справи в кафенето без теб? — попита Джейн. Маги беше единствената му помощничка, която работеше при него почасово.

— Разбира се. Кафето ѝ е по-хубаво от моето — отвърна Том.

— Не, не е — откровено призна Джейн.

Тръгнаха нагоре по стълбите, където Джейн обикновено се срещаше със Селест за редовните им сутрешни разходки. Джейн се сети как Селест тичаше към нея, притеснена и тревожна, защото отново закъсняваше; тя дори не забелязваше погледите на околните, например на мъжа на средна възраст, който едва не се блъсна в едно дърво, докато тичаше, зазяпан в нея.

Почти не бе виждала Селест след погребението.

Най-тежката част от погребението бяха онези две малки момченца, с русите си косици, зализани на една страна, с новите си бели ризки и черни панталонки, и сериозни физиономии. Имаше и писмо, което Макс бе написал на баща си, за да го сложи върху ковчега. Надписано „Татко“ с разкривени букви и рисунка на две човечета.

Училището се бе опитало да подпомогне родителите на предучилищната група във връзка с решението им дали да изпратят децата си на погребението или не. Всички получиха имейли с полезни връзки към статии, написани от психолози: „Редно ли е да позволя на детето си да присъства на погребение?“.

Родителите, които не заведоха децата си на погребението, се надяваха, че присъствалите деца ще сънуват кошмари и ще останат, поне мъничко, белязани за цял живот, или поне достатъчно, за да се отрази това на резултатите им от приемните изпити в университета. Родителите, които в крайна сметка заведоха децата си на погребението, се надяваха, че наследниците им са научили ценни уроци за житейския кръговрат и подкрепата на приятели в труден за тях момент, и вероятно ще станат „по-жилави“, което ще им е полезно в пубертета и ще намали вероятността да посегнат на живота си или към наркотиците.

Джейн позволи на Зиги да отиде, защото той пожела, но и защото това беше погребението на баща му, и въпреки че той не го знаеше, нямаше да има друга възможност да присъства на погребението на баща си.

Дали щеше да му каже някой ден? Помниш ли първото погребение, на което ходи като малък? Ала той щеше да придаде на събитието някакво значение, да прикрепи смисъл към него. Той щеше да търси нещо, което — както Джейн най-после разбра — не съществуваше. През последните пет години тя безуспешно търсеше смисъл в една противна пиянска изневяра, а смисъл нямаше.

Църквата беше претъпкана с опечалени близки на Пери. Сестрата на Пери (лелята на Зиги, каза си Джейн, докато сядаше в дъното на църквата с останалите родители от училището, които всъщност не познаваха Пери) бе сглобила кратко филмче за живота му в негова памет. Беше направено много професионално, като истински филм, и създаваше внушението, че животът на Пери е бил по-вълнуващ, по-богат и по-съществен от този, който живееха опечалените присъстващи. Една след друга се появяваха подбрани негови снимки като русокосо пухкаво бебе, като пълничко момченце, като внезапно разхубавил се младеж, като красив младоженец, който целува своята красива съпруга, като горд млад татко на близнаци, с по едно бебе във всяка ръка. Имаше и видеокадри с него — как танцува рап с близнаците, как духа свещички, как кара ски с момчетата между краката си.

Саундтракът беше прекрасен и идеално синхронизиран за максимално емоционално въздействие, така че към края дори родителите, които бегло познаваха Пери, хлипаха неудържимо, а един мъж неочаквано изръкопляска.

От погребението насам Джейн непрекъснато си припомняше това филмче. Необоримото доказателство, че Пери е бил добър човек. Добър съпруг и баща. Нейните спомени за него от хотелската стая и на терасата — случайната проява на насилие към Селест — ѝ се струваха неубедителни и нереални. Мъжът с двете момченца в скута, който се смееше на забавен кадър към нечия камера, не бе способен на такива неща.

Да се насилва да помни онова, което със сигурност знаеше за Пери, ѝ се струваше безсмислено и педантично, до степен на злонамереност. Въпрос на възпитание и благоприличие бе да запази в спомените си това приятно филмче.

