В. Е. Шуаб

Четирите цвята на магията

На всички, които мечтаят за необикновени светове.

Такава трудност крие магията — при нея не иде реч за надмощие, а за равновесие. Твърде малко сила — и ставаме слаби. А вложим ли прекомерно много, напълно различни ни прави.

Тийрън Серенс, главен жрец на Лондонското светилище

I

Пътешественикът

I

Кел носеше извънредно странно палто.

Не беше с едно лице, с което щеше да изглежда обикновено, нито с две — тогава щеше да е неочаквано, а с няколко — по същността си, разбира се, невъзможно.

Щом прекрачеше извън един Лондон и вътре в друг, първата работа на Кел бе да си свали палтото и да го обърне наопаки веднъж или дваж (че дори три пъти), докато намери нужното му лице. Не всичките бяха модерни, но всяко служеше на определена цел. Някои го сливаха с тълпата, с други изпъкваше, а на едно му липсваше специална функция, но тъкмо към него той беше особено привързан.

Ето защо след като премина през стената на двореца и се озова във фоайето, Кел отдели малко време да се опомни — тежък дан вземаше това местене между световете — и после смъкна червеното си палто с висока яка и го обърна наопаки отдясно наляво, така че да стане проста черна куртка. Добре де — простичка и черна, но елегантно поръбена със сребърно везмо и украсена с два бляскави реда сребърни копчета. Да използва по-скромна палитра, докато пътува в чужбина (понеже не желаеше нито да обижда местната аристокрация, нито да привлича внимание), за Кел не означаваше да пожертва стила си.

Ох, крале… — помисли си той, докато закопчаваше куртката. В последно време споделяше мнението на Рай по въпроса.

На стената зад гърба си Кел едва-едва различаваше призрачния символ, създаден от преминаването му. Приличаше на избледняваща вече стъпка в пясък.

Така и не си бе дал труда да бележи вратата от тази страна, просто понеже никога не се връщаше по същия път. Уиндзор се намираше на ужасно неудобно разстояние от Лондон — особено предвид факта, че при пътуване между световете, Кел можеше да се мести само от дадено място в единия на точно същото място в другия. А това пораждаше проблем, понеже в Червения Лондон на един ден път от столицата дворец Уиндзор не съществуваше. Всъщност, Кел току-що беше минал през каменната стена на едно имение, собственост на богат джентълмен в град, наречен Дисен. Дисен, като цяло, беше много приятно местенце.

Уиндзор не беше.

Впечатляваше — определено. Но не беше приятен.

По протежение на стената минаваше мраморен плот и на него, както винаги, Кел намери леген с вода. Изплакна окървавената си ръка и сребърната крона, използвана за преминаването, сетне отново нахлузи на врата си връвчицата, на която висеше монетата, и я напъха под яката си. Дочуваше тътренето на крака и тихото мърморене на прислугата и стражата в залата отвъд стената. Беше избрал това преддверие именно за да избегне случайни срещи. Прекрасно знаеше за неприязънта на принца-регент към посещенията му тук, а Кел ни най-малко не желаеше да се сблъска с цял куп уши, очи и усти, натоварени да докладват подробности от посещението му на човека на трона.

Над плота и легена висеше огледало в позлатена рамка и Кел хвърли бърз поглед на отражението си — рижаво-кестенявият му бретон падаше пред едното око и той не отмести кичура, макар че отдели време да отупа раменете на куртката, преди да премине през чифт врати, за да се срещне с домакина си.

В стаята беше задушливо горещо — при все видимо приятният октомврийски ден прозорците бяха здраво зарезени — защото в камината буйстваше потискащ огън.

Пред пламъците седеше Джордж III, навлякъл халат, който смаляваше съхнещото му тяло. На масичката до него имаше недокоснат поднос с прибори за чай. При влизането на Кел, кралят стисна ръбовете на креслото. Без да се обръща, подвикна:

— Кой е там? Крадци? Призраци?

— Призраците едва ли ще ви отговорят, Ваше Величество — отвърна Кел и така оповести присъствието си.

Кралят болник засия в измъчена усмивка и възкликна:

— Мастър Кел, принуди ме да те чакам.

— Не повече от месец — възрази Кел и пристъпи напред.

Крал Джордж присви слепите си очи.

— По-дълго беше, убеден съм.

— Честна дума, не беше.

— За теб може би не — примири се кралят, — но времето не е едно и също за лудите и слепците.

Кел се усмихна. Днес кралят беше в добра форма. Не винаги го заварваше такъв. Нямаше и как предварително да знае в какво състояние ще открие Негово Величество. Вероятно му се беше сторило повече от месец, понеже при последното посещение на Кел кралят се намираше в едно от по-особените си настроения и младежът едва успя да успокои изопнатите му нерви, колкото да достави посланието.

— Сигурно годината се е сменила — продължи кралят, — а не месецът.

— О, годината си е същата.

— И коя е тя по-точно?

Кел смръщи чело и обясни:

— Хиляда осемстотин и деветнайсета.

Облак засенчи лицето на крал Джордж и той просто поклати глава.

— Ех, това време… — каза го с такъв тон, сякаш можеше да струпа вината за всичко върху този виновник. После махна с ръка и додаде: — Седни, седни! Все някъде тук трябва да има и друго кресло.

Нямаше. Стаята беше шокиращо оскъдно обзаведена и Кел не се съмняваше, че вратите към коридора се заключват отвън, а не отвътре.

Кралят протегна възлестата си ръка. Бяха му свалили пръстените, за да му попречат да се самонарани, а ноктите му изрязваха до живеца.

— Писмото ми!

За миг Кел съзря оттенък от някогашния Джордж. Царствен.

Потупа джобовете на куртката си и се сети, че е забравил да извади пликовете, преди да обърне палтото. Смъкна го и за малко го върна до червената му същност. Наложи се да порови из джобовете, докато намери плика. После го притисна в дланта на краля, а той го погали и помилва восъчния печат — емблемата на червения трон, потир с изгряващо слънце — и накрая поднесе хартията към носа си и я подуши. С копнеж промълви:

— Рози…

Имаше предвид магията. Съмнително е дали Кел забелязваше, че по дрехите му остава слабата ароматна следа на Червения Лондон, но когато пътуваше, все се намираше някой да му сподели колко хубаво ухае на прясно набрани цветя. Според едни бяха лалета. Според други — кремове. Хризантеми. Божури. Кралят на Англия неизменно надушваше рози. Кел се радваше да узнае, че уханието е приятно, макар и самият той да не беше в състояние да го надуши. Подушваше Сивия Лондон (дим) и Белия Лондон (кръв), но за него Червеният Лондон просто ухаеше на дом.

— Отвори го вместо мен — нареди кралят. — Но не повреждай печата!

Кел изпълни заръката и извади съдържанието. Беше благодарен, задето кралят вече не може да вижда, защото нямаше да узнае колко е кратко писмото. Три къси реда. Любезност, оказана на болния владетел — и нищо повече.

— От моята кралица е — обясни Кел.

Кралят кимна.

— Продължавай — разпореди с величествено изражение в пълен контраст с крехкото му тяло и пресекващия глас. — Чети!

Кел преглътна и поде:

— Изпращаме нашите поздрави на Негово Величество крал Джордж III от съседния трон.

Кралицата не наричаше трона си „червен“, нито пращаше приветствия от Червения Лондон (макар че градът всъщност наистина доста червенееше заради пищната, всепроникваща светлина от реката), понеже не мислеше за него по този начин. За нея — както и за всички, които обитаваха само един Лондон — нямаше особена нужда да се обозначи разликата помежду им. Когато владетелите на единия беседваха с тези от другия, ги наричаха просто „другите“ или „съседите“, или — в някои случаи (и особено по отношение на Белия Лондон) — с не тъй любезни слова.

Само малцината, способни да пътешестват между Лондоните, имаха нужда да различават градовете. И тъй Кел — вдъхновен от изгубения град, известен на всички като Черния Лондон — бе дал на всяка от другите столици собствен цвят.

Сиво за лишения от магия град.

Червено за империята в добро здраве.

Бяло за гладуващия свят.

Честно казано, самите градове си приличаха твърде малко (а земите околовръст — още по-малко). Загадка беше дори защо всички те се наричат Лондон. Според преобладаващата теория един от градовете бе възприел това название още много отдавна — преди портите да бъдат запечатани и между Лондоните да се е позволявало само пренасянето на писма от кралския дворец на единия до кралския дворец на другия. Липсваше общо съгласие, що се отнася до това кой град първи е предявил претенции към името.

Писмото на кралицата продължаваше така:

— Надяваме се да научим, че сте добре и сезонът във вашия град е така приятен, както и в нашия.

Кел спря да чете. Посланието свършваше тук, с подписа. Крал Джордж взе да кърши ръце и подпита:

— Това ли е всичко?

Кел се поколеба и, като сгъна писмото, отвърна:

— Не. Това е само началото.

Прочисти си гърлото и тръгна да крачи из стаята, докато си събираше мислите и ги излагаше с гласа на кралицата:

— Благодаря, задето се интересувате от семейството ни, казва тя. Ние с краля сме добре. Принц Рай, от друга страна, продължава да впечатлява и вбесява в равна мяра, но поне изкара месеца, без да си строши врата или да си хареса неподходяща булка. Благодарим сърдечно на Кел, задето го предпазва да стори едно от двете или и двете… — Кел имаше намерение да се позадържи на славословията на кралицата за собствената си персона, но точно в този миг часовникът на стената отбеляза пет и той изруга под нос. Закъсняваше. Припряно довърши: — До следващото ни писмо Ви желая да Ви спохожда щастие и да добрувате. С топли чувства: Нейно Величество Емайра, кралица на Арнес[1].

Кел почака кралят да каже нещо, но слепите му очи се взираха в една точка в далечината и младежът се побоя, че е бил забравен. Постави сгънатото писмо на подноса при сервиза и преполови разстоянието до стената, когато кралят се обади тихичко:

— Не съм ѝ написал отговор.

— Няма проблем — отвърна меко Кел. Кралят вече от години не бе в състояние да пише писма. През някои месеци се опитваше и дращеше мъчително с перото по пергамента, а в други случаи настояваше Кел да пише под негова диктовка, но най-често просто му съобщаваше текста и вестоносецът обещаваше да го запомни.

— Нали разбираш, не ми стигна времето — допълни кралят в опит да спаси останките от достойнството си.

Кел му го позволи. Отвърна:

— Разбирам. Ще предам на кралското семейство поздравите ви.

Отново се обърна да си върви и старият крал повторно се обади, за да го възпре.

— Чакай, чакай. Върни се.

Кел се спря. Стрелна с поглед часовника. Късно беше и ставаше все по-късно. Представи си как принц-регентът стиска подлакътниците на креслото пред бюрото в Сейнт Джеймс и полека се пържи в собствен сос. Самата идея предизвика усмивката му и той отново се извърна към краля, който тъкмо ровичкаше с треперещи пръсти в джоба на халата си.

Извади оттам монета.

— Слабее — заяви кралят, стиснал в спаружените си ръце метала, сякаш беше ценен и крехък. — Вече не усещам магията. Не я надушвам.

— Монетата си е все същата, Ваше Величество.

— Не е така и ти го знаеш — изсумтя старият крал. — Пребъркай си джобовете.

Кел въздъхна:

— Ще ми навлечете неприятности.

— Хайде, хайде — възрази кралят. — Това е малката ни тайна.

Младежът бръкна дълбоко в джобовете си. За доказателство кой е и откъде идва, по време на първото си посещение при краля на Англия, даде на Джордж III монета. Тайната за другите Лондони бе поверена на короната и се предаваше от наследник на наследник, но от последното посещение на някой пътешественик бяха минали години. Крал Джордж само беше погледнал невръстното хлапе и с присвити очи протегна месестата си ръка, а Кел бе положил монетата в шепата му. Най-обикновен лин, досущ приличен на „сивия“ шилинг[2], само дето имаше червена звезда вместо лицето на кралицата. Джордж III бе стиснал монетата в юмрук и я бе поднесъл към носа си, за да вдъхне аромата ѝ. Сетне с усмивка я бе пъхнал в джоба си и приветства Кел с добре дошъл.

От този ден нататък, при всяко следващо посещение на младежа в Лондон, кралят се оплакваше колко е отслабнала магията на монетата и го караше да я смени с друга — нова и още топла от джоба му. И всеки път Кел казваше, че това е забранено (така и беше, при това много строго) и неизменно кралят настояваше това да бъде тяхната малка тайна, а пратеникът с въздишка изваждаше ново парче метал от палтото си.

И сега взе стария лин от шепата на краля и го смени с нов, като нежно сви възлестите пръсти на Джордж върху монетата.

— Да, да — загука ѝ болният крал.

— Останете със здраве! — пожела му Кел и се обърна да си върви.

— Да, да — повтори кралят, чието внимание се зарея дотам, че изгуби връзка със света и с госта си.

В ъгъла на стаята имаше драперия и Кел дръпна тежкия плат встрани, за да разкрие белега на орнаментирания тапет. Прост кръг, разделен от черта, нарисувана с кръв преди месец. Същият знак бе поставен и на друга стена, в друга стая, в друг дворец. Играеха ролята на дръжките на противоположните страни на една и съща врата.

Кръвта на Кел, в съчетание с амулета, му позволяваше да се мести между световете. Нямаше нужда да конкретизира място, понеже където се намираше, точно там и щеше да се озове. Но за да направи врата в рамките на света, и от двете страни трябваше да има един и същ символ. Приблизителното подобие не беше достатъчно. Кел го бе научил по трудния начин.

Символът на стената все още личеше ясно след последното му посещение — нямаше значение, че ръбовете бяха съвсем леко размазани. Така или иначе се налагаше да го повтори.

Нави си ръкава и измъкна ножа, пъхнат в кания от вътрешната страна под мишницата му. Беше прекрасен инструмент, истинско творение на изкуството — нож, сребърен от върха до дръжката и с монограм с преплетени буквите К и Л.

Единствената реликва от предишния живот.

Живот, непознат за Кел. Или поне не си го спомняше.

Поднесе острието към опакото на бицепса си. Вече бе прокарал там една черта — за вратата, която го доведе дотук. Сега се поряза повторно. Бликна и протече кръв — наситено, рубиненочервена, а той върна ножа в канията и обърса раната с пръсти, после ги поднесе към стената, за да нарисува наново кръга и линията през него. Спусна ръкава си върху разреза — щеше да се погрижи за всички порязвания, когато се върне у дома — и хвърли през рамо последен поглед към бръщолевещия крал, преди да притисне дланта си точно върху белега на стената.

В него осезаемо бучеше магия.

— Ас таскен — нареди Кел. — Прехвърли ме.

Орнаментираният тапет се разкъса, омекна, поддаде под пръстите му и той прекрачи напред и между.

II

Между една крачка и следващата ветровитият Уиндзор се превърна в елегантния Сейнт Джеймс. Задушната стая-килия отстъпи на ярки гоблени и излъскано сребро, а бръщолевенето на лудия крал бе заменено от натежал покой и мъж, седнал начело на богато украсена маса с бокал вино и твърде опиянен вид.

— Закъсня — отбеляза принц-регентът.

— Моите извинения — отвърна Кел, поднесъл ги с твърде лек поклон. — Имах задача.

Принц-регентът остави чашата си на масата.

— Мислех, че аз съм задачата ти, мастър Кел.

Младежът опъна рамене:

— Имам заповеди, Ваше Височество, първо да посетя краля.

— Ще ми се да не му угаждаше — отвърна принц-регентът, също кръстен Джордж (Кел смяташе за еднакво досадна и объркваща привичката на Сивия Лондон синовете да получават имената на бащите си), като махна пренебрежително с ръка. — Това му повдига духа.

— Нима е лошо? — попита Кел.

— За него — да. После ще получи пристъп. Ще танцува по масите, ще бръщолеви за магия и разни други Лондони. Какъв фокус му изпълни този път? Убеди го, че може да лети ли?

Кел беше направил тази грешка само веднъж. При следващото си посещение научи за опита краля на Англия да прекрачи през един прозорец. На третия етаж.

— Не съм му правил демонстрации, уверявам ви.

Принц Джордж си ощипа носа.

— Вече не го бива да си държи езика зад зъбите както едно време. Това е причината да бъде ограничен в покоите си.

— Значи е затворник?

Принц Джордж прокара длан по позлатения ръб на масата.

— Уиндзор е дворец, напълно приличен за сегашния му начин на живот.

И приличният затвор си остава затвор — помисли си Кел, докато вадеше второ писмо от джоба на куртката си.

— Кореспонденцията ви!

Принцът го остави да стои прав, докато прочете писмото (никога не коментираше как ухае на цветя), после извади наполовина завършен отговор от вътрешен джоб на куртката си и го дописа. Очевидно се бавеше нарочно, за да дразни Кел, но той нямаше нищо против. Забавляваше се да барабани с пръсти по ръба на позлатената маса. Стигнеше ли от кутрето до показалеца, една от многобройните свещи в стаята гаснеше.

— Сигурно е от течението — отбеляза отсъстващо, когато принц-регентът неволно се вкопчи в перото си. Докато писмото бъде завършено, подателят му счупи две пера и изпадна в лошо настроение, а Кел, напротив, значително подобри своето.

Протегна ръка да вземе писмото, ала принц-регентът не му го даде. Вместо това се изправи иззад масата си.

— Схванах се от седене. Нека се поразходим.

Кел не приветства идеята, но, понеже не можеше просто да си тръгне с празни ръце, се принуди да му угоди. Не и преди да отмъкне от масата последното несчупено перо на принца.

— Право там ли се връщаш? — попита регентът, повеждайки госта си по коридора към дискретна врата, скрита отчасти зад завеса.

— Скоро — отвърна Кел, изостанал с крачка от него.

В коридора към тях се присъединиха двамина от кралската стража и сега се влачеха отзад като сенки. Бяха приковали поглед в Кел, а той се чудеше колко ли са им разказали за него. От кралското семейство се очакваше да знае истината, но колко и какво ще бъде споделено със слугите зависеше от господарите.