Джейн не бе видяла Селест да плаче на погребението. Очите ѝ бяха подпухнали и зачервени, но Джейн не я видя да плаче. Изглеждаше така, сякаш стискаше зъби, сякаш изчакваше нещо, да отмине някаква ужасна болка. Един-единствен път изглеждаше на косъм да избухне в сълзи, когато пред църквата утешаваше висок симпатичен мъж, който едва се държеше на крака под бремето на собствената си мъка.

Стори ѝ се, че чу Селест да казва: „О, Саксън“, когато пое ръката му, но може би съзнанието ѝ си правеше шеги.

— Ще говориш ли с нея? — попита Том, когато изкачиха стълбите.

— Със Селест? — каза Джейн. Не бяха говорили все още, или поне не както трябва. Майката на Селест се бе преместила при нея, помагаше ѝ с момчетата, а Джейн знаеше, че семейството на Пери също отнемаше голяма част от времето ѝ. Джейн имаше чувството, че двете със Селест никога няма да разговарят за Пери. От една страна, имаше твърде много за казване, а от друга — нямаше нищо. Маделин бе споделила, че Селест ще се премести в апартамент в „Макмеънс Пойнт“. Огромната красива къща щеше да бъде обявена за продан.

— Не със Селест. — Том я погледна странно. — С онази журналистка.

— О! — възкликна Джейн. — Господи, не! Не, не съм. Няма да говоря. Ед каза, че трябва да отговоря: „Не, благодаря“, учтиво, но твърдо, и бързо да затворя, все едно се опитва да ми продаде нещо по телефона. Каза, че хората имат странното убеждение, че са длъжни да разговарят с журналисти, което не е така, разбира се. С тях не е като с полицията.

Не изпитваше никакво желание да говори с журналистката. Твърде много тайни. Само като си помислеше за полицая, който я разпитва в болницата, и оставаше без дъх. Слава богу, че Бони реши да признае вината си.

— Добре ли се чувстваш? — Том спря и улови ръката ѝ. — Нали не вървя твърде бързо?

— Добре съм. Просто съм загубила форма.

— Ще те върнем обратно в обичайната ти спортна форма.

Джейн го сръчка с пръст.

— О, я млъквай!

Той се усмихна. Очите му не се виждаха, защото носеше слънчеви очила.

Къде се намираха в отношенията си? Много близки приятели, по-скоро като брат и сестра? Флиртуващи приятели, които знаеха, че никога нямаше да стигнат по-далеч от това? Тя наистина нямаше представа. Взаимното им привличане в нощта на викторината бе като съвършено цветенце, което се нуждаеше от допълнителни грижи или поне от пиянска първа целувка, облегнати на стена в училищния паркинг. И после се случи каквото се случи. Крехкото им стръкче бе стъпкано от огромен черен ботуш: смърт и кръв, и счупени кости, и история за бащата на Зиги, която все още не му беше разказала. И сега просто не можеха да се върнат обратно. Ритъмът им куцаше.

Предишната седмица излязоха заедно на нещо като романтична среща — кино и вечеря. Всичко беше идеално, спокойно и приятно. Вече бяха толкова добри приятели след разговорите часове наред, докато Джейн работеше в „Блу Блус“. Но нищо не се случи. Дори не се докоснаха.

По всичко личеше, че Том и Джейн бяха предопределени за приятелство. Леко разочароващо, но не и трагично. Приятелствата можеха да продължат и цял живот. Статистиката бе по-оптимистична в сравнение с интимните връзки.

Тази сутрин бе получила съобщение от братовчеда на приятелката си, който питаше дали не иска да се видят за онова питие, което все отлагаха. Тя веднага отговори: Да, искам.

Двамата с Том се запътиха към пейката, на която имаше гравирана табелка с посвещение за ВИКТОР БЕРГ, който обичаше да се разхожда край тези скали. Онези, които обичаме, не си отиват, те всеки ден седят до нас. Джейн винаги се сещаше за Папи, който беше роден в същата година като Виктор.

— Как е Зиги? — попита Том, когато седнаха и извадиха сандвичите си.

— Добре е — отвърна Джейн и зарея поглед към ширналата се синева на морето. — Чувства се страхотно.