— Мислех, че единствената ти работа тук е с мен — отбеляза принцът.

— Харесвам вашия град — отвърна Кел безгрижно. — Пък и занятието ми ме изтощава. Ще се поразходя и ще подишам чист въздух, после ще се прибера.

Принцът стегна устни в тънка, мрачна черта.

— Въздухът тук в града, боя се, не е така сладък, както в провинцията. Как ни наричаш… Сив Лондон? В последно време това е твърде подходящо название. Остани за вечеря — Принцът завършваше почти всяко изречение с точка. Дори въпросителните. Рай имаше същия навик и Кел предполагаше, че просто не са свикнали да им отказват.

— Тук ще ти бъде по-добре — притисна го принцът. — Нека те освежа с вино и компания.

Предложението изглеждаше съвсем любезно, но принц-регентът не правеше нищо от любезност.

— Не мога да остана — отвърна Кел.

— Настоявам. Масата е сервирана.

„И кой ще седне на нея?“ — почуди се младежът. Какво искаше принцът? Да го изложи на показ? Кел често подозираше голямото му желание да го стори, дори и само защото по-младият Джордж смяташе тайните за досадни и предпочиташе показността. Но при всичките си недостатъци принцът не беше глупак, а само глупак би дал на човек като Кел възможност да изпъкне. Сивият Лондон беше забравил магията много отдавна. Не пътешественикът щеше да му я припомни.

— Изключителна проява на любезност, Ваше Височество, но предпочитам да си остана призрак, вместо да съм атракция — Кел отметна глава така, че да тръсне медночервената си коса от очите и да разкрие не само студеното синьо от лявата страна, но и плътно черното от дясната. Чернотата се простираше от край до край и изпълваше и бялото, и ириса. В това око нямаше нищо човешко. Беше чиста магия. Белег на кръвен магьосник. На антари.

Кел се наслади на прилива от емоции, които видя в погледа на принц-регента при опита му да го гледа в очите. Предпазливост, неудобство… и страх.

— Знаете ли защо държат нашите светове разделени, Ваше Височество? — Не изчака отговора на принца. — Заради вашата безопасност. Нали разбирате, преди много епохи световете не са били така отчуждени. Тогава между вашия и моя — и между други — е имало врати и през тях е могъл да премине всеки с поне капка сила. Самата магия е разполагала със способността да преминава свободно. Но проблемът с магията… — додаде Кел, — е, че дебне силните умом и слабите духом, и един от световете не успял да се спре. Хората се хранели с магия и магията се хранела с тях, докато не изяла телата им, а после и умовете, и накрая и душите.

— Черният Лондон — прошепна принц-регентът.

Кел кимна. Не той беше дал цветовото обозначение на онзи град. Всички — или поне всички в Червения и Белия Лондон, както и малцината в Сивия, чували изобщо за съществуването им — познаваха легендата за Черния Лондон. Разказваха я на децата си вечер. Беше приказка. Предупреждение. За града — и света — които вече ги няма.

— Знаете ли какво е общото между Черния Лондон и вашия, Ваше Височество?

Принцът присви очи, но не прекъсна госта си.

— И на двата им липсва умереност — обясни Кел. — И двата жадуват за сила. Единствената причина вашият Лондон да съществува още е, защото е бил запечатан. Научил се е да забравя. Повярвайте ми, не искате да си припомня!

Ала Кел не допълни, че Черният Лондон е разполагал във вените си с бездънен кладенец магия, а Сивият Лондон нямаше почти никаква; просто искаше да подчертае намека си. И, ако се съди по изражението на принца, успя. Повторно протегна ръка към писмото, домакинът му не отказа да го даде и дори не показа намек за съпротива. Кел пъхна плика в джоба си, редом до откраднатото перо. С пресилен поклон завърши:

— Както винаги — благодаря ви за гостоприемството!

Принц-регентът повика стражата с едно щракване на пръстите.

— Погрижете се мастър Кел да стигне там, закъдето е тръгнал.

Обърна се и се отдалечи, без да пророни и дума повече.

Кралската стража съпроводи Кел до края на дворцовите градини. Зад него се извисяваше Сейнт Джеймс. Сивият Лондон се простираше в краката му. Той си пое дълбоко дъх и вкуси дима във въздуха. Колкото и да изгаряше от нетърпение да се върне у дома, имаше да се погрижи за някои дела, а след срещата с болния крал и високомерния принц изпитваше потребност и от питие. Тръсна ръкави, вдигна си яката и закрачи към центъра на града.

Краката му сами го носеха през Сейнт Джеймс Парк и надолу по криволичещата пътека покрай реката. Слънцето залязваше, въздухът бе прохладен, ако не и чист, есенен ветрец полюляваше пешовете на черната му куртка. Кел стигна до дървен мост, прекрачил потока, и го пресече, съпроводен от глухия тропот на ботушите си по дъските. Поспря насред моста — фенери озаряваха Бъкингам Хаус зад гърба му, пред него течеше Темза. Водата се плискаше тихо между дървените греди, а Кел облегна лакти на перилата и се взря надолу. Зашава отсъстващо с пръсти, течението спря и водата под него се укроти, по-гладка от стъкло.

Огледа отражението си.

„Не си чак толкова хубав“ — казваше Рай всеки път, когато спипаше Кел да се взира в огледало.

„Не мога да се наситя на себе си“ — отвръщаше му той, въпреки че всъщност никога не се оглеждаше — не и целия, във всеки случай — а просто се взираше в окото си. Дясното. Дори в Червения Лондон, където магията процъфтяваше, окото го отличаваше от всички останали. Неизменно го белязваше като различен.

Отдясно на Кел отекна звънлив смях, последван от изсумтяване и още няколко, не така ясни, отгласа, напрежението се оттече от ръката му, а потокът запрепуска отново палаво под моста. Пратеникът продължи по пътя си, не след дълго паркът отстъпи пред улиците на Лондон и след това — пред величественото туловище на Уестминстър. Кел имаше слабост към абатството и му кимна като на стар приятел. При все саждите и мръсотията на града, при все пренаселването и беднотията, тук имаше нещо, което липсваше в Червения Лондон: съпротива срещу промяната. Уважение към установения порядък и усилие всичко наоколо да векува.

Колко ли години са били нужни да се построи абатството? Колко ли още щеше да устои? В Червения Лондон вкусовете се сменяха по-често дори от сезоните или заедно с тях, а сградите за нула време се извисяваха, изчезваха и пак се появяваха, но в различна форма. Магията опростяваше нещата. Понякога — помисли си Кел, — тя ги опростява прекомерно.

През някои нощи у дома имаше чувството, че си е легнал в един дворец и се е пробудил в различен.

Но тук Уестминстърското абатство се издигаше неизменно и всеки път чакаше да го приветства.

Кел си проправи път покрай чутовната каменна постройка и през улиците, препълнени с карети, сетне надолу по тясна пряка около дворчето на декана, оградено с обрасла с мъх стена. Уличката се стесняваше постепенно и накрая свърши пред една пивница.

Тук спря и Кел — и си свали палтото. Обърна го отново отдясно наляво, като смени черната куртка със сребърните копчета с по-скромен и подходящ за тукашните улици модел: кафяв сюртук с висока яка, протрит подгъв и оръфани лакти. Потупа джобовете и, доволен, че е готов, влезе в кръчмата.

III

„На хвърлей камък“ беше странно заведенийце.

Стените — мръсни, подът — на петна, а Кел от първа ръка знаеше, че собственикът — Барън — разрежда питиетата, но въпреки това неизменно се връщаше тук.

Кръчмата го очароваше, понеже, независимо от опърпания си вид и от още по-опърпаните клиенти, все едно по случайност или нарочно, „На хвърлей камък“ съществуваше винаги. Името се променяше, разбира се, както и поднасяните в нея питиета, но пивницата се намираше точно на същото това място в Сивия, Червения и Белия Лондон. Не беше извор, per se[3], не и като Темза или Стоунхендж, или дузините по-незначителни маяци на магия по света, но беше елемент. Явление. Фиксирана точка.

И понеже Кел въртеше аферите си в пивницата (без значение дали на табелата пишеше „На хвърлей камък“ или „Залязващото слънце“, или „Ожарен кокал“), тя превръщаше във фиксирана точка и самия него.

Малцина бяха в състояние да оценят поетичността. Например Холанд. Ако той изобщо имаше вкус към такива неща.

Но, поетичността настрана, пивницата беше идеална за целите на Кел. Малцината верующи тук, в Сивия Лондон — онези странни типове, вкопчили се в идеята за магия, които търсеха да се докопат до всяка трошица предчувствие или слух — се навъртаха в кръчмата, привлечени от усещането за нещо друго, нещо различно. Кел също беше привлечен от него. Разликата беше, че той знаеше какво привлича тях.

Разбира се, посетителите със склонност към магия не бяха привлечени само от залегналия в костите повик на силата или обещанието за нещо различно, нещо повече. Привличаше ги и той самият. Или поне слуховете за него. Клюкарската мрежа сама по себе си има магически свойства и тук, в „На хвърлей камък“, думата „магьосник“ минаваше между устните на хората не по-рядко от разредената бира.

Кел се взря в кехлибарената течност в чашата пред себе си.

— ’Бървечер, Кел — измърмори Барън и спря да гаврътне питието си.

— ’Бървечер, Барън — поздрави го младежът.

Само това си казваха.

Собственикът на „На хвърлей камък“, с телосложението на тухлена стена — стига тя да реши да си пусне брада — беше висок и широк, и впечатляващо стабилен. Без съмнение Барън бе виждал предостатъчно странни неща, но те не го разклащаха, поне не видимо.

Или ако се случваше, предпочиташе да не споменава за тях.

Окаченият на стената зад тезгяха часовник отброи седем и Кел извади джунджурията от сегашния си износен кафяв сюртук. Представляваше дървена кутия, горе-долу с размера на човешка длан и затворена с простичка метална скоба. Отвори я и с палец плъзна капака назад, кутийката се разгъна в дъска за игра с пет вдлъбнатини, във всяка от които имаше по едно вещество.

В първата — буца пръст.

Във втората — вода, колкото една лъжичка.

В третата — на мястото на въздуха — се гушеха щипка песъчинки.

В четвъртата — капка масло, силно запалително.

А в петата, последната вдлъбнатина, имаше парченце кост.

У дома, в света на Кел, кутийката и съдържанието ѝ служеха не само за играчка, но и като урок — начин децата да открият кои стихии ги привличат и кои са привлечени от тях. Повечето бързо надрастваха играта и преминаваха или към заклинателство, или към по-сложните ѝ версии, в които усъвършенстваха уменията си. И поради удобството, и заради ограниченията си, наборът вещества се намираше в почти всяко домакинство в Червения Лондон, а най-вероятно и в селата извън него (макар че Кел не беше сигурен). Тук обаче, в град без магия, комплектът беше истинска рядкост и младежът смяташе, че клиентът му ще го одобри. В крайна сметка, нали беше колекционер?

В Сивия Лондон само два вида хора идваха да търсят пътешественика.

Колекционери и ентусиасти.

Колекционерите, богати и отегчени, обикновено не се интересуваха от магията сама по себе си — не биха различили лечебна руна от обвързващо заклинание — и Кел се наслаждаваше безмерно на патронажа им.

Ентусиастите бяха по-проблемни. Те се смятаха за същински магьосници и искаха да купуват дрънкулки не просто за да ги притежават или за да изложат на показ луксозните си придобивки, а за да ги ползват. Кел не обичаше ентусиастите — отчасти защото смяташе попълзновенията им за похабени усилия, а и отчасти понеже схващаше обслужването им като далеч по-близо до предателството — всъщност и причината настроението му значително да се влоши, когато млад господин дойде да седне до него и Кел вдигна глава в очакване на клиента си колекционер, но вместо това откри непознат ентусиаст.

— Мястото заето ли е? — попита ентусиастът, въпреки че вече беше седнал.

— Махай се — отвърна Кел равно.

Ала новодошлият не помръдна.

Отдалеч личеше, че този тип е ентусиаст — беше несръчен и тромав, с куртка с една идея по-къса за телосложението му и, когато вдигна дългите си ръце да се облегне на тезгяха и тъканта изпълзя нагоре, Кел различи единия край на татуировка. Зле нарисувана руна за сила, предназначена да обвърже магията към тялото ти.

— Вярно ли е? — настоя ентусиастът. — Каквото казват?

— Зависи кой го казва. — Кел затвори кутията, плъзна капака на място и щракна закопчалката. — Както и какво се говори.

Беше изпълнявал същия танц стотици пъти. С ъгълчето на синьото си око следеше как устните на досадника хореографират следващия му ход. Ако беше колекционер, Кел би му отпуснал малко въжето, но хора, нагазили във водата с твърдение, че могат да плуват, не следва да се нуждаят от сал.

— Разправят, че носиш разни неща — обясни ентусиастът, озъртайки се с подозрение из кръчмата. — Неща от други места.

Кел отпи от питието си, а ентусиастът прие мълчанието му за потвърждение, защото продължи:

— Следва да се представя, предполагам. Едуард Арчибалд Тътъл Трети. Но ме наричат „Нед“…

Кел вдигна вежда. Младият ентусиаст очевидно очакваше от него да се представи на свой ред, но пък явно имаше понятие с кого разговаря, така че пътешественикът загърби официалностите и попита:

— И какво искаш?

Едуард Арчибалд — Нед — се завъртя на стола и се наведе заговорнически.

— Търся малко пръстчица.

Кел наклони чашата си към вратата.

— Виж в парка.

Младежът съумя да се изсмее тихо и притеснено. Кел си допи питието. Малко пръстчица. Незначителна на пръв поглед молба. Но не беше такава. Повечето ентусиасти знаеха колко малко сила има в техния свят, но мнозина вярваха, че ако притежават част от друг свят, ще успеят да се сдобият с магията му.

И преди много време това е било вярно. Време, когато вратите между изворите са били широко отворени и силата е текла между световете, и всеки с малко магия във вените и амулет от друг свят не само е черпил от тази сила, но и се е местил заедно с нея, пристъпвал е от единия Лондон в другия…

Само че това време беше отминало.

Вратите — изчезнали.

Разрушени бяха още преди векове, след като Черният Лондон паднал и отнесъл единството на света със себе си, оставяйки подире си само приказки. Сега никой друг освен антари не притежаваха достатъчно сила да създават нови врати и дори при това положение само те можеха да преминават през тях. Антари винаги са били редки, но никой не знаеше точно колко, преди вратите да се затворят и броят им да започне да се намалява. Източникът на силата на антари винаги си беше оставал тайна (не се предаваше по наследство), но едно беше сигурно — колкото по-дълго световете стояха разделени, толкова по-малко антари се раждаха.

Сега Кел и Холанд май бяха последните от своя бързо измиращ вид.

— Е? — притисна го Нед. — Ще ми донесеш ли пръст?

Кел стрелна с поглед татуировката на китката на ентусиаста. Защо толкова много обитатели на сивия свят не искаха да схванат, че заклинанието има само толкова сила, колкото онзи, който го прави? Колко силен беше този?

Лека усмивка разтегли ъгълчетата на устните на Кел, когато побутна кутията-игра към мъжа.

— Знаеш ли какво е това?

Нед вдигна колебливо детската играчка, сякаш можеше да избухне в пламъци всеки миг (за момент Кел се почуди дали да не я запали, но се сдържа). Поигра си с кутията, докато успя да напипа закопчалката и да разгъне дъската върху тезгяха. Елементите заблестяха на мижавата светлина в кръчмата.

— Виж какво ще ти предложа — подхвана Кел. — Избери си една стихия. Мръднеш ли съответния елемент от мястото му — без да го докосваш, разбира се — ще ти донеса твоята пръстчица.

Нед смръщи вежди. Обмисли възможностите и посочи с пръст водата.

— Ето този.

„Е, не е чак толкова глупав, че да опита с костта“ — помисли си Кел. Въздух, земя и вода бяха най-лесните за подчиняване на волята — дори Рай, лишен от всякакви дарби, успяваше да вдигне поне тях. Огънят беше малко по-сложен, но като цяло най-трудното за местене беше парчето кост. И то с причина. Способните да местят кости, местеха и тела. Дори за Червения Лондон това беше силна магия.

Кел проследи как Нед прокарва ръка над дъската. Започна да шепне под мустак на водата на език, вероятно смятан за латински — или за безсмислица — но определено не беше кралски английски. Кел изкриви устни. Стихиите нямаха език — или по-скоро, можеше да им се говори на всякакъв. Самите думи не бяха толкова важни, колкото фокуса, който осигуряваха за мислите на изричащия ги; връзката, която помагаха да се образува; силата, от която черпеха. Накратко, езикът нямаше значение, значение имаше само намерението. Нищо не пречеше ентусиастът да си говори с водата на обикновен английски (една и съща полза щеше да има), но той ѝ се обясняваше на своя измислен език. И в същото време въртеше длан над малката дъска, по посока на часовниковата стрелка.

Кел въздъхна, облегна лакът на тезгяха и отпусна буза върху дланта си, докато Нед се бореше, а лицето му почервеняваше от вложените усилия.

След няколко дълги минути водата се набръчка веднъж (можеше да е предизвикано и от прозявката на Кел или начина, по който мъжът стискаше тезгяха) и след това се успокои.

Нед се взираше в дъската с изпъкнали вени. Сви юмрук и за момент Кел се притесни да не цапардоса малката играчка, но ударът му се стовари встрани от нея. Силен.

— Е, какво да се прави — въздъхна пътешественикът.

— Тук има някаква шашма — изръмжа Нед.

Кел отлепи буза от дланта си.

— Така ли? — Леко размърда пръсти и буцата пръст се надигна от мястото си и се понесе спокойно към ръката му. — Сигурен ли си? — Лек повей подхвана пясъка и го завъртя във въздуха около китката му. — Може и така да е… — Водата се събра в капка, а после се превърна на лед в шепата му, — или пък не е… — допълни той, когато маслото се запали във вдлъбнатината си. — Може би… — проточи Кел, докато парчето кост се вдигаше във въздуха, — … просто ти липсва и най-малкото подобие на сила.