Зиги имаше нов приятел — едно момче, което тъкмо се бе завърнало в Австралия след двегодишен престой в Сингапур. Зиги и Лукас внезапно станаха неразделни. Родителите на Лукас, семейна двойка около четиресетте, бяха поканили Джейн и Зиги на вечеря. Крояха планове да сватосат Джейн с чичото на Лукас.

Том внезапно положи длан върху ръката на Джейн.

— Божичко!

— Какво? — попита тя.

Том се взираше в морето, сякаш бе видял нещо.

— Мисля, че получавам съобщение. — Той притисна пръст към слепоочието си. — Да! Да, получавам. От Виктор!

— Виктор?

— Виктор Берг, който обичаше да се разхожда край тези скали! — припряно поясни Том и почука с пръст по табелката. — Вик, пич, какво има?

— Божичко, ти си идиот! — изкиска се Джейн.

Том я погледна.

— Вик казва, че ако не побързам да целуна това момиче, значи, съм голям глупак.

— О! — ахна Джейн. Стомахът ѝ трепна от вълнение, сякаш бе спечелила награда. А досега се опитваше да се успокоява с малки лъжи. Божичко, ама разбира се, че беше разочарована от това затишие. Много, много разочарована. — Наистина ли? Това ли ти каза…

Но Том вече я целуваше; с едната ръка докосваше бузата ѝ, а с другата махна сандвича от скута ѝ, премести го на пейката до себе си и се оказа, че крехкото стръкче не било стъпкано в крайна сметка и че първите целувки невинаги се случваха на тъмно и невинаги се нуждаеха от алкохол, те можеше да се случат и посред бял ден, на открито, когато слънцето гали лицето ти и всичко наоколо ти е искрено, истинско, естествено, и слава богу, че не дъвчеше дъвка, защото щеше да се наложи да я глътне бързешката и да пропусне факта, че вкусът на Том е точно такъв, какъвто винаги си го бе представяла: на канела и на кафе, и на море.

— Мислех си, че сме обречени на приятелство — каза тя, когато спряха за миг да си поемат дъх.

Том приглади кичур коса зад ухото ѝ.

— Имам си достатъчно приятели.

83.

Саманта: Е, значи, приключихме, така ли? Записахте ли всичко, което ви трябваше? Каква сага, а? Нещата отново са си както преди, с тази разлика, че сега всички родители сме ужасно мили помежду си. Голям смях.

Габриел: Отмениха пролетния бал. Оставаме си със сергиите за сладкиши. Точно каквото ми трябваше. От стрес покрай цялата тази работа съм качила пет кила.

Tea: Рената се мести в Лондон. С брака ѝ е свършено. На нейно място аз бих положила малко повече усилия, но аз съм си такава. Не мога иначе, просто винаги слагам децата си на първо място.

Харпър: Естествено, догодина ще посетим Рената в Лондон! Нека първо се адаптира, разбира се. Тя казва, че това може да отнеме известно време. Да, аз давам на Греъм втори шанс. Едно долнопробно девойче няма да ми провали брака. Спокойно. Той ще си плати. И не само със спуканите си ребра. Довечера всички отиваме да гледаме „Цар Лъв“.

Стю: Най-голямата мистерия е следната: защо това френско гълъбче не се опита да кацне и при мен?

Джонатан: Тя всъщност се опита да кацне и при мен, но нека това си остане между нас.

Госпожица Барнс: Нямам никаква представа какво се случи с петицията. Никой не я спомена повече след викторината. Всички очакваме с нетърпение новия срок и едно ново начало. Може да въведем специални часове за разрешаване на конфликтни ситуации. Струва ми се, че има нужда.

Джаки: Да се надяваме, че децата вече ще бъдат оставени на спокойствие да четат и пишат.

Госпожа Липман: Мисля, че може би всички се научихме да бъдем малко по-мили помежду си. И да документираме всичко. Всичко.

Каръл: И в крайна сметка се оказа, че читателският клуб на Маделин няма нищо общо с еротичната литература! Въздух под налягане! Всички до един се оказаха свети богородички! И колкото и да е странно, вчера една приятелка от църквата спомена, че посещава християнски клуб за еротична литература. Вече прочетох три глави от първата ни книга и няма спор, много е забавна и е доста, как да го кажа? Пикантна!