Нед зяпаше как и петте елемента изпълняват всеки своя малък танц около пръстите на Кел. Той ясно чуваше подигравката на Рай: „Фукльо“. А сетне, също тъй безгрижно, както бе пожелал веществата да се издигнат, ги остави и да паднат. Пръстта и ледът тупнаха по местата си с издумкване и звън, а пясъкът се намести беззвучно в паничката си, пламъкът, който танцуваше в маслото, изгасна. Само костта остана да се рее във въздуха. Кел я огледа, като през цялото време усещаше и тежестта на алчния поглед на ентусиаста.

— Колко искаш за това? — попита Нед.

— Не е за продан — отвърна Кел, после се поправи. — Не и за теб.

Нед се надигна от стола и понечи да си върви, но Кел още не беше приключил с него.

— Ако ти донеса пръст, какво ще ми дадеш в замяна?

Ентусиастът застина, обнадежден.

— Назови цената си.

— Цената ми ли? — Кел не пренасяше дрънкулки между световете за пари. Парите се променят. Какво да стори с шилинги в Червения Лондон? А с паунди? Щеше да изкара повече, ако ги изгори, отколкото ако се опита да купи нещо с тях в Белия град. Допусна възможността да харчи парите тук, но за какво в крайна сметка да ги използва? О, не, Кел играеше друга игра. Отвърна:

— Не искам парите ти, а нещо важно. Такова, което не искаш да изгубиш.

Нед закима припряно.

— Добре. Стой тук и аз…

— Не тази нощ — спря го Кел.

— Тогава кога?

Пътникът сви рамене:

— След месец.

— Очакваш от мен да стоя тук и да чакам?

— От теб не очаквам абсолютно нищо — младежът сви рамене. Жестоко беше, разбира се, но искаше да види докъде е готов да стигне ентусиастът. И ако решителността му се докажеше твърда и го завареше тук другия месец, реши Кел, щеше да си е заслужил кесийката с пръст. — А сега се махай.

Нед отвори и затвори уста, после изпухтя и се отдалечи, като на излизане за малко да се блъсне в дребен, очилат господин.

Кел взе реещото се парче кост и го върна на мястото му в кутията, още докато очилатият приближаваше вече празния стол.

— Какво беше това? — попита новодошлият и се намести на него.

— Нищо сериозно — отвърна Кел.

— Това за мен ли е? — Мъжът имаше предвид играта.

Пътешественикът кимна и я подаде на колекционера, който я взе колебливо от ръката му. Кел остави клиента да си поиграе с нея, след това се зае да му покаже как работи. Колекционерът се ококори.

— Превъзходно, превъзходно!

Порови в джоба си и извади увит в кърпичка предмет. Чу се тупване, когато го остави на тезгяха. Кел посегна и разопакова вързопчето: блесна сребърна кутийка с миниатюрна ръчка отстрани.

Музикална кутийка. Кел се усмихна доволно.

И в Червения Лондон имаха музика и музикални кутии, но повечето свиреха благодарение на магия, не на механизъм и младежът се възхищаваше много от труда, вложен в малките машинки тук. Прекомерно голяма част от Сивия Лондон беше противна, но на моменти липсата на магия водеше до гениалност. Да вземем за пример музикалните му кутии. Сложен, но елегантен дизайн. Толкова много части, толкова много труд и всичко това — заради изпълнението на една мелодийка.

— Нужно ли е да обяснявам как работи? — попита колекционерът.

Кел поклати глава и отвърна тихо:

— Не. Имам няколко.

Мъжът свъси вежди.

— При все това я намирате за подходяща?

Кел кимна и започна да увива джунджурията с кърпичката, за да я предпази.

— Не искате ли да я чуете как свири?

Искаше, но не тук, в тази мръсна малка кръчма, където не можеше да се наслади на звука. Освен това беше време да се връща у дома.

Остави колекционера пред бара да се забавлява с детската игра — да се диви как нито стопеният лед, нито пясъкът се изсипват от местата си, все едно колко клати кутията — и излезе навън в нощта. Пое към Темза, вслушан в отгласите на града около себе си, тропота на преминаващите карети и далечните викове — някои от наслада, други от болка (макар че дори те не можеха да се сравняват с писъците, които отекваха из Белия Лондон). Не след дълго видя и реката — ивица от чернота в нощта. Църковните камбани звъняха в далечината, общо осем удара.

Време беше да си тръгва.

Кел стигна до тухлената стена на магазин с изглед към водата и пристъпи в скришната тъма до него. Вдигна си ръкава. Ръката вече го наболяваше от първите два разреза, но извади ножа си и направи трети, сетне докосна с пръсти първо кръвта и после стената.

На едно от ремъчетата на врата му висеше червен лин — като онзи, който крал Джордж му беше върнал този следобед. Кел хвана монетата и я притисна към кръвта на тухлите. Рече:

— Е, добре. Да си вървим у дома.

Често се случваше да говори на магията. Не да ѝ нарежда, просто да си приказва с нея. Магията беше живо същество — всички го знаеха — но Кел я усещаше по-скоро като приятел, като семейство. В крайна сметка, тя представляваше част от него (много по-голяма част отколкото от останалите) и той не бе в състояние да възпре усещането, че тя разбира какво ѝ казва, какво чувства; не само когато я призоваваше, а винаги — при всеки удар на сърцето и всяко поемане на дъх.

В крайна сметка, нали беше антари.

А антари умееха да говорят на кръвта. На живота. На самата магия. Първият и последен елемент, онзи, който живее във всички и не е същност на нито един.

Долавяше как магията се размърдва срещу дланта му, тухлената стена се затопля и охлажда едновременно с нея и Кел се поколеба — искаше да види дали ще отвърне, без да я помоли. Ала магията удържа, изчакваше го да изрази на глас заповедта си. Елементалната магия се вслушваше във всички езици, но магията на антари — истинската, кръвната магия — говореше един-единствен. Кел долепи пръсти до стената.

— Ас траварс — каза той. На път.

Този път магията се вслуша и се подчини. Светът се разлюля и Кел пристъпи напред през вратата и в мрака, събличайки Сивия Лондон като палто.

II

Дворът на Червения крал

I

— Санкт! — обяви Джен и хвърли върху купчината карта с лицето нагоре. На нея беше изобразена закачулена фигура със сведена глава, вдигнала руна като бокал. Самият гвардеец се надигна триумфално от стола.

Париш се намръщи и пльосна останалите си карти на масата, с лицето надолу. Можеше да обвини Джен в измама, но нямаше смисъл. Самият той мамеше вече близо час и въпреки това не беше спечелил нито една ръка. Изръмжа и избута монетите си през тясната маса и към растящата купчина на другия стражник. Джен прибра спечеленото и взе да разбърква колодата. Попита:

— Да опитаме ли още една?

— Аз съм пас — Париш се изправи. При това движение наметалото на дебели червени и златни райета във формата на слънчеви лъчи се хлъзна по бронята на раменете му, а застъпващите се метални плочки на нагръдника и по набедрениците му задрънчаха, плъзгайки се на местата си.

— Ир час ера — рече Джен, преминавайки от „кралски“ на арнески. Езикът на простолюдието.

— Не ми е криво — възрази Париш сърдито. — Фалирах.

— Стига де — прикотка го партньорът му. — Третият път е на късмет.

— Пикае ми се — отвърна Париш и намести късия си меч.

— Тогава върви да пикаеш.

Младият гвардеец се поколеба и огледа коридора за някоя незабелязана досега опасност. Такава липсваше — както и всякаква друга форма на дейност — но наоколо гъмжеше от хубави вещи — кралски портрети, трофеи, масички (като тази, на която играеха карти) и в края му се извисяваха орнаментираните крила на вратата. Бяха изработени от черешово дърво и гравирани с кралската емблема на Арнес, потир и изгряващо слънце, а издълбаните линии — запълнени с разтопено злато. Над емблемата нишки с метален отблясък изписваха Р върху лакираното дърво.

Вратата водеше към личните покои на принц Рай и пред тях на пост стояха Джен и Париш, като част от придворната охрана на принца.

Париш искрено харесваше повереника си. Беше разглезен, разбира се, това обаче важеше за всички членове на кралските родове — или поне така приемаше Париш, служил само на един такъв — но беше също така добронамерен и изумително щедър, поне що се отнася до охраната му (та нали лично той им подари колодата, с която играеха — прекрасни карти с позлатени ръбове!), а понякога, след нощни запои, Рай се отърсваше от кралския език и превземките си, и си говореше със стражата на простолюдния език (арнеският му беше безупречен). Друго да няма, Рай поне изглежда се чувстваше виновен за постоянното бдение на охраната си, сякаш те имаха за какво по-важно да използват времето си, вместо да стоят пред вратата му и да си отварят очите на четири (пък и, честно казано, през повечето нощи идеше реч по-скоро за дискретност, а не за бдителност).

Най-хубаво бе през нощите, когато принц Рай и мастър Кел излизаха в града, а на двамата с Джен позволяваха да ги следват от разстояние или изцяло ги освобождаваха от задълженията им и ги задържаха за компания, а не като защитници (всички знаеха, че Кел е способен да опази принца по-добре от който и да е гвардеец). Ала магьосникът още отсъстваше — факт, хвърлил вечно неспокойния Рай в пристъп на лошо настроение — и поради това принцът се бе оттеглил рано в покоите си, а след като Париш и Джен застъпиха на смяна, единият отърва другия от повечето му джобни.

Париш си взе шлема от масата и отиде да се облекчи, преследван от звъна на преброяваните от Джен монети. Не бързаше особено — смяташе, че приятелят му дължи поне малко време, задето натъпка в джоба му толкова линове, но когато най-накрая се върна в коридора на принца, с притеснение го завари празен. Джен не се виждаше никъде. Париш се намръщи — слободията не биваше да е повсеместна. Картите са едно, но ако някой откриеше, че покоите на принца са оставени без охрана, капитанът им щеше да побеснее.

Картите още си бяха на масата и гвардеецът се захвана да ги прибира, чу обаче мъжки глас в покоите на принца и спря. Не че чужд глас беше нещо странно и необичайно — Рай обичаше забавленията и не криеше особено разностранните си вкусове, а и надали на Париш му влизаше в работата да ги подлага на съмнение.

Ала стражникът веднага разпозна гласа — не принадлежеше на никое от пиленцата на Рай. Говореше английски, но с акцент и с по-твърдо произношение, отколкото придава арнеския.

Беше глас като сянка в горите нощем. Тих, зловещ и студен.

И принадлежеше на Холанд. Онзи антари отдалеч.

Париш пребледня. Прекланяше се пред мастър Кел — факт, заради който не минаваше ден Джен да не му се подиграе — но Холанд го ужасяваше. Не беше сигурен дали се дължи на неизменно равния му тон или на странно избелялата му външност, или пък на бездушните очи — едното черно, разбира се, а другото млечнозелено. Или защото изглеждаше направен по-скоро от вода и камък, а не от плът, кръв и душа. Каквато и да беше причината, Париш целият настръхваше от чуждестранния антари.

Сред стражите имаше такива, които зад гърба на Холанд го наричаха Холоу[4], но Париш не смееше.

— Какво толкоз? — подиграваше му се Джен. — Няма начин да те чуе през стената между световете.

— Не се знае, не се знае — отвръщаше шепнешком Париш. — Може и да може.

А ето че сега Холанд се намираше в покоите на Рай. Дали трябваше да е там? Кой го беше пуснал вътре?

Къде е Джен? — зачуди се Париш, докато заемаше мястото си. Нямаше намерение да подслушва, но между лявото и дясното крило на вратата зееше тясна цепнатина и когато извърна леко глава, разговорът се процеди отвътре.

— Извинете нахлуването ми — разнесе се гласът на Холанд, равен и тих.

— Няма никакъв проблем — отвърна спокойно Рай, — но какво те води при мен, а не при баща ми?

— Вече посетих баща ви по работа — обясни Холанд. — Дойдох при вас за нещо друго.

Чак Париш се изчерви от съблазнителната нотка в гласа на госта. Стори му се по-разумно да изостави поста си, вместо да подслушва, но така или иначе не мръдна от мястото си и чу Рай да се намества волно в тапицираното кресло.

— И какво е то? — попита принцът, имитирайки флирта на събеседника си.

— Почти е време за рождения ви ден, нали?

— Почти — съгласи се Рай. — Ще се радвам да те видя на празненствата, стига кралят и кралицата ти да склонят да се лишат от теб.

— Боя се, че няма да могат — отвърна Холанд. — Но все пак моите владетели са и причината за сегашното ми посещение. Те ми наредиха да ви донеса дар.

Париш ясно долови колебанието в гласа на Рай, което не смогна да скрие шумоленето на възглавниците при навеждането му напред.

— Холанд, знаеш какъв е законът. Не мога да приема…

— Познавам законите, млади принце — успокои го гостът. — Що се отнася до дара, избрал съм го тук, във вашия град, но по заръка на господарите ми.

Последва продължителна пауза, завършила с поскърцване от изправянето на Рай, който рече:

— Добре тогава.

Париш чу шумоленето от предаването на пакет от едни ръце в други.

— И за какво служи? — полюбопитства принцът след още известно време.

Въздишката на Холанд представляваше нещо средно между кикот и смях, но досега Париш не беше ставал свидетел нито на едното, нито на другото.

— Дава сила.

Рай понечи да каже още нещо, но в същия миг из двореца зазвъняха часовници — подчертаваха кръглия час и скриха всичко друго, което биха си разменили антари и принцът. Звънът още отекваше из коридора, когато вратата се отвори и Холанд излезе от кралските покои, а двуцветните му очи незабавно се втренчиха в Париш.

Затвори внимателно вратата и огледа кралския гвардеец с решителна въздишка. Прокара длан през въгленовочерната си коса.

— Тъкмо отпратиш единия пазач — промърмори, по-скоро на себе си, — друг веднага заема мястото му.

Преди Париш да успее да измисли отговор, антари изрови от джоба си монета и я подметна във въздуха към него.

— Не съм бил тук — предупреди Холанд, докато монетата се издигаше и падаше. И по времето, когато тя тупна в дланта на Париш, той стоеше самичък в коридора, взираше се в плоския диск и се чудеше откъде се е взел. Имаше чувството, че забравя нещо. Стисна монетата, сякаш да се вкопчи в изплъзващия се спомен и да го сграбчи.

Ала той вече се бе изпарил.

II

Дори нощем реката сияеше в червено.

Кел пристъпи от брега на единия Лондон на брега на другия и черната тиня на Темза се смени с топлото, равномерно сияние на Айл[5]. Тя блестеше като озарен отвътре скъпоценен камък — панделка негаснеща светлина, която се виеше из Червения Лондон. Извор.

Проводник на силата. Артерия.

Хората разправяха, че магията идва от ума — или пък от душата, или от сърцето, или от волята.

Но Кел знаеше, че иде от кръвта.

Кръвта беше магия, която се проявява. Там тя процъфтяваше. И там отравяше. Кел беше виждал какво става, когато силата се вкисне в тялото, беше я виждал да потъмнява във вените на покварените, да се превръща от алена в черна. Ако червеното беше цветът на магията в равновесие — на хармонията между силата и човечността — тогава черното бе окраската на магия без баланс, без ред, без граници.

В битността си на антари, Кел беше сътворен по равно и от двете — равновесие и хаос; кръвта във вените му, също като Айл на Червения Лондон, течеше в бляскаво, здраво алено, а дясното му око беше с цвета на разлято мастило, лъскаво черно.

Щеше му се да вярва, че силата му идва само от кръвта, но не можеше да пренебрегне знака на тъмна магия, който разваляше лицето му. Надзърташе обратно към него от всяко огледало и всеки чифт обикновени очи, щом се ококореха от почуда или страх. Бучеше в черепа му винаги, когато призоваваше силата.

Кръвта му обаче никога не потъмняваше. Течеше чиста и червена. Също като Айл.

Над реката се извиваше мост от стъкло, бронз и стомана, който стигаше до кралския дворец. Наричаха го „Сонер раст“. Беше „биещото сърце“ на града. Извитите му шпилове блестяха като изпредени от светлина.

Хората се стичаха към речния дворец денем и нощем — носеха пратки за краля или за кралицата, а мнозина искаха да бъдат близо и до Айл, която течеше под него. Учените идваха до брега на реката да изучават първоизточника, а магьосниците — да черпят от мощта му, посетителите от арнеската провинция просто копнееха да зърнат двореца и реката заедно с него, и да оставят цветя — от лилии до иглики, азалии и лунничета — навсякъде по протежение на брега.

Кел се помота в тъмната сянка на един магазин от другата страна на крайречната улица и погледа двореца, сияещ над реката като застинало насред изгрев-слънце. Видя го така, както се разкрива пред посетителите. С почуда.

След това през ръката му премина болезнена тръпка и той се съвзе. Направи гримаса, окачи обратно на шията си монетата, с която пътуваше, прибра я под яката и се упъти към Айл. Бреговете на реката гъмжаха от живот.

Нощният пазар кипеше в разгара си.

Търговци в шарени шатри продаваха стоки на светлината на реката, фенери и луната. Имаше храни и всякакви дрънкулки, магически и обикновени, местни и от далечни краища. Млада дама поднасяше към посетителите букет пореч[6], та да го положат на стълбите на двореца. Старец беше извадил на показ и накачил на вдигнатата си ръка дузини огърлици, украсени с патинирано камъче: амулети, за които се твърдеше, че усилват контрола върху дадена стихия.

Лекият аромат на цветя потъваше под уханието на готвещо се месо и прясно нарязани плодове, тежки подправки и греяно вино. Мъж в тъмна роба предлагаше захаросани сливи до жена, която продаваше гадателски камъни. Търговец наливаше горещ чай в малки стъклени бокали. Беше застанал срещу живописна сергия, окичена с маски, и друга, където продаваха в колби налята от Айл вода — съдържанието им още светеше със собствена, макар и бледа светлина. Целогодишно, нощ след нощ, пазарът оживяваше, дишаше и процъфтяваше. Сергиите вечно се меняха, но енергията оставаше — също толкова част от града, колкото и реката, чрез която се захранваше. Кел премина по ръба на брега — криволичеше през вечерния карнавал, опиваше се от вкуса и аромата на въздуха, отекващия смях и музика, и пулса на магията.

Уличен маг правеше огнени фокуси пред група деца и когато от свитите му шепи блъвнаха пламъци във формата на дракон, едно момченце отскочи изненадано и след миг се препъна право на пътя на Кел. Той го улови за ръкава и го вдигна на крака, преди да се е ударило в уличните камъни.

Момчето се запъна по средата на избълваното „блъдърясързвинете“, вдигна поглед и зърна черното око на Кел под бретона. Ококори очета — и двете светлокафяви.

— Матю — скастри го някаква жена, понеже момченцето се откъсна от ръката на Кел и избяга да се скрие зад наметката ѝ. Тя продължи на арнески, като заклати глава. — Съжалявам, господине, не знам какво го уха…

Видя лицето на Кел и думите ѝ секнаха. Смелостта на жената стигна колкото да не се обърне и да не избяга като сина си, но онова, което стори, беше в пъти по-лошо. Тя се поклони насред улицата толкова ниско, че Кел се запита дали няма да се катурне напред.

— Авен, Кел — рече задъхана.

Стомахът му се сви и антари посегна към ръката ѝ с надеждата да я принуди да се изправи, преди някой друг да забележи поведението ѝ, но едва бе преполовил пътя до нея и вече стана твърде късно.

— Той не… не внимаваше… — заекна жената, мъчеше се да намери думите на английски, кралския език. Това само накара Кел да се намръщи още повече.

— Вината беше моя — каза той меко на арнески, хвана събеседницата си под ръка и я подкани да се изправи след поклона.

— Той просто… просто… не ви позна — продължи жената, очевидно благодарна да говори на простолюдния език. — В това облекло.

Кел се огледа. Все още носеше кафявия, износен сюртук от „На хвърлей камък“ вместо униформата си. Не беше забравил да се преоблече — просто искаше да се порадва на празненството; ей-тъй за няколко минути да бъде един от странниците или местните. Но свободата му бе свършила вече. Долавяше как новината се разнася през тълпата и настроението се мени като вълна, а обитателите на Нощния пазар разбраха кой се намира сред тях.

По времето, когато Кел пусна ръката на жената, тълпата вече се разтваряше пред него, смехът и крясъците затихнаха до благоговеен шепот. Рай знаеше как да се оправя в подобни моменти, как да извърта положението и да се възползва от тях.

Кел искаше само да изчезне.

Той опита да се усмихне, но беше сигурен, че гримасата е доста зловеща и затова пожела на жената и сина ѝ лека нощ и бързо се насочи покрай речния бряг, сподирен от мърморенето на продавачи и посетители. Не погледна назад, но гласовете го следваха през целия път през обсипаните с цветя стъпала до кралския дворец.

Гвардейците на стража не помръднаха от постовете си, отбелязаха присъствието му само с леко кимване с глава, докато се изкачваше. Беше благодарен, че повечето от тях не се кланяха — само любимецът на Рай, Париш, изглежда беше неспособен да устои на навика, но той поне се постара да бъде дискретен. Докато изкачваше стъпалата, Кел си свали палтото и го обърна наопаки отдясно наляво. Пъхна отново ръце в ръкавите, но те вече не бяха износени и осаждени. Бяха прелестни, бляскави, в същото яркочервено както Айл, която течеше под двореца.

Червеното, запазено за кралското семейство.

Кел поспря на най-горното стъпало, закопча бляскавите златни копчета и влезе вътре.

III

Откри ги в двора да пият чай под безоблачното нощно небе и есените корони на дърветата.

Кралят и кралицата седяха на масата, а Рай, изтегнал се на кушетка, дърдореше безспир за рождения си ден и с какви пищни празненства възнамерява да го ознаменува.

— Нарича се рожден ден — подчерта крал Максим — едър, широкоплещест, с пламенни очи и черна брада — без да вдига поглед от купчината книжа, които четеше. — Не са няколко дни и определено не става дума за цяла седмица!

— Двайсетгодишнина! — противопостави се Рай и размаха празната си чаша за чай. — Юбилей! Няколко дни празненства надали изглеждат пресилени… — кехлибарените му очи пламнаха лукаво. — Освен това и бездруго половината са за народа. Кой съм аз, че да отказвам на поданиците си?

— А другата половина? — поинтересува се кралица Емайра, чиято дълга тъмна коса бе украсена със златна панделка и събрана в тежка плитка на гърба.

Рай стрелна родителите си с победоносна усмивка:

— Ти си твърдо решена да ми намериш половинка, майко.

— Да — потвърди кралицата и разсеяно намести приборите на масата, — но предпочитам да не превръщам двореца в бордей все пак.

— Не бордей! — възрази Рай и прокара пръсти през гъстата си черна коса, с което размести положената там златна тиара. — Просто ефикасен начин да се оценят множеството нужни атрибути на… О, Кел! Той ще подкрепи логиката ми.

— Намирам идеята за ужасна — отвърна Кел и закрачи към семейството.

— Предател! — възмути се Рай с престорена обида.

— Но — допълни Кел при приближаването си към масата, — той все пак ще гуляе. По-добре ще е да му организирате купон тук в двореца, където поне ще го държим настрани от неприятностите. Или да ги минимализираме, доколкото е възможно.

Рай засия и възкликна, имитирайки басовия глас на баща си:

— Логично, логично!

Кралят остави настрани документа, който държеше в ръката си, и огледа Кел.

— Как мина пътуването ти?

— Беше по-дълго, отколкото ми се харесва — призна Кел, докато ровеше из джобовете по многобройните лицата на палтото си, за да открие писмото на принц-регента.

— Започнахме да се притесняваме — намеси се кралица Емайра.

— Кралят не се чувстваше добре, а и принцът се държа ужасно — обясни Кел и подаде посланието.

Крал Максим го взе и го остави настрани, непрочетено.

— Седни — подкани кралицата. — Струваш ми се блед.

— Добре ли си? — попита кралят.

— Напълно, сир — отвърна Кел и се намести благодарно на един стол до масата. — Просто съм уморен.

Кралицата се пресегна и положи длан на бузата му. Кожата ѝ беше по-тъмна от неговата — кралското семейство имаше наситен тен и в съчетание с меднозлатистите очи и черна коса всички изглеждаха като издялани от лакирано дърво. Със светла кожа и червеникава коса, Кел постоянно се чувстваше не на място. Кралицата бръсна шепа медни кичури от челото му. Винаги търсеше истината в дясното му око, сякаш то беше новинарска дъска, в която човек може да се взре и да види миналото. Така и не споделяше обаче какво вижда там. Кел я улови за ръката и я целуна.

— Добре съм, Ваше Величество!

Емайра го погледна уморено и той се поправи:

— Майко.

Появи се слуга, който донесе чай — сладък и подправен с мента — и Кел отпи дълга глътка, а сетне остави семейството си да разговаря, а мислите си — да се реят в уюта на гълчавата им.

Когато вече едва държеше очите си отворени, помоли да го извинят. Рай се надигна от кушетката заедно с него. Кел не се изненада. Принцът не бе отклонил поглед от него още от сядането му на масата. И двамата пожелаха лека нощ на родителите си и Рай последва Кел в коридора, като си играеше със златната диадема, кацнала в черните му къдри.

— Какво пропуснах? — поинтересува се Кел.

— Нищо особено — отвърна Рай. — Холанд намина. Току-що си тръгна.

Кел се намръщи. Червеният Лондон и Белият поддържаха много по-близка връзка от тази със Сивия, но комуникациите им все пак минаваха за рутинни. Холанд се беше отклонил от графика с почти седмица.

— А ти с какво се върна тази нощ? — попита Рай.

— С главоболие — отвърна Кел и разтри очи.

— Знаеш какво имам предвид — запъна се принцът. — Какво донесе през вратата?

— Нищо освен няколко лина… — Кел разтвори широко ръце. — Претърси ме, ако желаеш — добави ухилен.

Рай така и не бе успял да хване цаката на палтото му с многото лица и Кел вече завиваше по коридора, сметнал въпроса за приключен, когато принцът го изненада и посегна не към джобовете, а към раменете му и го бутна гърбом в стената. Силно. В съседство портрет на краля и кралицата се разлюля, но не падна. Многобройните стражи по коридора погледнаха към принцовете, но не помръднаха от постовете си.

Кел, близо година по-голям от Рай, имаше телосложението на следобедна сянка — висок и слаб — а принцът, напротив, беше едър като статуя и почти толкова силен. Предупреди:

— Не лъжи. Не и мен.

Кел стисна устни в тънка черта. Рай го беше спипал веднъж — преди две години. Не по време на самата контрабанда, разбира се, но го приклещи по друг, по-хитроумен начин. Заради доверието помежду им. Една лятна нощ двамата пиеха на един от многото балкони на двореца, със сиянието на Айл под тях и ивица небе над главите им, и истината просто се изтърколи. Кел беше казал на брат си какви сделки сключва в Сивия Лондон, както и в Белия, а понякога дори в Червения, и какви неща прекарва тайно. Зяпнал, Рай го изслуша докрай и заговори, не за да изнесе на Кел лекция поради какви причини това е грешно — или незаконно. Просто го попита защо.

— Не знам — призна антари и това беше самата истина.

Рай се бе поизправил на стола, с очи, кървясали от пиенето. Видимо разстроен, попита:

— Нима не ти осигуряваме всичко? Липсва ли ти нещо?

— Не — отвърна Кел и това също беше истина, но същевременно и лъжа.

— Не се ли чувстваш обичан? — прошепна Рай. — Не си ли добре дошъл в семейството?

— Аз не съм от семейството — възрази Кел. — Не съм истински Мареш, независимо че кралят и кралицата са ми предлагали това име. Чувствам се повече като собственост, отколкото като принц.

При тези думи Рай го удари в лицето.

В продължение на седмица след това Кел имаше две черни очи вместо едно и никога повече не повдигна темата, но щетата бе нанесена. Беше се надявал Рай да се окаже твърде пиян, за да си спомня разговора, но принцът не забравяше нищичко. Не беше споделил с краля и кралицата и Кел си даваше сметка, че му дължи поне това, но сега при всяко пътуване се налагаше да понася разпита на брат си и с него — напомнянето, колко глупаво и грешно е онова, което прави.

Рай пусна раменете на Кел.

— Защо настояваш да продължаваш с тези дела?

— Развличат ме — обясни Кел и си оправи яката.

Рай поклати глава и предупреди:

— Виж, вече доста време обръщам гръб на детинския ти бунт, но всички врати са затворени с причина. Пренасянето през тях е измяна.

— Това са само дрънкулки — отвърна Кел и продължи нататък по коридора. — Не крият истинска опасност.

— Предостатъчно опасни са — възрази Рай и тръгна редом с него. — Колкото опасността, която те очаква, ако родителите ни някога научат…

— Ти ли ще им кажеш?

Принцът въздъхна. Кел изчака няколкото му опита да отговори, преди накрая Рай да каже:

— Нищо не бих ти отказал.

Разкъса сърцето на младия антари.

— Знам.

— Ти си ми брат. Най-близкият ми приятел.

— И това знам.

— Тогава сложи край на тази глупост, преди да го сложа аз.

Кел се усмихна лекичко и уморено. Каза:

— Внимавай, Рай! Звучиш ми досущ като краля.

Рай изкриви устни:

— Един ден ще стана и крал. И ще имам нужда от теб редом с мен.

Кел отвърна на усмивката му:

— Вярвай ми. Няма друго място, което да желая повече.

И това беше истина.

Рай го потупа по рамото и отиде да си легне. Кел бръкна в джобовете си и го проследи как се отдалечава. Народът на Лондон — и на страната околовръст — обичаше принца си. И защо да не го обичат? Беше млад, красавец и благ. Може би твърде често влизаше в ролята на палячо и твърде добре я изпълняваше, но отвъд чаровната усмивка и повърхностния флирт се криеха остър ум, добри намерения, и желанието да направи щастливи всички около себе си. Принцът не притежаваше особена дарба за магия — и още по-малко фокус за такава — но липсващата сила компенсираше двойно с чара си. Пък и ако Кел бе научил нещо от пътуванията си до Белия Лондон, то беше, че магията прави владетелите по-лоши, не по-добри.

Продължи по коридора към своите покои, където през двукрила врата от дъб се влизаше в просторна стая. Червеното сияние на Айл се лееше през отворените врати на личния му балкон, драперия се издуваше и гънеше на платнени облаци по високия таван и в очакване стоеше луксозно легло с балдахин, подплатено с перушина и облечено в коприна. Примамваше го. Наложи се Кел да събере цялата си воля, за да не рухне в него. Пресече стаята и отиде във втора, по-малка, пълна с книги — разнообразни томчета за магия, включително малкото, което бе успял да намери за антари и владеенето на кръвно заклинателство, понеже повечето такива бяха унищожени от страх при пречистването след Черния Лондон. Затвори вратата зад гърба си. Щракна разсеяно с пръсти и кацналата на ръба на една полица свещ се съживи. На светлината ѝ Кел различи поредица знаци по опакото на вратата. Преобърнат триъгълник, чифт линии, кръг — прости символи, лесни за пресъздаване, но достатъчно специфични, за да се различават. Врати към различни места в Червения Лондон. Погледът му се насочи към шарката в средата. Представляваше две кръстосани линии. X бележи мястото, каза си Кел, притисна пръсти към най-пресния разрез на ръката си — кръвта още лепнеше — после начерта символа наново. Уморено промълви:

— Ас таскен.

Стената поддаде под пръстите му и личната му библиотека се превърна в претъпкана малка стая, а плътната тишина на кралските му покои бе заменена от гълчавата в пивницата отдолу и града отвън — много по-близки, отколкото преди броени секунди.

„Ис Кир Айес“ — „Рубинените поля“ — беше названието, изписано на люлеещата се табелата над вратата на пивницата. Въртеше я старица на име Фауна с тяло на бабичка, уста на моряк и нрав на пияница. Кел беше сключил сделка с нея още като юноша (тя и тогава си беше стара, вечната старица) и стаята на най-горната площадка стана негова.

Самото помещение беше грубовато, олющено и не по-голямо от няколко разкрача, но му принадлежеше изцяло. Мрежа от заклинания — при това не напълно законна — покриваше прозореца и вратата, така че никой друг да не може да намери стаята или дори да долови съществуването ѝ. На пръв поглед изглеждаше почти празна, но по-внимателна проверка би разкрила, че пространството под леглото и чекмеджетата на скрина са пълни с кутии и в тях има съкровища от всички Лондони.

Кел смяташе и себе си за колекционер.

Единствените извадени на показ предмети бяха томче с поеми, пълна с черен пясък стъклена топка и набор карти. Поемите бяха дело на някой си Блейк, подарени на Кел от колекционер от Сивия Лондон миналата година, но гръбчето на книгата вече бе износено до прозрачност. Стъклената топка представляваше дрънкулка от Белия Лондон и се твърдеше, че в пясъците се виждали сънищата, но Кел още не я беше изпробвал.

Картите служеха за напомняне.

Три платна бяха закачени едно до друго — единствената украса на стените. От разстояние биха минали за една и съща карта — показваха все еднакви очертания на позната островна страна — но отблизо на трите съвпадаше само надписът Лондон. Сивият Лондон. Червеният Лондон. Белият Лондон. Картата отляво беше на Великобритания, от Ламанша до крайчето на Шотландия, всяка подробност — обрисувана щателно. Като контраст на картата отдясно практически липсваха детайли. Макт[7], както се наричаше онази страна, имаше за управници в столицата си безмилостните близнаци Дейн, но териториите извън града бяха в постоянно вълнение. Картата в средата Кел познаваше най-добре, защото показваше дома му. Арнес. Името на страната бе изписано с елегантен шрифт по протежение на целия архипелаг, макар че в действителност островът, на който се издигаше Лондон, беше само връхчето на кралската империя.

Три твърде различни Лондона, в три твърде различни държави — и Кел бе единствената жива душа, виждала и трите. Великата ирония, предполагаше, се криеше в това, че никога не бе съзирал какво се крие отвъд градовете. Обвързан на служба на краля и кралицата си, и постоянно държан под ръка, той никога не се беше отдалечавал на повече от един ден път от който и да било от трите Лондона.

Умората гризеше костите на Кел, той се протегна и смъкна палтото си. Прерови джобовете му, за да намери пакета на колекционера и внимателно го положи на леглото, после предпазливо развърза кърпата, за да разкрие малката сребърна музикална кутийка вътре. Фенерите в стаята припламнаха по-ярко, когато Кел вдигна джунджурията към светлината, за да ѝ се порадва. Болката в ръката го върна в реалността и той остави музикалната кутийка настрани и насочи вниманието си към скрина.

Там го очакваха леген с вода и чифт бурканчета; Кел нави ръкава на черната си туника и се захвана да обработи раните си. Боравеше с опитни пръсти и за броени минути изплакна разрезите и ги намаза с мехлем. Съществуваше кръвна заповед за лечение — ас хасари — но не беше измислена антари да я прилагат върху себе си, особено пък за дребни рани, и по-скоро отнемаше повече енергия, отколкото да дава здраве. В случая раните на ръката и бездруго започваха да зарастват. Благодарение на количеството магия във вените си, антари оздравяваха бързо и до сутринта плитките разрези щяха да са изчезнали, а кожата да е отново гладка. Кел тъкмо се канеше да смъкне ръкава си, когато вниманието му привлече малък, лъскав белег. Както винаги. Намираше се точно под свивката на лакътя и линиите бяха толкова размазани, че символът едва се четеше.