Детектив сержант Ейдриън Куинлан: Честно казано, мислех, че е съпругата. Всичките ми инстинкти подсказваха, че е съпругата. Бих заложил пари на това. Което идва да докаже, че човек невинаги може да разчита на инстинктите си. Това е. Вече разполагате с цялата информация, нали? Това ще го изключвате ли? Защото се чудех, не знам дали е удачно, но ми се щеше да ви предложа…

84.

ЕДНА ГОДИНА СЛЕД ВИКТОРИНАТА

Селест седеше зад дълга маса с бяла покривка и чакаше да обявят името ѝ. Сърцето ѝ туптеше силно. Устата ѝ беше пресъхнала. Тя вдигна чашата с вода пред себе си и забеляза, че ръката ѝ трепери. Побърза да я остави; не беше сигурна дали ще успее да отпие, без да разлее.

Напоследък вече няколко пъти ѝ се случваше да говори в съдебна зала, но този път беше различно. Не искаше да плаче, макар Сузи да твърдеше, че е нормално и разбираемо, и дори много вероятно.

— Ще говориш за много лично и болезнено преживяване — каза ѝ. — Наясно съм, че искам от теб голяма услуга.

Селест погледна към малобройната публика от мъже и жени в костюми и вратовръзки. Безизразни лица на професионалисти; някои от тях изглеждаха леко отегчени.

„Винаги избирам някого в публиката — беше ѝ казал веднъж Пери, когато говореха за лекциите му. — Някое приветливо лице в центъра на тълпата, а после се изправям отпред и говоря на него или на нея, все едно сме само двамата.“

Беше изненадана да чуе, че Пери имаше нужда от каквито и да било техники. Той винаги изглеждаше толкова уверен и спокоен, когато говореше пред хора, като магнетична холивудска звезда в токшоу. Но Пери си беше такъв. От дистанцията на времето изглеждаше, че той всъщност бе живял живота си в състояние на постоянен, нискочестотен страх: страх от унижение, страх да не я загуби, страх от това да не бъде обичан.

За миг ѝ се прииска той да е тук и да чуе речта ѝ. Мислеше си, че той би се гордял с нея, независимо от темата. Истинският Пери би се гордял с нея.

Дали се заблуждаваше? Най-вероятно да. Напоследък често тънеше в заблуда — а може би не само напоследък.

През изминалата година най-трудно беше да контролира спонтанните мисли и емоции. Всяка сълза, изплакана заради смъртта на Пери, бе предателство спрямо Джейн. Беше глупаво, безразсъдно и погрешно да скърби за човек, способен да направи онова, което той бе направил. Не беше редно да плаче заради сълзите на синовете си, когато там някъде имаше още едно момченце, което дори не знаеше, че Пери е негов баща. Правилните емоции бяха омраза и гняв, и съжаление. Така трябваше да се чувства и беше щастлива, когато изпитваше всичко това, както често се случваше, защото това бяха уместни и смислени чувства, но после внезапно усещаше липсата му и се улавяше, че с нетърпение го чака да се прибере у дома след командировка, и тогава отново започваше да се чувства идиотски и си повтаряше, че Пери ѝ бе изневерил, и едва ли само веднъж.

Насън му крещеше. Как можа, как можа? Удряше го многократно. Събуждаше се с мокро от сълзи лице.

„Все още го обичам“ — каза на Сузи, сякаш признаваше нещо отвратително.

„Позволено е все още да го обичаш.“

„Полудявам“ — каза ѝ.

„Лекуваш се“ — отвръщаше Сузи и търпеливо изслушваше всяко провинение, заради което Пери я бе наказвал, с всичките му мъчителни подробности: Знам, че трябваше да накарам момчетата да приберат конструкторите „Лего“, но бях уморена… Не биваше да казвам това, което казах… Не биваше да правя онова, което направих. По някаква причина изпитваше нужда да чопли до безкрай дори най-нищожните случки от последните пет години, опитвайки се да ги изглади в съзнанието си.

„Не беше редно, нали?“ — непрекъснато казваше на Сузи, сякаш Сузи бе реферът, а Пери също присъстваше и слушаше този безпристрастен арбитър.