Едва.

Кел живееше в двореца от петгодишна възраст. За първи път забеляза белега, когато беше на дванайсет. Бе прекарал седмици в търсене на руната в дворцовите библиотеки. Памет.

Прокара пръст по белега. Противоположно на името си, символът не бе предназначен да помогне на човек да си спомня. Предназначен беше да го накара да забрави.

Да забрави даден миг. Ден. Цял живот. Но магията, обвързваща нечие тяло или ум, не беше просто забранена — явяваше се сериозно престъпление. Обвинените и осъдените за нея биваха лишени от силата си — съдба, смятана от мнозина за по-лоша и от смъртта в свят, управляван от магията. И въпреки това Кел носеше дамгата на подобно заклинание. Нещо по-лошо — подозираше, че кралят и кралицата лично са го разрешили.

К. Л.

Инициалите на ножа му. Не разбираше толкова много неща — и никога нямаше да ги проумее — покрай оръжието, монограма и живота, който вървеше в комплект с тях. (Английски ли бяха буквите? Или арнески? Срещаха се и в двете азбуки. Какво означаваше Л.? Или пък К., ако се запита? Кел не знаеше нищо за буквите, образуващи на практика името му — Къ-Лъ се бе превърнало в Кай-Ел и то на свой ред — в Кел). Беше попаднал в двореца още съвсем малък. Нима ножът винаги му беше принадлежал? Или пък е бил на баща му? Амулет — нещо, което да пази и да му помогне да си спомни кой е бил? А кой точно е бил? Отсъствието на спомени го дразнеше. Често се спираше да се вгледа в средната карта на стената и да се пита откъде ли идва. И като какъв е дошъл.

Ясно беше, че няма начин родителите му да са антари. Магията може и да живееше в кръвта, но не се предаваше по кръвна линия. Не и от родител на дете. Тя сама си избираше пътя. Избираше формата си. Силните понякога раждаха слаби или пък обратното. Огнетворците често бяха деца на водни магове, земетръсците — на лечители. Силата не можеше да бъде отглеждана като жито, да се концентрира с поколенията. В противен случай антари щяха да се кроят и шият по поръчка. Те бяха идеалните инструменти — способни да управляват всички елементи и да изпълняват всяко заклинание, да използват собствената си кръв, за да управляват света около себе си. Бяха инструменти и в грешните ръце — оръжия. Липсата на унаследяемост вероятно се явяваше начин природата да уравновеси везните, да запази реда.

Всъщност никой не знаеше какво води до раждането на един антари. Вярваше се, че е случайност — късметлийско мятане на заровете. Чуваха се и мнения, че са божествено дело, предназначени за величие. Сред учените — от рода на Тийрън например — имаше такива, които смятаха, че антари се появяват в резултат от преместване между световете и преплитане на различните видове магии, и това е причината те да измират. Но без значение теорията или начина на възникването им, повечето хора вярваха, че антари са свещени. Избрани от магията или благословени от нея, може би. Със сигурност обаче — белязани от нея.

Кел несъзнателно поднесе пръсти към дясното си око.

В каквото и да предпочетеше да вярва, фактът си оставаше факт: антари бяха станали още по-редки и следователно — още по-ценни. Талантът им винаги ги бе превръщал в обект на желанията, но сега редкостта им ги правеше съкровище, което си струва да бъде издирено, охранявано и пазено. Притежавано. И независимо дали Рай го признаваше, или не, Кел представляваше част от кралското имущество.

Взе сребърната музикална кутийка и нави малкото метално ключе.

Ценна дрънкулка, помисли си, но все пак просто дрънкулка. Мелодията засвири и вибрацията загъделичка дланта му като птичка, но той не остави кутийката. Напротив — стисна я здраво, а нотите шептяха в небитието, докато Кел се отпускаше на коравия дюшек и оглеждаше прелестното устройство.

Как се бе озовал на полицата самият той? Каква случка бе довела до почерняването на окото му? Дали беше роден така и скрит от света или белегът на магията се проявяваше по-късно? Пет години. Пет години в ролята на син на съвсем друго семейство. Дали близките му се бяха натъжили от раздялата? Или с благодарност го бяха поднесли на короната?

Кралят и кралицата отказваха да разкажат на Кел за миналото и той се беше научил да не дава глас на въпросите си, но умората подриваше стените на решителността му и ги пропускаше през тях.

Какъв живот бе забравил?

Отдръпна ръка от лицето си и сам се скастри. Колко в действителност би могло да помни дете на пет годинки? Който и да е бил, преди да го донесат в двореца, тази личност вече нямаше значение.

Тази личност не съществуваше.

Песента на музикалната кутийка взе да пресеква и спря, но Кел отново я нави и затвори очи, като остави мелодията на Сивия Лондон и въздухът на Червения да го унесат в сън.

III

Крадец в сиво

I

Лайла Бард живееше съгласно едно просто правило: ако нещо си струва да се притежава, значи си струва и да се отнеме.

Тя поднесе сребърния часовник под мъждивата светлина на уличния фенер и се възхити на сиянието на лъскавия метал, като се чудеше какво ли значат гравираните отзад инициали: Л. Л. Е. Чопна часовника от един джентълмен: тромав сблъсък на твърде пренаселения тротоар доведе до незабавно извинение и потупване на жертвата по рамото — отработена хватка за отвличане вниманието от шарещата в джобовете ръка. Лайла притежаваше не просто чевръсти пръсти, а и пипаше леко. Подръпване на цилиндъра и любезно „лека нощ“ — и ето ти я горд нов собственик на времеизмервателен уред, чийто предишен господар си продължи по пътя, без да разбере какво се е случило.

Лайла не се интересуваше от самия предмет, но много я вълнуваше онова, което щеше да ѝ купи: свобода. Слабо извинение за стореното, несъмнено, но все пак по-добро от затвор или дом за бедняци. Тя прокара облечения си в ръкавица палец по кристалния циферблат.

— Знаете ли колко е часът? — попита някой зад гърба ѝ.

Лайла се извърна и трепна. Беше я заговорил констабъл.

Тя поднесе ръка към ръба на цилиндъра си — откраднат от дремещ шофьор преди седмица — с надеждата жестът да мине за поздрав, а не за нервен тик и опит да скрие лицето си.

— Девет и половина — избуча басово и пъхна часовника в джоба на жилетката под сюртука си, като внимаваше констабълът да не мерне разнообразните оръжия, блеснали изпод него. Лайла беше висока и слаба, с момчешко телосложение, което ѝ помагаше да минава за млад господин — но само от разстояние. По-щателен оглед щеше да развали илюзията.

Лайла знаеше, че трябва да се обърне и да си тръгне, докато още е възможно, но въпреки това, когато констабълът потърси с какво да си запали лулата и не намери огниво, тя му донесе дървена тресчица от улицата. Стъпи с ботуш върху стойката на уличния фенер и се надигна пъргаво да запали борината от пламъка му. Светлината на фенера озари челюстта, устните и скулите ѝ и очертанията на лицето ѝ се разкриха под цилиндъра. Сладостна тръпка пробяга през гърдите ѝ, пришпорена от близостта на опасността, и Лайла се почуди — не за първи път — да не би да ѝ има нещо. Барън често го казваше, но той беше досадник.

Търсиш си неприятности, така казваше. Ще си ги търсиш, докато ги намериш.

Неприятностите те търсят, поправяше го тя. И не спират да търсят, докато не те намерят. По-добре да ги издиря първа.

Защо искаш да умреш?

Нищо подобно, така отвръщаше тя. Просто искам да живея.

Лайла слезе от стълба на фенера и лицето ѝ отново се скри в сенките на цилиндъра, докато подаваше горящото парченце дърво на констабъла. Той измърмори благодарности и запали лулата, изпуфка няколко пъти и се накани да си тръгне, но се спря. Сърцето на Лайла изпърха нервно, докато той отново я оглеждаше, този път малко по-внимателно.

— Трябва да се пазите, сър — рече полицаят накрая. — Самичък, посред нощ… Като нищо ще ви пребъркат джобовете.

— Обирджии ли? — учуди се Лайла, като се постара да говори в ниските регистри. — Не и в Итън!

— Мчи да — констабълът кимна и измъкна от джоба си сгънат лист хартия.

Девойката посегна и го взе, макар още от пръв поглед да разбра какво представлява. Плакат „Търси се“. Втренчи се в скицата: изобразяваше просто тъмен силует, надянал маска — неясно парче плат над очите — и широкопола шапка.

— Граби по улиците, дори е обрал няколко господа и истинска дама. Такива работи могат да се очакват, разбира се, но не и тук. Направо невъзможен бандит е този!

Лайла се постара да прогони усмивката си. Вярно беше. Преджобването на дребно по Саут Банк беше едно, а кражбата на сребро и злато от притежателите на карети в Мейфеър — съвсем друго, но крадците, дето си стояха по бордеите, бяха глупаци. Бедните винаги си отваряха очите на четири. Богатите щъкаха наоколо под защитата на представата, че са в безопасност, стига да се придържат към почтените части на града. Лайла обаче беше наясно, че почтени райони няма. Има само смотани квартали и глупави такива, и бързо се беше научила къде да си разиграва коня.

Тя върна листа и килна крадения си цилиндър към констабъла.

— Ще си пазя джобовете значи.

— Непременно — подкани я той. — Не е като едно време. Всичко се мени… — и с тези думи се отдалечи; дърпаше от лулата си и мърмореше как светът се разпада и тям подобни — Лайла не чу останалото заради тътнещия в ушите ѝ пулс.

Щом ченгето изчезна от поглед, тя с въздишка се облегна на фенера, замаяна от облекчение. Смъкна цилиндъра от главата си и огледа натъпканите в него маска и широкопола шапка. Усмихна се под мустак. След това отново си сложи цилиндъра, оттласна се от стълба и се упъти към пристанището, подсвирквайки си пътем.

II

„Морският крал“ далеч не беше така впечатляващ, както подсказваше името му.

Корабът се бе облегнал тежко на кея, боята му се лющеше от солта, дървеният корпус беше наполовина изгнил на места и изцяло — на други. И явно много, много бавно потъваше в Темза.

Кораба крепеше единствено самият пристан, чието състояние не беше много по-добро и Лайла се чудеше, дали някой ден корпусът на плавателния съд и дъските на кея няма просто да изгният заедно и да се оронят в мътните води.

Пауъл се кълнеше, че „Морският крал“ е годен да плава както винаги. Още го бива за открито море, така се кълнеше. Лайла не намираше да става дори и да среща вълните в лондонското пристанище.

Стъпи с ботуша си на трапа и дъските застенаха под подметките ѝ, звукът се разпространи, докато взе да изглежда, че целият кораб протестира срещу пристигането ѝ. Тя пренебрегна всичките му възражения и, докато се качваше на борда, побърза да развърже възела на плаща под брадичката си.

До мозъка на костите си беше зажадняла за сън, но продължи с еженощния си ритуал, като пресече палубата до носа на кораба и се хвана за руля. Студеното дърво под дланите ѝ, нежното полюшване на палубата под краката ѝ — всичко си идваше на мястото. Лайла Бард знаеше твърдо, че ѝ е писано да стане пират. Трябваше ѝ само годен за плаване кораб. И сдобиеше ли се с такъв… Бриз изду плаща ѝ и за миг тя се видя далеч от лондонския кей, далеч от всякаква суша, да пори вълните на откритото море. Затвори очи и се опита да си представи как морският бриз се втурва под тънките ѝ ръкави. Плисъкът на океана върху бордовете на кораба. Тръпката на свободата — истинската свобода — и приключението. Вирна брадичка, когато въображаеми пръски солена вода я погъделичкаха по шията. Пое си дълбоко дъх и се усмихна на вкуса на морския вятър. След като отвори очи, даже се изненада да открие „Морския крал“ все тъй на мястото му. На пристана, мъртъв.

Лайла се отблъсна от планшира, прекоси отново палубата и за първи път тази нощ, докато ботушите ѝ трополяха по дъските, се почувства донякъде в безопасност. Знаеше, че не е така и никъде в града няма покой — нито в плюшена карета на Мейфеър, нито на полуизгнил кораб на бедняшкия край на пристанището, но имаше подобно усещане. Познато… това ли беше? Или може би просто се чувстваше добре скрита. „Морският крал“ се доближаваше най-много до безопасно място по нейните представи. Никой не я гледаше отвъд палубата. Никой не я видя да се спуска по стръмните стъпала към търбуха на кораба. Никой не я последва по влажния тесен коридор, нито в каютата в края му.

Възелът на гърлото ѝ най-сетне се разхлаби, Лайла смъкна плаща от раменете си и го метна върху койката, сгушена до едната стена на каютата. Платът изпърха над завивките, последван не след дълго от цилиндъра, който изсипа скритото в него — същински скъпоценности върху тъмния плащ. В ъгъла имаше малък мангал; въглените му едва стигаха да стоплят помещението. Лайла ги разбърка и използва борината да запали няколко високи свещи, пръснати из каютата. След това си свали ръкавиците и захвърли и тях на койката при останалото. Накрая си изхлузи колана и освободи кобура и кинжала от кожената лента. Не бяха единствените ѝ оръжия, разбира се, но единствено тях си даваше труда да свали. Ножът не беше нищо специално, просто ужасно остър — тя го захвърли на койката с другите свалени вещи — но пистолетът беше безценен: кремъчен револвер, изпаднал още преди години от ръката на богат мъртвец право в нейната. Кастър — понеже всички хубави оръжия заслужават да си имат име — беше прекрасно оръжие и тя нежно, почти благоговейно, го пъхна в чекмеджето на бюрото.

Тръпката от нощта бе изстинала по време на разходката до пристанището, възбудата бе догоряла до пепел и Лайла се отпусна в креслото. То изскърца като всичко останало на кораба — простена шумно, докато тя тръшна ботушите си на бюрото, чийто износен дървен плот бе затрупан с карти, повечето навити, но една беше разгъната и притисната по ъглите с камъни и крадени дрънкулки. Беше любимата ѝ карта, понеже никое от показаните на нея места не беше означено. Несъмнено някой знаеше що за карта е това и какво показва — но не и Лайла. За нея това беше карта за навсякъде.

На бюрото имаше голямо парче огледало, облегнато отзад на обшивката, със замъглени и посребрени ъгли. Лайла откри погледа си в стъклото и се намръщи леко. Прокара пръсти през косата си — неравна и тъмна, стигаше ѝ до под ухото.

Лайла беше на деветнайсет.

Деветнайсет — и имаше чувството, че всяка от тези години е гравирана върху нея. Ръчна кожата под очите си, подръпна си бузите и прокара пръст по устните си. Беше минало много време, откакто за последно я бяха нарекли хубавица.

А Лайла въобще не искаше да бъде хубава. Красотата нямаше да ѝ е от полза. А и Бог знаеше, че не завижда на дамите с техните стегнати корсети и бухнали поли, превзет смях и глупавия начин, по който го използваха. Нито как се олюляваха и облягаха на мъжете, преструвайки се на слаби, та да се възползват от силата им.

Не проумяваше защо някой би искал да се преструва на слаб.

Опита се да си представи, че е в ролята на някоя от дамите, които ограби тази нощ — толкова лесно беше да се омотаеш във всичкия този плат, толкова лесно да се препънеш и да те хванат — и да ти се усмихнат. Колко ли дами бяха флиртували с нея? Бяха се олюлявали, облягали и престорено възхищавали на нейната сила.

Нощната плячка осезаемо тегнеше в джоба ѝ.

Достатъчно.

Това и заслужаваха, задето се преструваха на слаби. Може би вече нямаше да припират толкова да залитат срещу всеки цилиндър и да се хващат за всяка подадена им ръка.

Лайла отпусна глава върху облегалката на креслото. Чуваше Пауъл в каютата му, отдаден на рутинното нощно пиене — ругаеше и бълваше истории пред извитите стени на гниещия кораб. Истории за страни, които никога не беше посещавал; за девици, които никога не беше ухажвал; за съкровища, които никога не бе ограбвал. Беше лъжец и пияница, а и глупак — тя го беше виждала да съчетава и трите, нощи наред в „Ялова вълна“ — но имаше свободна каюта, а тя се нуждаеше от такава и бяха стигнали до споразумение. Лайла му даваше част от нощната си плячка срещу гостоприемството му, а в замяна той забравяше, че дава под наем помещение на търсен престъпник, да не говорим — и на момиче.

Пауъл беснееше в каютата си. Продължаваше часове наред, но за Лайла — привикнала от малка с шумотевицата — скоро гласът му се сля с останалите стенания, оплаквания и мърморения на стария „Морски крал“.

Главата ѝ тъкмо бе започнала да провисва, когато на вратата се почука трикратно. Е, двукратно, по-точно, понеже чукащият беше очевидно твърде пиян за трети удар и само прокара длан по дъските. Лайла смъкна ботуши от бюрото и ги стовари на пода.

— Какво има? — подвикна тя и скочи на крака, щом вратата се отвори. На прага застана Пауъл, който се олюляваше от пиене и лекото поклащане на кораба.

— Лааайла — изпя името ѝ той. — Ла-айлаааа.

— Какво?

В едната му ръка се плискаше бутилка. Протегна другата с дланта нагоре.

— Дял за мен?

Лайла бръкна в джоба си и извади шепа монети. Повечето бяха почернели, но сред тях проблясваха няколко сребърника и тя ги извади и пусна в дланта на Пауъл. Той стисна юмрук и го разклати да зазвънтят.

— Не стигат — рече, докато девойката връщаше медните петаци в джоба си. Сребърният часовник тежеше на топло в жилетката ѝ, но Лайла не го извади. Не беше сигурна защо. Навярно в крайна сметка измерването на времето беше започнало да ѝ харесва. Или пък се боеше, че започне ли да му дава такива ценни благини, Пауъл ще очаква потокът да не секва.

— Празна нощ — обясни и скръсти ръце. — Утре ще ти изравня сметката.

— Беля си ми на главата — зафъфли Пауъл.

— Така си е — ухили му се тя. Тонът ѝ беше сладък, но зъбите ѝ — остри.

— Май си по-голяма беля, отколкото печалба — измънка той. — Определено важи за тази нощ.

— Ще ти додам останалото утре — обеща Лайла и отпусна длани покрай хълбоците си. — Пиян си. Върви си лягай.

Тръгна да се обръща, но Пауъл я хвана за лакътя.

— Ще си получа моето още тази нощ — заяви ѝ с презрителна гримаса.

— Казах да не…

Бутилката изпадна от другата ръка на моряка, когато бутна Лайла към бюрото и я прикова с бедра.

— Не държа да плащаш с пари — прошепна той и провлачи поглед по предницата на ризата ѝ. — Все нейде там отдолу криеш девичо тяло… — Дланите му взеха да шарят и Лайла заби коляно в стомаха му и го блъсна крачка назад.

— Не биваше да го правиш — изръмжа Пауъл със зачервено лице. Взе да се тутка с токата на колана си. Лайла не го изчака. Посегна за пистолета в чекмеджето, но морякът врътна глава и се втурна да я хване за ръката, за да я дръпне към себе си. Тръшна я тежко на койката и тя падна върху шапката, ръкавиците и наметалото — и върху захвърления нож.

Лайла сграбчи кинжала, още щом Пауъл се юрна напред. Той я хвана за коляното, тъкмо когато докопа кожената кания. Морякът я дръпна, а девойката освободи острието и щом той я хвана за другата ръка, използва хватката му за опора да се изправи на крака и да забие ножа в корема му.

И просто ей тъй цялата войнственост се оттече от претрупаната малка каюта.

С оцъклени от изненада очи Пауъл се втренчи в щръкналото от гърдите му острие и за миг изглеждаше, че ще продължи борбата при все раната, но Лайла знаеше как да борави с нож и къде да резне, за да причини болка, а къде — за да убие.

Хватката на Пауъл върху нея се стегна. И после се отпусна. Той залитна и се намръщи, сетне коленете му поддадоха.

— Не биваше да го правиш — повтори момичето и измъкна ножа, преди морякът да рухне по лице върху него.

Трупът на Пауъл падна на пода и не мръдна оттам. Лайла го позяпа за малко, учудена от покоя и тишината, нарушавана само от пулса ѝ и плисъка на водата по корпуса на кораба. Срита мъжа с ботуша си.

Мъртъв.

Мъртъв… и забъркан в каша.

Кръвта се стичаше по дъските, пълнеше цепнатините и капеше към по-долните нива на кораба. Налагаше се Лайла да предприеме нещо. Веднага.

Приклекна, изтри острието в ризата на Пауъл и извади среброто от джоба му. После прекрачи трупа, взе револвера от чекмеджето и се облече. Когато върна колана на кръста си и плаща — на раменете си, вдигна бутилката с уиски от пода. Не се беше счупила при падането. Лайла измъкна тапата със зъби и изпразни съдържанието върху Пауъл, въпреки че в кръвта му имаше достатъчно алкохол, та да се запали и без него.

Взе свещ и се канеше да я опре в пода, когато си спомни за картата. Онази за навсякъде. Издърпа я от бюрото, пъхна я под плаща си и след като хвърли последен поглед на каютата, запали мъртвеца и кораба.

И ето че стоеше на брега и гледаше как „Морски крал“ гори.

Взираше се нагоре към него с лице, затоплено от пламъците, които танцуваха по брадичката и страните ѝ, както светлината от фенера — пред констабъла. Срамота, помисли си Лайла. Доста ѝ допадаше гниещият кораб. Но не беше неин. Не, нейният щеше да е много по-хубав.

„Морски крал“ застена, щом пламъците взеха да гризат плътта и после костите му, а Лайла гледаше как мъртвият кораб започва да потъва. Остана, докато не чу далечни крясъци и тропот на ботуши — закъснели, разбира се, но все пак притичащи се на помощ.

След това въздъхна и се отправи да дири друго място, където да прекара нощта.

III

Барън стоеше на стълбите пред „На хвърлей камък“ и се взираше замислено към пристанището. В това време Лайла се приближи с цилиндър и карта под мишница. Тя проследи погледа на съдържателя и над покривите различи останките от пожара — призрачни очертания на валма дим на фона на облачната нощ.

В началото Барън се престори, че не я забелязва. И как да го вини! За последно я беше видял преди почти година и тогава я изрита заради грабеж — не от него, разбира се, от посетител — и тя си тръгна сърдито, проклинайки и него, и малката му пивница.

— Накъде си хукнала тогаз? — бе изтътнал той след нея като гръмотевична буря. Дотогава не го беше чувала да повишава толкова глас.

— Да си потърся приключение — бе подвикнала Лайла, без да погледне назад.

А ето я сега, тътреше ботуши по уличните павета. Той пък си дърпаше от пурата. Без да вдига очи, рече:

— Толкоз бързо ли се върна?

Лайла изкачи стълбите и се прислони до вратата на пивницата.

— Намери ли си вече приключение? Или то те намери?

Девойката не отговори. Чуваше звъна на чашите вътре и бръщолевенето на пияниците, впиянчващи се още повече с всяка чаша. Мразеше тази гюрултия, мразеше като цяло повечето кръчми, но не и „На хвърлей камък“. Другите я отблъскваха, отвращаваха я, но тази тук я привличаше като гравитация — постоянно и непрестанно привличане. Дори и да не възнамеряваше, пак някак все се оказваше тук. Колко ли пъти предишната година неусетно бе стигала обратно до тези стъпала? Колко ли пъти аха и да влезе вътре? Не че Барън трябваше да узнава за това. Лайла го погледа как отмята глава и се взира в небето, все едно там ще види нещо друго освен облаци.

— Какво стана с „Морския крал“? — попита той.

— Изгоря — непокорна гордост изпърха в гърдите ѝ, когато съдържателят се ококори леко от изненада. Лайла обичаше да изненадва Барън. Не беше лесна работа.

— Така значи, а? — попита той безгрижно.

— Знаеш как стават тия работи — сви рамене Лайла. — Старото дърво тъй лесно прихваща.

Барън я изгледа продължително, сетне издиша голям облак дим.

— Пауъл е трябвало да внимава повече с тая бригантина.

— Аха — отвърна девойката. Заигра се с периферията на цилиндъра.

— Миришеш на дим.

— Трябва да си наема стая… — думите ѝ пресядаха.

— Странна работа — Барън дръпна отново от пурата. — Съвсем ясно си спомням че ми заръча да си взема пивницата и многото ѝ — макар и скромни — стаички и да си напъхам всяка една поотделно в…

— Животът се мени — Лайла му взе пурата от устата и също си дръпна.

Той я огледа на светлината на уличната лампа.

— Добре ли си?

Тя изучаваше дима, който се стелеше от устните ѝ.

— Винаги съм добре.

Върна му пурата и изрови сребърния часовник от джоба на жилетката си. Беше топъл и гладък; тя не знаеше защо толкова много ѝ харесва, но си беше така. Навярно защото ѝ даваше избор. Лишаването от него беше въпрос на избор. Също и задържането му. А нищо чудно изборът да бе започнал като случайност, но вече имаше определен смисъл. Може да го беше запазила с причина. Или просто за тази цел. Подаде го на Барън.

— Това ще ми купи ли няколко нощи?

Собственикът на „На хвърлей камък“ огледа часовника отдалече. После се пресегна и сви пръстите на Лайла около него.

— Задръж го — подхвърли небрежно. — Бива те да носиш парици, знам.

Девойката пъхна дрънкулката обратно в джоба си, благодарна за тежестта ѝ, понеже осъзна, че се налага пак да започне отначало. Беше гола и боса. Е, не съвсем: имаше си цилиндър, карта за някъде — или за никъде — и няколко ножа, пистолет, шепа монети и сребърен часовник.

Барън бутна вратата, но когато Лайла понечи да влезе вътре, той ѝ прегради пътя.

— Тук паричковци нямаме. Ясно, нали?

Тя кимна сковано.

— Няма да се задържа — отвърна. — Просто докато се разсее димът.

Отвъд прага се разнесе звън на строшено стъкло и Барън въздъхна; влезе, като подвикна през рамо:

— Добре завърнала се.

Лайла въздъхна и вдигна поглед нагоре — не към нощното небе, а към горните етажи на мърлявата пивничка. Хич не приличаше на пиратски кораб, дом на свободата и приключенията.

Само докато се разсее димът, повтори наум.

Може и да не беше толкова зле. В крайна сметка, не се беше върнала в „На хвърлей камък“ с подвита между краката опашка. Криеше се. Търсен престъпник беше. Усмихна се на иронията на положението.

Лист хартия пърхаше на стълб до вратата. Констабълът ѝ показа същия плакат, тя се усмихна по-широко при вида на силуета с широкополата шапка и маска, взиращ се в нея изпод думата ТЪРСИ СЕ. „Крадецът — сянка“, така я наричаха. Бяха я нарисували дори по-висока и слаба, отколкото в действителността — източена като зъл дух, издокарана в черно и страховита. Като излязла от приказките. И легендите.

Лайла смигна на сенките, преди да влезе в пивницата.

IV

Белият трон

I

— Дали не е по-добре да направим бал с маски?

— Хайде по-сериозно.

— Или даже бал с костюми. Нещо по-пищно.

— Стига де, Рай. Давай по-сериозно!

Принцът седеше в кресло с висока облегалка, вдигнал бе на масичката ботушите си със златни токи и премяташе в шепи стъклена топка. Тя представляваше част от по-голяма и по-сложна версия на играта, разменена от Кел в „На хвърлей камък“. На мястото на пръстта, локвата и купчинката пясък в комплекта на малката дъска, тук имаше пет стъклени топки, с по един елемент във всяка. Четири все още бяха на масата, в сандъчето от тъмно дърво с позлатени ръбове и вътрешност, облицована в коприна. Тази в ръцете на Рай съдържаше шепа пръст, която се клатеше насам-натам в синхрон с движението на пръстите му.

— Костюми на няколко ката, които да бъдат събличани… — продължи той.

Кел въздъхна.

— Всички ще започнем нощта напълно облечени и ще завършим…

— Дори не се опитваш.

Рай простена. Тежко стовари ботуши на пода, седна поизправено и вдигна стъклената топка помежду им.

— Добре — примири се. — Само виж каква магическа сръчност притежавам!

Присви очи срещу пръстта, затворена в стъклото и, в опит да се фокусира, ѝ заговори под нос — тихичко мърмореше на английски. Пръстта обаче не помръдна. Кел проследи появата на бръчка между очите на Рай — сигурен знак, че се съсредоточава. Принцът шепнеше, чакаше и все повече се изнервяше. Най-сетне пръстта помръдна (макар и неохотно) в стъкленицата.

— Успях! — възкликна Рай.

— Просто я тръсна — възрази Кел.

— Не бих посмял!

— Опитай пак.

Рай изсумтя недоволно и се разплу в креслото си.

— Санкт, Кел! Какво ми има?

— Нищо ти няма — успокои го младежът.

— Говоря единайсет езика — продължи принцът. — Дори на страни, които не съм виждал и няма вероятност да стъпя там, а не мога да убедя буца пръст да се размърда или капка вода да се вдигне от езерцето си… — Ядоса се. Изръмжа. — Влудяващо! Защо точно езика на магията овладявам толкова трудно и не ми се отдава?

— Понеже не можеш да спечелиш елемента с чара, усмивката или положението си — обясни Кел.

— Те не ме почитат, така ли? — уточни Рай със суха усмивка.

— Земята под краката ти не се интересува дали ще станеш крал. Нито водата в чашата ти. Нито въздуха, който вдишваш. Трябва да говориш с тях като с равни или дори по-добре — като молител.

Рай въздъхна и разтри очи.

— Знам. Знам. Ще ми се само… — и млъкна.

Кел се намръщи. Брат му май беше искрено разочарован.

— Какво ти се иска?

Принцът вдигна очи да го погледне и златните искрици ги изпълниха, още докато зад тях се вдигаше стена.

— Ще ми се да пийна — рече той, загърбвайки проблема. Бутна стола си и прекоси салона, за да си налее питие от барчето до стената. — Наистина се старая, Кел. Искам да съм добър или поне по-добър. Но не всички можем да сме… — отпи и махна с ръка към другаря си.

Младежът предположи, че Рай търси думата „антари“. Той обаче използва „като теб“.

— Как да се оправдая? — Кел прокара пръсти през косата си. — Аз съм единствен по рода си.

— Двама сте — поправи го Рай.

Кел смръщи чело.

— Все се канех да попитам… какво правеше Холанд тук?

Принцът сви рамене и се упъти към сандъчето с елементите.

— Същото, което прави винаги. Доставяше поща…

Кел огледа принца. Нещо не беше наред. Когато лъжеше, Раи се държеше като пословичен нервак — и сега го забеляза да пристъпва от крак на крак и да потупва с пръсти по отворения капак на сандъчето. Но вместо да настоява да научи истината, магьосникът се отказа и се пресегна да извади друга стъклена топка отвътре. Тази беше пълна с вода. Намести я в шепата си, с разперени пръсти.

— Прекалено много се стараеш — Кел призова водата в стъкленицата да помръдне и тя трепна, първо полека се завихри, сетне забърза все повече и повече и образува малък, затворен циклон.

— Ами да, защото е трудно — констатира Рай. — Само защото в твои ръце изглежда лесно, не означава, че наистина е така.

Кел не искаше да подсказва на принца, че дори няма нужда да говори, за да раздвижи водата. Бе достатъчно просто да помисли думите, да ги усети — и елементът ще го послуша и ще му отвърне. Каквото и да течеше през водата — и пясъка, и пръстта, и останалите — течеше и през него и следователно можеше да го управлява, както би сторил с крайник, който раздвижва. Единствено изключение беше кръвта. Макар да течеше със същата готовност като другите елементи, кръвта не се подчиняваше на природните закони — и не можеше да бъде манипулирана: нито да ѝ заповядат да се движи, нито да я принудят да стои неподвижно. Кръвта си имаше своя воля и към нея трябваше да се обръщаш не като към предмет, а като към равен — като към съперник. Това беше и причината антари да са отделен клас магьосници. Защото единствено те владееха не само елементите, но и кръвта. Там, където заклинанията на елементите бяха измислени просто за да помогнат на ума да се съсредоточи, да намери личния си синхрон с магията — те бяха медитативни, толкова псалм, колкото и стих — то кръвните указания на антари бяха, както терминът предполагаше, нареждания. Думите, които Кел изричаше, за да отваря врати или да лекува рани с кръвта си, бяха команди. И се налагаше да бъдат изречени на глас, за да бъдат изпълнени.

— Какво е усещането? — попита неочаквано Рай.

Кел отклони внимание от стъклото, но водата вътре продължи да се върти.

— Кое по-точно?

— Да си способен да пътуваш. Да ходиш в другите Лондони. Как изглеждат те?

Кел се поколеба. До едната стена имаше изтикана гадателска масичка. За разлика от гладките черни плочи гранит, чрез които се предаваха съобщения из града, масичката служеше за други цели. Вместо камък, тя съдържаше плитък басейн от неподвижна вода, омагьосана да прожектира върху повърхността представите, спомените и образите от ума на онзи, който борави с нея. Използваше се за размисъл — но и за да споделят хората мислите си с другите, помощен уред, когато думите не достигат или просто не успяват да предадат нужното.

Кел би могъл да придърпа масичката, за да покаже на принца. Да му даде възможност да види другите Лондони през неговите очи. Егоистично му се искаше да ги сподели с брат си, за да не се чувства така самотен, пък и някой друг да ги види и да знае. Но хората, както Кел беше открил, всъщност не искаха да знаят. Мислеха си, че го желаят, но знанието само ги правеше нещастни. Защо да си пълнят ума с неща, които не могат да използват? Защо да умуват върху места, където не могат да идат? Каква полза щеше да има за Рай, който, при все привилегиите, отредени му от кралският статут, никога не би могъл да стъпи в някой от другите Лондони?

— По-спокойни са — каза Кел и върна стъкленицата в сандъчето. Веднага щом отлепи пръсти от повърхността ѝ, циклонът вътре се разпадна, водата плисна и се успокои. Преди Рай да успее да зададе още въпроси, младежът посочи стъклената топка в ръката на принца и му предложи да опита отново.

Принцът пробва — и за пореден път се провали — да помръдне пръстта в топката. Изсумтя разочаровано и търкулна сферата през масичката.

— Не ме бива за тази работа и двамата го знаем.

Кел улови стъклената топка на ръба на масата и я върна обратно.

— Упражненията… — поде той.

— С упражнения нищо няма да постигна.

— Проблемът ти, Рай — скара му се Кел, — е, че не искаш да учиш магия просто за да умееш да я практикуваш. Искаш да я изучиш, само защото се надяваш тя да примамва повече народ в леглото ти.

Рай се ухили и отвърна:

— Не виждам това пък какъв проблем е. А и наистина ще ги примамва. Виждал съм как момичетата — и момчетата — въздишат по хубавото ти черно оченце, Кел… — Скочи на крака. — Забрави за урока. Не съм в настроение да се уча. Да излезем навън.

— Защо? — попита Кел. — За да използваме моята магия, та да примамваме жертви в твоето легло?

— Отлична идея — съгласи се Рай. — Но не. Ала все пак се налага да излезем, да знаеш, понеже сме на мисия.

— Така ли? — почуди се Кел.

— Да. Понеже, освен ако ти не възнамеряваш да се омъжиш за мен — и не ме разбирай погрешно, смятам, че от нас става поразителна двойка — трябва да се постарая да си намеря половинка.

— И очакваш това да се случи, докато се наливаш из града?

— Боже мили, не — възрази Рай с крива усмивка. — Но кой знае какви забавления ще открия, докато се провалям в търсенето.

Кел подбели очи и прибра топките.

— Продължаваме нататък.

— Хайде да приключваме вече! — простена Рай.