„Ти смяташ ли, че е било редно? — отвръщаше Сузи, като всеки добър терапевт. — Ти мислиш ли, че си го заслужавала?“

Селест погледна към седналия от дясната ѝ страна мъж, който тъкмо посягаше към чашата си с вода. Ръката му трепереше по-зле и от нейната, но той не се отказа и я вдигна към устата си, макар че ледените кубчета потракваха и част от водата преля върху пръстите му.

Беше висок, приятен на вид мъж със слабо лице, около трийсет и пет годишен; носеше вратовръзка под нелепия си червен пуловер. Колега на Сузи вероятно, но с патологичен страх от говорене пред публика. Селест изпита желание да стисне ръката му, за да му вдъхне кураж, но не искаше да го поставя в неудобно положение — все пак той беше специалистът тук.

Тя погледна надолу към повдигнатите крачоли на черния му панталон. Носеше светлокафяви чорапи до средата на прасеца и добре лъснати черни официални обувки. Комбинация, която би докарала Маделин до припадък. Селест бе позволила на Маделин да избере дрехите ѝ за днес: нова бяла копринена риза, съчетана с тясна права пола и ниски черни обувки. „Никакви токчета — бе отсякла Маделин, когато Селест ѝ показа избраните от нея сандали на висок ток. — Не са подходящи за такова събитие.“

Селест се примири, макар и неохотно. През изминалата година позволяваше на Маделин да прави много неща за нея. „Трябваше да го усетя — непрекъснато повтаряше Маделин. — Трябваше да разбера на какво си била подложена.“ Без значение колко пъти Селест я уверяваше, че е било невъзможно да го усети, че тя никога не би допуснала да го усети, Маделин продължаваше да се бори с мъчителното чувство за вина. Селест нямаше друг избор, освен да ѝ позволи да бъде наблизо.

Тя се огледа за приветливо лице в публиката и се спря на жена около петдесетте с птича физиономия и ведро изражение, която кимаше окуражително, докато Сузи изнасяше встъпителното си слово.

Жената напомняше на Селест за учителката на момчетата в новото им училище, което се намираше точно зад ъгъла на апартамента им. Селест си бе уговорила среща с нея преди началото на учебната година. „Момчетата обожаваха баща си и откакто той почина, дисциплината им куца“ — сподели тя с учителката.

„Това е напълно разбираемо — отвърна госпожа Хупър. Изглеждаше така, сякаш нищо не би могло да я изненада. — Нека се срещаме веднъж седмично, за да сме сигурни, че владеем положението.“

Селест изпита желание да я прегърне силно, да зарови лице в блузата ѝ на цветя и да избухне в сълзи, но успя да се сдържи.

Близнаците не се справяха добре през последната година. Толкова бяха свикнали с дългите отсъствия на Пери и им отне доста време да разберат, че той никога няма да се върне у дома. Държаха се точно както се държеше баща им, когато нещата не се случваха според очакванията му: гневно, с прояви на жестокост. Всеки ден се опитваха да се убият взаимно и всяка нощ заспиваха в едно легло, долепили глави върху една и съща възглавница.

Да вижда мъката им, бе като наказание за Селест. Но наказание за какво? Че е останала с баща им? Че е искала той да умре?

Бони не влезе в затвора. Съдът постанови, че неволно е извършила непредумишлено убийство при неправомерно и опасно деяние, и я осъди на двеста часа общественополезна дейност. При обявяването на присъдата съдията отбеляза, че моралната вина на обвиняемата е в долния край на скалата за този тип престъпление. Съдът взе под внимание факта, че Бони нямаше криминално досие, демонстрираше видимо разкаяние и макар да е било възможно да се предвиди, че жертвата може да падне от терасата, тя не е имала такова намерение.

Бяха взети под внимание показанията на експертни свидетели, които доказаха, че парапетът на балкона бил по-нисък от изискванията за минимална височина според текущите строителни норми, че високите барстолове не били подходящи за използване на терасата, и наличието на допълнителни фактори като лошото време, хлъзгавия парапет и степента на алкохолно опиянение както на обвиняемата, така и на жертвата.