— Ще приключим — обеща Кел, — веднага щом успееш да удържиш пламък.

От всички стихии, огънят беше единственият, към който наследникът на короната демонстрираше… е, талант е твърде силна дума, но може би склонност. Кел разчисти дървената маса и постави пред принца наклонено метално блюдо заедно с парче бял тебешир, стъкленица с масло и странно малко устройство от две кръстосани клечки почерняло дърво, съединени с панта в средата. Рай въздъхна и с помощта на тебешира нарисува ограничителен кръг около блюдото на масата. После изпразни стъкленицата в блюдото и маслото се стече в средата под формата на локвичка с размер на десетлинова монета. Накрая принцът вдигна щракалото, което лесно се побра в дланта му. Беше запалка. Стисна я в юмрук и я щракна, двете рамена се потъркаха едно о друго и от пантата падна искра в езерцето с масло — и прихвана.

Малко синьо пламъче затанцува по повърхността на локвичката и Рай изпука с кокалчета, размърда шия и нави ръкави.

— Преди светлината да угасне — подкани го Кел.

Рай го изгледа криво, но вдигна длани от двете страни на тебеширения ограничителен кръг и заговори на огъня не на английски, а на арнески. Този език беше по-плавен, по-подходящ за убеждаване и сам по себе си по-склонен към магия. Думите се лееха в шепот — гладка, непрестанна нишка от звук, която сякаш оформяше стаята около тях.

И за обща изненада на младежите подействаха. Пламъчето в блюдото побеля и нарасна, погълна остатъците от маслото и продължи да гори без него. Разшири се, покри повърхността на блюдото и засия във въздуха пред лицето на Рай.

— Гледай! — възкликна принцът и посочи пламъчето. — Виж само, успях!

Така си беше. Но въпреки че беше спрял да говори на огъня, той продължаваше да расте.

— Не губи фокус! — скара му се Кел, понеже белият огън се разпространи и взе да ближе вътрешността на тебеширения кръг.

— Какво искаш да кажеш? — предизвика го Рай, в това време огънят се гърчеше и притискаше към ограничаващия го кръг. — Няма ли да ме похвалиш? — Отклони очи от огъня и погледна към Кел, а докато се обръщаше, пръстите бръснаха плота на масата. — Нито една…

— Рай! — предупреди го Кел, но се оказа твърде късно. Ръката на принца се отри в кръга и размаза тебешира. Огънят се освободи.

Обхвана цялата маса, бърз и горещ, и Рай едва не се катурна назад с все стола в опита си да се махне от пътя му.

С едно движение Кел освободи ножа си, прокара го през дланта си и притисна окървавената плът към плота на масата.

— Ас анаси — нареди. — Разпръсни се. — Омагьосаният огън незабавно изгасна, изчезна в нищото. На Кел му се виеше свят.

Рай застана до него, задъхан и виновно промълви:

— Много съжалявам! Знам, не биваше…

Мразеше, когато Кел беше принуден да използва кръвна магия, понеже се чувстваше лично отговорен — а и често беше — за съпътстващата жертва. Веднъж предизвика много болка за Кел и така и не си прости за това. Сега младият антари взе ленена салфетка и избърса ранената си ръка. Захвърли парцала с думите:

— Всичко е наред, добре съм. Но за днес, мисля, приключихме.

Рай кимна разтреперан и заяви:

— Добре ще ми дойде още едно питие. По-силничко.

— Съгласен — отвърна Кел с уморена усмивка.

— Хей, не сме ходили в „Авен Страс“ от сума време — предложи принцът.

— Не можем да идем там — възрази Кел. Имаше предвид „не мога да те пусна да ходиш там“. При все името си — „Благословени води“ — „Авен Страс“ се беше превърнал в свърталище за най-лошите типове в града.

— Хайде де — настоя принцът, вече възвърнал си обичайната дързост. — Ще накараме Париш и Джен да ни изровят някакви униформи и ще идем четиримата, преоблечени като…

Точно в този миг някой си прочисти гърлото и Рай и Кел се обърнаха, за да открият крал Максим, застанал на прага.

— Сир! — възкликнаха в хор.

— Момчета — поздрави той. — Как вървят уроците?

Рай погледна многозначително Кел, а той вдигна вежда и отвърна само:

— Минаха и отминаха. Тъкмо приключихме.

— Добре — кимна кралят и извади писмо.

Преди да види плика и да осъзнае, че няма да накваси устните си, Кел не си даваше сметка колко силно му се иска да обърне по едно с Рай. Сърцето му пропадна в петите, но той не го показа.

— Налага се да отнесеш съобщение — обяви кралят. — На силния ни съсед.

Гърдите на Кел се стегнаха в познатата смес от страх и възбуда, които вървяха ръка за ръка, ставаше ли дума за Белия Лондон.

— Разбира се, сир — отвърна той.

— Холанд ни достави писмо онзи ден — додаде кралят. — Но не можа да изчака да вземе отговора. Казах му, че ще го изпратя с теб.

Кел се намръщи.

— Надявам се всичко да е наред — каза предпазливо. Рядко узнаваше съдържанието на кралските вести, които носи, но обикновено го отгатваше по тона на задачата — кореспонденцията със Сивия Лондон се бе превърнала в чиста формалност, градовете нямаха много общо, а диалогът с Белите — постоянен и ангажиран — бе белязал с бръчка челото на краля. Техният „силен съсед“ (както кралят наричаше другия град) представляваше място, разкъсвано от насилие и борба за надмощие, а името в края на кралските писма се променяше с обезпокоителна честота. Щеше да е твърде лесно да прекратят кореспонденцията и да оставят Белия Лондон да гние в развала, но Червеният трон не бе съгласен. Не желаеше да го допусне.

Кралете от Лондон се чувстваха отговорни за умиращия град.

И наистина бяха.

В крайна сметка именно Червеният Лондон бе взел решението за запечатването си и бе оставил Белия — разположен между него и Черния — в капан, принуден да се сражава сам с черната чума, да се запечата отвътре, а покварената магия да остави отвън. Това беше решение, измъчвало столетия наред крале и кралици, но по онова време Белият Лондон беше силен — по-силен дори от Червения — и Червената корона вярваше (или поне твърдеше, че вярва), че това е единственият начин да оцелеят всички. Бяха и прави, и грешаха. Сивият Лондон гаснеше в тиха забрава. Червеният не само оцеля, но и процъфтяваше. Но Белият беше завинаги променен. Градът — някога славен — бе изпаднал в хаос и войни. Кръв и пепел.

— Добре е в рамките на възможното — отвърна кралят, докато връчваше на Кел писмото и се обърна отново към вратата. Антари понечи веднага да потегли на път, но Рай го хвана за ръката.

— Обещай — прошепна принцът тихичко, — обещай този път да се върнеш с празни ръце.

Кел се поколеба.

— Обещавам — каза, питайки се колко ли пъти бе изричал тази дума и до каква степен бе изгубила значението си.

Но, докато измъкваше бледата сребърна монета изпод яката си, искрено се надяваше този път да се окаже истина.

II

Кел премина през вратата между световете и потрепери. Червеният Лондон беше изчезнал и отнесъл топлината със себе си; ботушите му тупнаха върху леден камък и дъхът му разцъфна във въздуха пред устните, а той побърза да се загърне по-плътно в палтото си — черното със сребърните копчета.

Присте ир есен. Есен ир присте.

„Силата е в равновесието. Равновесието е в силата“. Едновременно девиз, мантра и молитва, думите бяха изписани под кралската емблема на Червения Лондон и се срещаха във всички магазини и домове. Хората в света на Кел вярваха, че магията не е нито неизчерпаем ресурс, нито основен такъв. Предназначена беше за употреба, но не и за злоупотреба и се прилагаше колкото с почит, толкова и с предпазливост.

Белият Лондон имаше съвсем различни представи.

Тук не гледаха на магията като на равна. Смятаха я за нещо, което трябва да се завоюва. Да се поробва. Да се владее. Черният Лондон беше допуснал магията да проникне в него, да го превземе и да го погълне. Като последица от рухването на града, Белият Лондон бе възприел противоположния подход — търсеше начин да обвърже магията по всякакъв възможен начин. Силата в равновесието се бе превърнала в Силата в превъзходството.

И понеже хората воюваха за управлението на магията, тя им се съпротивляваше. Свиваше се в себе си, заравяше се в земята и ставаше недостъпна. Хората драпаха по повърхността на света, копаеха малко магия — колкото все още можеха да докопат — но тя беше разредена и се разреждаше още повече, ведно с онези, които се биеха за нея. Магията изглеждаше решена да умори похитителите си от глад. И бавно, полека, успяваше.

Тази битка имаше страничен ефект и той беше причината Кел да нарече Белия Лондон бял: всеки инч от града, денем или нощем, лете или зиме, мъкнеше все същата плащаница, все едно тънък пласт сняг — или пепел — се бе утаил върху всичко. И всички. Магията тук беше горчива и зла и източваше живота на света, топлината и цветовете, изсмукваше ги от всичко и оставяше само бледи и подути трупове след себе си.

Кел окачи на шията си монетата от Бял Лондон — тежка желязна чудесия — и я пусна обратно под яката си. Отчетливата чернота на палтото му изпъкваше на избелелия фон на градските улици и той пъхна окървавената си ръка в джоба, преди наситеночервеният ѝ цвят да внуши на хората зловредни идеи. Седефената повърхност на полузамръзналата река — тук не я наричаха нито Темза, нито Айл, а Сийлт — се простираше зад гърба му, северната страна на града стигаше до хоризонта. Пред него се намираше южната половина и на няколко пресечки по-нататък замъкът промушваше въздуха с подобни на кинжали шпилове, а каменният му масив смаляваше сградите около него.

Кел не губи време, а се отправи направо нататък.

Твърде висок, младежът имаше навика да се прегърбва, но когато скиташе из улиците на Белия Лондон, се изправяше в целия си ръст, вирваше брадичка и опъваше рамене, а ботушите му тракаха по паважа. Променяше се не само стойката му. У дома Кел прикриваше силата си. Тук постъпваше тъкмо наопаки. Оставяше магията си да изпълва въздуха и изгладнялата атмосфера я поглъщаше, затопляше се върху кожата му и вдигаше струйки пара. Кел балансираше на ръба на опасен бръснач. Налагаше се да демонстрира сила, като същевременно я държи на сигурно място. Покажеше ли твърде малко и щяха да го смятат за плячка. Твърде много — и щеше да се превърне в ходеща награда.

На теория хората в града познаваха Кел или поне бяха чували за него и бяха наясно, че е под защитата на бялата корона. И пак на теория, никой не би проявил толкова глупост, че да се опъне на близнаците Дейн. Но гладът — за енергия, за живот — въздействаше на хората. Подтикваше ги към предприемчивост.

Ето защо през целия път Кел си отваряше очите на четири и следеше потъващото зад хоризонта слънце, наясно, че Белият Лондон е най-кротък на дневна светлина. Градът се променяше нощем. Тишината — неестествена, тежка тишина като от колективно сдържан дъх — се разбиваше и отстъпваше пред врявата: отзвуци на смях и страст, които се смятаха за начин да се призове сила, но най-вече от сбивания и убийства. Град на крайностите. Възбуждащ, може би, но смъртоносен. Улиците щяха да са почервенели от пролятата кръв още отдавна, ако главорезите не я изпиваха до капка.

Докато слънцето още беше на небосвода, бандити и паплач се мотаеха по праговете, надзъртаха от прозорците и се навъртаха в процепите между сградите. И всички следяха преминаването на Кел — с нагли погледи и изпосталели лица. Дрехите им бяха също тъй избелели, като всичко останало в града. Също и косите им, очите и кожата, чиято повърхност бе покрита с белези: от жигосване и изрязани с нож символи — все осакатявания, предназначени да ограничат магията, която успяваха да призоват, в телата. Колкото по-слаби бяха хората, толкова повече символични рани си нанасяха, съсипвайки плътта си в трескава битка да задържат малкото притежавана мощ.

В Червения Лондон подобни символични белязвания се смятаха за грешка, опетняваща не само тялото, но и магията, която носителите им привързват към себе си. Тук само силните можеха да си позволят да презират ритуалните белези и дори тогава не ги смятаха за ощетяващи — просто за драстична мярка. Но дори гледащите отвисоко на подобни процедури разчитаха на амулети и талисмани (единствен Холанд се движеше без никаква бижутерия, с изключение на брошката, която го определяше като слуга на трона). Магията тук не се даваше доброволно. Хората изоставиха езика на стихиите, щом те спряха да им се подчиняват (една-едничка се поддаваше на призоваване — изкривена форма на енергия, копеле на огъня и по-зловеща, опорочена сила). А колкото магия можеше да бъде придобита, я насилваха във формата на амулети, заклинания и обвързване. Никога не стигаше, не засищаше.

Ала хората не си бяха отишли.

Силата на Сийлт, дори и полузамръзнала, ги привързваше към града, чиято магия бе единствената останала искрица топлина.

И така, те живееха тук, а животът си вървеше. Онези, които (още) не бяха паднали жертва на мъчителния глад за магия, правеха каквото е нужно и си гледаха работата, като се стараеха да забравят как светът им бавно умира. Мнозина се придържаха към вярването за завръщането на магията: достатъчно силен властник ще успее да я принуди да изпълни отново вените на света и ще го съживи.

И така, те чакаха.

Кел се чудеше дали народът на Белия Лондон наистина вярва, че Астрид и Атос Дейн са достатъчно силни или просто изчакваха издигането на поредния вълшебник, който да ги свали от трона. Все някой, някога, щеше да го стори. Победител имаше винаги.

Близо до подножието на замъка тишината стана още по-плътна. Управниците на Сивия и Червения Лондони се ширеха в дворци.

Белият Лондон държеше своите в крепост.

Висока стена заобикаляше замъка, а между извисяващата се цитадела и външната ѝ стена се простираше необятен павиран двор на мястото на рова на титаничната постройка — и тук гъмжеше от мраморни статуи. Знаменитата Круз Мейкт — Каменната гора — беше направена не от дървета, а от статуи и всичките — човешки. Слуховете разправяха, че не винаги тези хора са били каменни и гората всъщност е гробище, което Дейн пазят като спомен за убитите от тях и като напомняне на всеки преминал през външната стена какво се случва с предателите в държания от близнаците Лондон.

Кел пристъпи под входната арка, прекоси плочника на двора и се приближи до масивните каменни стъпала. Десетима стражи обграждаха стълбището на крепостта, неподвижни като статуите в гората. Не бяха нищо повече от кукли, които крал Атос бе лишил от всичко, освен от дъха в дробовете, кръвта във вените и заповедта си в ушите им. Видът им накара Кел да потрепери. В Червения Лондон използването на магия за управление, обладаване или обвързване на тялото и ума на друг човек беше забранено. Тук беше просто поредният признак за силата на Атос и Астрид, за властта им над трона — и следователно за правото им да управляват.

Стражите стояха неподвижни; само празните им погледи проследиха как антари приближи и премина през тежките порти. Отвъд други стражи се бяха строили до стената на сводесто фоайе, неподвижни като камъни, с изключение на местещите се очи. Кел пресече фоайето и премина по друг коридор, оказал се празен. Едва когато вратите се затвориха зад гърба му, той си позволи да издиша и да свали с малко защитата си.

— Не бих се отпуснал все още — обади се глас от сенките. Миг по-късно в дълбините им се очерта и човешки силует. По стените имаше факли, които горяха, но никога не догаряха, и на тяхната трептяща светлина Кел видя автора на мъдрия съвет.

Холанд.

Кожата на белия антари беше почти безцветна, въгленовочерният му бретон — заресан напред така, че крайчетата да свършват точно над очите му. Едното беше сивкавозелено, другото — лъскаво и черно. И когато това око срещна погледа на Кел, все едно два камъка засвяткаха един срещу друг.

— Дошъл съм с писмо — осведоми го Кел.

— Така ли? — отвърна Холанд сухо. — Помислих, че си наминал за чай.

— Е, ще пийна и чай, предполагам, щом така и така съм тук.

Устните на местния антари трепнаха в гримаса, която не напомняше усмивка.

— Атос или Астрид? — попита той, сякаш ставаше дума за гатанка. Гатанките обаче имаха верни отговори, а такива липсваха, стигнеше ли се до близнаците Дейн. Кел така и не беше успял да реши с кого от двамата предпочита да се среща. Не им вярваше, когато бяха заедно, а поотделно — още по-малко.

— Астрид — отвърна, озадачен дали изборът му е мъдър.

Холанд не се издаде с нищо, само кимна и го поведе.

Замъкът беше построен като църква (а може и да е бил такава навремето), но с огромен и кух скелет. Вятърът свистеше през залите и стъпките отекваха по каменните плочи. Е, отекваха поне стъпките на Кел. Холанд се движеше със страховитата грация на хищник. На раменете му беше метнато късо бяло наметало. Развяваше се подире му и за да не падне го придържаше брошка — сребърна и обла, гравирана с шарки, които отдалеч приличаха просто на орнаменти.

Кел обаче знаеше историята на Холанд и на сребърната му брошка.

Не я беше чул от самия антари, естествено, а купи истината от посетител в „Ожарен кокал“ — още преди няколко години спазари целия разказ срещу един лин от Червения Лондон. Не разбираше защо Холанд — навярно най-могъщата личност в града, а сигурно и в света — ще служи на чифт прославили се главорези от рода на Астрид и Атос. Самият Кел бе идвал в града само няколко пъти преди падането на последния крал и бе виждал Холанд до управника, но в ролята на съюзник, не като слуга. По онова време той беше различен — по-млад и по-арогантен, да, но имаше и нещо друго, нещо повече… светлина в очите му. Огън. И после, между две посещения, огънят изчезна, също и кралят, заменен от близнаците Дейн. Холанд и досега присъстваше редом с тях, сякаш нищо не се беше променило. Но той беше различен, бе станал студен и мрачен и Кел искаше да узнае какво се е случило — какво е станало в действителност.