Според Маделин, Бони бе изработила часовете за общественополезна дейност с голямо удоволствие, рамо до рамо с Абигейл.

Застрахователни компании и адвокати многократно си разменяха писма, но Селест не се интересуваше от това. Тя ясно заяви, че не желае никакви пари от училището и че ще дари всички допълнителни застрахователни премии, изплатени заради злополуката.

Къщата и останалите имоти бяха продадени, Селест се премести с момчетата в малкия апартамент в „Макмеънс Пойнт“ и се върна на работа три дни седмично в семейна адвокатска кантора. Наслаждаваше се на факта, че се случваше с часове наред да не мисли за нищо друго, освен за работа.

Момчетата ѝ бяха деца с попечителски фондове, но техните попечителски фондове нямаше да ги определят като хора и Селест бе непоколебима в решението си в живота на Макс и Джош да има период, в който те щяха да питат: „Желаете ли картофки с това?“.

Селест основа попечителски фонд на същата стойност и на името на Зиги.

„Няма нужда да го правиш — каза ѝ Джейн, когато Селест я уведоми за това, докато обядваха в едно кафене недалеч от апартамента на Селест. Изглеждаше потресена и ужасена. — Не искаме парите му. Така де, твоите пари.“

„Тези пари са на Зиги. Ако Пери знаеше, че Зиги е негов син, той би се отнасял с него по същия начин като с Макс и Джош — каза ѝ Селест. — Пери беше…“

И тогава замълча. Гърлото ѝ пресъхна. Как би могла да каже на Джейн, че Пери е бил щедър до безобразие и педантично справедлив? Съпругът ѝ бе справедлив човек винаги, с изключение на онези моменти, когато бе чудовищно несправедлив.

Но тогава Джейн се протегна през масата, хвана ръката ѝ и каза: „Знам“, сякаш наистина разбираше какъв е бил и какъв не е бил Пери.

Сузи стоеше зад катедрата. Днес изглеждаше добре. Беше използвала очната линия пестеливо, слава богу.

— Често пъти жертвите на домашно насилие изобщо не изглеждат така, както бихте очаквали да изглеждат — каза Сузи. — А историите им невинаги звучат черно-бяло, така както бихте очаквали да звучат.

Селест потърси с поглед своето приветливо лице в публиката от лекари в спешни отделения, медицински сестри в разпределителни центрове, лични лекари и психолози.

— Ето защо поканих днес тук тези двама прекрасни хора. Те щедро отделиха от времето си, за да споделят своите преживявания с вас. — Сузи вдигна ръка и посочи към Селест и седналия до нея мъж. Той притискаше с длан бедрото си и се опитваше да укроти нервното подскачане на крака си.

Мили боже, помисли си Селест и примигна, за да спре внезапно бликналите горещи сълзи. Той не е психотерапевт. Той е като мен. И на него му се е случило.

Тя го погледна, а той бързо ѝ се усмихна в отговор. Очите му се стрелкаха в различни посоки като на малка рибка.

— Селест? — каза Сузи.

Селест се изправи. Отново погледна към мъжа до себе си, после към Сузи, която кимна окуражително, и измина няколкото крачки до дървената катедра.

Потърси с поглед из публиката онази приветлива жена. Да. Ето я. Усмихваше се и едва забележимо кимаше.

Селест пое въздух.

Беше се съгласила да дойде тук днес като услуга към Сузи, но и защото искаше — разбира се — да даде своя малък принос и да се увери, че здравните специалисти знаят кога трябва да продължат да задават въпроси упорито и безотказно. Беше решила да им даде фактите, но да не излива душата си. Щеше да запази достойнството си. Щеше да запази частица от себе си непокътната.

Но сега внезапно изпита силно желание да сподели всичко, да разкаже грозната гола истина, да не крие нищо. Достойнството да върви по дяволите.

Искаше да даде на онзи скован от страх мъж в грозния пуловер смелостта да сподели собствената си гола и грозна истина. Искаше да му даде да разбере, че поне един човек от всички присъстващи тук разбира всички грешки, които той е направил по пътя: моментите, когато е отвръщал с удар на удара, когато е оставал, вместо да си тръгне, когато многократно ѝ е давал втори шанс, когато нарочно я е предизвиквал, когато е позволявал децата му да виждат неща, които не е трябвало да виждат. Искаше да му каже, че знае всички изкусни дребни лъжи, които си е повтарял години наред, защото тя самата ги бе повтаряла на себе си. Искаше да притисне дланите му между своите и да каже: „Разбирам те“.

Селест стисна здраво катедрата от двете страни и се наведе към микрофона. Имаше нещо толкова просто и същевременно толкова сложно, което тези хора трябваше да разберат.

— Това може да…

Тя замълча, обърна глава встрани от микрофона и се прокашля. Погледна към Сузи, която стоеше наблизо, затаила дъх с изражението на родител, чието дете за пръв път участва в представление пред публика; държеше ръцете си леко повдигнати, сякаш бе готова да хукне към сцената, за да ѝ се притече на помощ.

Селест отново се наведе към микрофона, но този път гласът ѝ прозвуча ясно и уверено:

— Това може да се случи на всеки.

Благодарности

Както винаги, изпитвам огромна признателност към всички прекрасни, талантливи хора в „Ейми Айнхорн Букс“ и специални благодарности на самата Ейми Айнхорн, както и на Лиз Стайн и Кейти Маккий.

Благодаря и на моя агент, Фей Бендър, на издателите и редакторите по света, и най-вече на Кейт Патерсън, Селин Кели и Максин Хичкок.

Много благодаря на Чери Пени, Мариса Вела, Мари Аткинс, Ингрид Баун и Марк Дейвидсън за щедро предоставеното лично време и полезните професионални съвети от най-различни области.

Имам ужасния навик да ровичкам из разговори в търсене на материал. Благодаря, Мери Хасал, Емили Крокър и Лиз Фрицел, че ми позволихте да използвам миниатюрни парченца от живота ви с художествена цел. Може би сега е моментът да уточня, че родителите от прекрасното училище, което децата ми посещават в момента, по нищичко не приличат на родителите от Начално училище „Пириуи“ и се държат отчайващо възпитано на училищни събития.

Благодаря на мама, татко, Кати, Фиона, Шон и Никола; и специални благодарности на сестра ми, изключително талантливата авторка Жаклин Мориарти, която винаги е била и ще бъде първият ми читател.

Благодаря на Ана Купър, че улеснява живота ми толкова много по толкова много начини. Благодаря на приятелките ми и посестрими по перо Бер Карол и Даян Блеклок за това, че превръщат турнетата за представяне на книгите ни в момичешки уикенди с преспиване. (Бер успява да направи забавно дори пазаруването.) Публикуваме общ бюлетин, наречен „Говорим си за книги“. Можете да се абонирате за него на моята уебстраница www.lianemoriarty.com.

Благодаря на Адам, Джордж и Ана, че изпълват живота ми със смисъл. И с врява, и с лудост.

И накрая, този роман се оказа история за приятелството, затова го посвещавам на моята приятелка Маргарет Палиси, с която ни свързват трийсет и пет години общи спомени.

За написването на този роман ми бяха полезни следните книги: Не за хора като нас: Тайното насилие в престижните бракове от Сюзън Вайцман (2000) и Да оцелееш след домашно насилие: Гласове на жени, успели да се измъкнат от Илейн Вайс (2004).

Бележки

1

Сам по себе си, в чист вид (лат.). — Б, пр.

2

Младежи на възраст между 18–24 години, които съжителстват с приемно семейство в чужбина с цел изучаване на езика, а в замяна се грижат за децата и помагат в домакинството. — Б. пр.

3

Духът на времето (нем.). — Б. р.

4

Какво съвпадение (фр.). — Б. пр.

5

Детска телевизионна поредица. — Б. пр.

6

Mad (англ.) — луд. — Б. пр.

7

Традиционна гръцка баница със спанак и праз. — Б. пр.

8

Синдром на дефицит на вниманието и хиперактивност. — Б. пр.

9

Превод Валери Петров. — Б. пр.

10

Топла напитка за деца, имитация на капучино, но без кафе. — Б. пр.

Content

Лиан Мориарти
Големите малки лъжи

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

Благодарности

Бележки