И тъй, тръгна да дири отговор. И го откри, подобно на повечето факти, намиращи го на свой ред, в пивницата, която никога не се местеше.

Тук тя се наричаше „Ожарен кокал“.

Разказвачът, присвит на стола, стискаше монетата, сякаш да се сгрее на нея и пресъздаде разказа на мактански — гърления местен език на суровия град.

— Он вейр тьок… — поде тихичко. Говори се, че… — Нашият трон не те очаква още с раждането. Не го възкачваш благодарение на кръвта си. С кръв се взема. Някой си просича път до трона и го удържа колкото успее — година, понякога две — и после пада, а на негово място се издига друг. Кралете идват и си отиват. Цикълът не спира. И обикновено няма нищо сложно. Убиецът заема мястото на убития… Преди седем години обаче, при падането на последният крал, неколцина се опитаха да си присвоят короната му, но накрая останаха трима. Астрид, Атос и Холанд.

Кел се ококори. Знаеше, че Холанд е служил на предишния управник, ала не бе наясно за въжделенията му да става крал, макар че изглеждаше логично за антари в свят, където силата означава всичко. Би следвало той да е очевидният победител. И все пак близнаците Дейн се бяха оказали почти толкова силни, колкото бяха безмилостни и лукави. И, заедно, го бяха победили. Но не го бяха убили. Вместо това го бяха оброчили.

В началото Кел си помисли, че не е разбрал правилно — мактанският му не беше така добър като арнеския — и накара разказвача да повтори думата. Вукст. Оброчен.

— Брошката го държи — обясни клиентът на „Ожарен кокал“ и се потупа по гърдите. — Сребърната брошка.

Самата тя представлявала обвързващо заклинание, както обясни. И при това — черна магия. Дело на самия Атос. Кралят имал неестествен дар за контрол над другите — но „печатът“ не превърнал Холанд в лишен от разум слуга като стражата, която охранява стените на замъка. Не го кара да мисли, да чувства или да копнее. Кара го само да действа.

— Белият крал е хитър — допълни разказвачът и се заигра с монетата си. — Ужасяващ, но хитър.

Холанд внезапно спря и Кел принуди мислите и погледа си да се върнат в коридора на замъка и да се насочат към вратата, която им предстоеше да преминат. Проследи как белият антари вдига ръка към нея — към кръга прогорени в дървото символи. Сръчно прокара пръсти по тях — докосна четири по ред — а ключалката отвътре се подчини и така Холанд преведе Кел през входа.

Тронната зала, също тъй просторна и празна като останалата част от замъка, беше кръгла и облицована с бляскав бял камък — от заоблените стени и сводестите ребра на тавана до сияйния под и двойния трон на висока платформа в средата. Кел потрепери, макар в помещението да не беше студено. Само изглеждаше като направено от лед.

Усети как другият антари се изнизва, но не отклони вниманието си от трона и жената, седнала на него.

Астрид Дейн щеше да се слее с ледената белота, ако не бяха вените ѝ.

Те изпъкваха на ръцете и слепоочията като тъмни нишки, а всичко друго в нея беше съвършено бяло. Почти всички местни жители се опитваха да скрият избледняването си: покриваха кожата си или я боядисваха, за да добие свежа розовина. Кралицата на Белия Лондон не го правеше. Дългата ѝ безцветна коса бе сплетена на плитка, а порцелановата кожа се сливаше с краищата на туниката ѝ. Цялото ѝ облекло прилягаше като броня; яката на ризата беше висока, корава и пазеше гърлото ѝ, а самата туника стигаше от брадичката до китките и кръста — не толкова от скромност, Кел беше сигурен, колкото за защита. Под бляскавия сребърен колан кралицата носеше прилепнали панталони, напъхани във високи ботуши (говореше се, че навремето един тип я наплюл, задето отказва да носи рокля; тя му отрязала устните). Единствените цветни елементи бяха бледосините ѝ очи и зеленото и червеното на талисманите, окичили шията и китките ѝ, и вплетени в косите ѝ.

Астрид се бе настанила на единия от двата трона, под дрехите дългото ѝ слабо тяло напомняше стегната пружина. Жилаво, но в никакъв случай лишено от сила. Тя си играеше с един от медальоните на шията си, с повърхност като заскрежено стъкло и ръбове, по-алени от прясно източена кръв. Странно, помисли си Кел, да видиш толкова ярка джунджурия в Белия Лондон.

— Надушвам нещо сладко — обади се кралицата. До този момент се взираше в тавана. Сега зарея поглед надолу и го спря върху госта си. — Здравей, момченце-цветенце!

Кралицата говореше английски. Кел знаеше, че не е изучавала езика, а — подобно на Атос — за целта разчита на заклинания. Някъде под плътно прилепналите ѝ дрехи в кожата бе врязана руна за превод. За разлика от татуировките — дело на отчаянието — които си правеха гладните за сила, езиковата руна изразяваше войнишки подход към политически проблем. Червеният Лондон смяташе английския за признак на благороден произход, но Белият Лондон нямаше полза от него. Веднъж Холанд бе споделил с Кел, че навремето това била земя на воини, не на дипломати. Ценели битките повече от балните танци и не виждали смисъл в език, който техният народ не разбира. Вместо да губят години да учат общия за кралете език, онези, които възкачвали трона, просто се сдобивали и с руната.

— Ваше Величество — кимна Кел.

Кралицата се надигна до седнало положение. Ленивите ѝ движения бяха преструвка. Астрид Дейн беше змия — бавна, само докато не реши да нанесе удар.

— Приближи се — призова тя. — Нека видя колко си порасъл.

— От доста време съм престанал да раста — отвърна Кел.

Тя простърга с нокът по подлакътника на трона.

— И при това не избледняваш.

— Все още не — той дари домакинята си с предпазлива усмивка.

— Приближи се — повтори кралицата, протегнала ръка. — Или аз ще те приближа.

Кел не схвана това обещание ли е, или заплаха, но и в двата случая нямаше избор, затова пристъпи напред към змийското гнездо.

III

Бичът изплющя силно и раздвоеният му край разцепи кожата на гърба на момчето. То не изпищя — както на Атос му се искаше — но през стиснатите му зъби все пак излетя измъчено стенание.

Момчето беше приковано към квадратна метална рамка като пеперуда, с широко разперени ръце и китки — вързани към двете вертикални пръчки, образуващи страниците на квадрата. Главата му беше провесена напред, по сгърченото му лице се стичаха пот и кръв и капеха от брадичката му.

Момчето беше на шестнайсет и не се поклони.

Обкръжени от празнооките си войници, Атос и Астрид бяха яздили през улиците на Белия Лондон на белезникавите си коне, наслаждаваха се на страха в очите на поданиците си и заедно с това на покорството им. Всички коленичеха на паважа. Прекланяха ниско глава.

Но едно момче — в последствие Атос научи, че името му било Белок; дума, изкашляна през окървавени устни — просто стоеше, едва привело глава. Тълпата се беше обърнала да го гледа, а вътрешностите на зяпачите се връзваха на възел — шок, да, но под него — почуда, граничеща с одобрение. Атос бе дръпнал юздите на коня си и се бе взрял изотгоре в момчето, потънал в размисъл върху славния миг на упорита младежка съпротива.

Преди години и той бе преминал през юношеството, разбира се. Бе вършил глупави своеволия. Но бе научил много уроци в битката за Белия трон и още цял куп, откакто той му принадлежеше, и знаеше твърдо, че неподчинението е плевел и трябва да се изтръгва от корен.

На коня си сестра му гледаше, развеселена, как Атос подхвърли монета на майката на момчето, застанала до него.

— От воса рийке — рече той. За твоята загуба.

Тази нощ празнооките войници дойдоха, строшиха вратата на малката къщурка на Белок и извлякоха момчето на улицата — с качулка на главата то риташе и пищеше, а надрасканото на каменната стена заклинание възпираше майка му и я оставяше безсилна да стори друго, освен да ридае.

Войниците влачиха момчето по целия път до замъка и го доставиха окървавено и пребито на бляскавия бял под пред трона на Атос.

— Я вижте само — скара се на подчинените си кралят. — Наранили сте го… — Изправи се и погледна отвисоко момчето. — А това е моя работа.

Бичът отново изсвистя и се вряза в плътта — и този път, най-сетне, Белок изпищя.

С едно завъртане на ръката Атос го изля като локва от течно сребро на пода до ботуша си и започна да го навива около китката си.

— Знаеш ли какво видях в теб? — Приключи с намотаването на сребърното въже и го прибра в кобур на кръста си. — Огън.

Белок изплю кръв на пода помежду им. Кралят се усмихна леко. Прекоси залата, стисна момчето за челюстта и блъсна главата му назад в дървото на рамката. Белок простена от болка, но прилепената върху устата му длан на краля заглуши звука. Атос поднесе устни към ухото на пленника си и зашепна с дъх, който милваше бузата му:

— Гориш като пламък. Нямам търпение да го изчовъркам с ножа си!

— Но кийн авост — изръмжа Белок, когато кралят отдръпна дланта си. Смъртта не ме плаши.

— Вярвам ти — отвърна Атос меко, — но нямам намерение да те убивам. Макар да съм сигурен — извърна се, за да допълни, — че ще ти се иска да съм го сторил.

Наблизо имаше каменна маса. На нея бяха подредени метална чаша, пълна с мастило, и извънредно остър нож. Атос ги взе и ги пренесе до прикованото тяло на Белок. Щом осъзна какво предстои да се случи, момчето се ококори и взе да се мята в оковите си, ала те не поддадоха.

Атос се усмихна:

— Чувал си значи какви шарки рисувам…

Целият град знаеше за таланта на Атос — и успеха му — с оброчните заклинания. Символи, отнемащи свободата на хората, самоличността и душите им. Преднамерено бавно кралят подготви ножа и остави страхът на момчето да изпълни стаята, докато топеше метала в мастилото и го разбъркваше с него. По дължината на острието имаше вдлъбнатина, а мастилото я изпълваше, все едно е писалка. Щом я зареди, кралят извади почернелия нож с жест, еротично бавен и жесток. Усмихна се и поднесе острието към трескаво надигащите се гърди на момчето.

— Ще те оставя да си запазиш разума — предупреди Атос. — Знаеш ли защо? — Заби върха на острието и Белок изпъшка. — За да наблюдавам войната, която се разиграва в очите ти всеки път, когато тялото ти се подчинява на моята воля, вместо на твоята…

Кралят натисна надолу и Белок преглътна първите си писъци, а ножът взе да гравира плътта му по протежение на ключицата и над сърцето. Атос шепнеше тихичко и неспирно, докато чертаеше линиите на оброчното заклинание. Разпаряше кожата, избилата кръв се лееше по дирите на острието, но магьосникът не се безпокоеше и с притворени очи направляваше ножа.

Най-после приключи. Остави острието настрани и отстъпи да се възхити на делото си.

Белок се беше отпуснал на оковите и дишаше тежко. Кръв и мастило се стичаха по кожата му.

— Застани мирно — заповяда Атос и се изпълни със задоволството при вида на пленника, който се опитваше да се съпротивлява, а мускулите му трепереха срещу повелята, преди да се предаде и да изпъне раненото си тяло в подобие на стойка. В очите на момчето гореше омраза, ярка както винаги, но тялото му сега принадлежеше на краля и той попита:

— Какво има?

Въпросът му не бе предназначен за новия слуга, а за появилия се на прага Холанд. Антари обхвана сцената с поглед — кръвта, мастилото, измъченото селянче — и на лицето му застина изражение между изненада и безразличие. Сякаш гледката не значеше нищо за него.

Което беше лъжа.

Холанд обичаше да се прави на безразличен, но Атос знаеше, че е преструвка. Може да се правеше, че му е все едно, но едва ли беше безчувствен към усещането. Към болката.

— Ос-во тач? — попита Холанд и кимна към Белок. Зает ли сте?

— Не — отвърна Атос и обърса длани в тъмна кърпа. — Засега, мисля, приключих. Какво има?

— Той дойде.

— Ясно — кралят остави кърпата. Бялото му наметало бе преметнато на едно кресло, той го взе и с едно плавно движение загърна раменете си, а брошката закопча на гърлото си. — Къде е сега?

— Доставих го на сестра ви.

— Много добре — кимна Атос, — да се надяваме да не закъснея твърде много.

Той се извърна към вратата, но в същия момент улови погледа на Холанд, защурал се отново към вързаното за металната рамка момче.

— Какво да сторя с него? — попита антари.

— Нищо — отвърна кралят. — Ще ме чака тук, когато и да се върна.

Холанд кимна, но преди да успее да се оттегли, кралят поднесе ръка към бузата му. Той не се дръпна, дори не се скова при допира на краля си.

— Ревнуваш ли? — попита Атос. Разноцветните очи на Холанд се втренчиха в неговите, зеленото и черното не трепваха, не мигаха. — Той страдаше — добави кралят тихо, — но не като теб… — и приближи устни до ухото му. — Никой не страда тъй прекрасно като теб.

Ето ги — в ъгълчето на устата на Холанд, в бръчката до окото му. Гняв. Болка. Непокорство. Атос се усмихна триумфално. Свали ръка и заяви:

— Най-добре да вървим. Преди Астрид да глътне младия ни гост на една хапка.

IV

Астрид го помами с пръст.

На Кел му се искаше да остави писмото на тясната масичка между троновете и да си отиде, да запази дистанция, но кралицата седеше, протегнала ръка в очакване да вземе плика и да заграби и вестоносеца с него.

Кел извади писмото на крал Максим от джоба си и ѝ го подаде, ала когато кралицата се пресегна, дланта ѝ подмина хартията и се вкопчи в китката му. Кел се дръпна по инстинкт, хватката на Астрид обаче само се стегна. Пръстените ѝ заблестяха и щом тя изрече магическата дума, въздухът изпука, а по ръката на Кел затанцува светлина, последвана почти незабавно от болка. Писмото падна от пръстите му, магията в кръвта му плисна бурно, подканваше го да действа, да реагира, и му се налагаше да се бори с копнежа. Беше само игра. Играта на Астрид. Тя искаше пътешественикът да се бори, затова Кел се помъчи да не го прави, дори когато силата ѝ — най-близкото до елементална енергия, което беше способна да призове, остра, наелектризирана и неестествена — застави единия му крак да се подвие.

— Харесва ми, когато коленичиш — каза кралицата ласкаво и най-сетне го пусна.

Кел притисна длани към хладните каменни плочи и си пое треперливо дъх. Астрид грабна от пода писмото и го постави на масичката, преди да се намести отново на трона.

— Ще ми се да те задържа — допълни тя и почука замислено с пръст по медальона, окачен на шията ѝ.

Кел се изправи полека на крака. След енергийния удар в ръката му се надигаше мъчителна болка.

— И защо? — попита той.

Кралицата отмести пръсти от амулета и обясни:

— Понеже не обичам ценностите да не ми принадлежат. Не им вярвам.

— А вярвате ли на каквото и да било? — контрира младежът, докато разтриваше китката си. — Или на когото и да било?

Кралицата го огледа с извити в лека усмивка крайчета на бледите устни.

— Труповете в пода ми до един са вярвали на някого. Сега минавам по тях, когато отивам да пия чай.

Кел сведе поглед към плочите под краката си. Носеха се слухове, разбира се, за парченцата по-плътен бял материал, вградени в камъка.

Точно в този миг вратата зад гърба му се отвори и той се извърна навреме да види влизането на крал Атос. На няколко крачки зад него се влачеше Холанд. Атос беше огледално отражение на сестра си, само леко изкривено от по-широките рамене и по-късата коса. Всичко друго в него съответстваше точно — от цвета на кожата до жилавите мускули и суетната жестокост, която близнаците споделяха.

— Имаме си компания, чух — подхвърли той весело.

— Ваше Величество — кимна му Кел. — Тъкмо си тръгвах.

— Вече? — изуми се кралят. — Остани да пийнем по едно.

Антари се поколеба. Да откаже на принц-регента да се почерпят беше едно; да отхвърли поканата на Атос Дейн беше друго.

Кралят се усмихна на нерешителността му:

— Виж как се безпокои той, сестро.

Кел забеляза, че Астрид е станала от трона едва когато я усети до себе си, да прокарва пръст по сребърните копчета на палтото му. Антари или не, близнаците Дейн го караха да се чувства като мишка в присъствието на змии. Застави се да не трепне от втория допир на кралицата, да не би да я провокира.

— Искам да го задържа, братко — заяви Астрид.

— Боя се, че съседният нам трон няма да бъде доволен — сподели Атос. — Но той ще остане за едно питие. Нали, мастър Кел?

Младежът кимна нерешително и домакинът разцъфтя в усмивка, а зъбите му заблестяха като връхчета на ножове.

— Прекрасно! — кралят щракна с пръсти и се появи слуга, който завъртя мъртви очи към господаря си. Атос му нареди: — Стол!

Слугата донесе стол и го постави зад Кел, преди да се оттегли, по-безшумен от призрак. Атос нареди:

— Седни!

Кел не се подчини. Наблюдаваше как кралят се изкачва на подиума и се приближава до масата между троновете. На нея бяха поставени гарафа със златиста течност и два празни стъклени бокала. Атос вдигна единия, но не го напълни от гарафата. Вместо това се обърна към Холанд.

— Ела тук!

Другият антари се беше оттеглил до отсрещната стена и бе съумял да се слее с нея независимо от черната си коса и черното си око. Призован, пристъпи напред с плавната си, безшумна походка. Стигна до Атос, а кралят му подаде празната чаша и заповяда:

— Порежи се.

Стомахът на Кел се преобърна. За миг пръстите на Холанд се насочиха в посока на брошката на рамото му, после пропълзяха към разтвореното му от едната страна късо наметало. Нави ръкав и оголи мрежата на вените си, но разкри също и хаос от белези. Раните на антари заздравяваха по-бързо от тези на обикновените хора. Разрезите, оставили тези следи, очевидно са били дълбоки.

Извади нож от колана си и поднесе ръка и ножа над бокала.

— Ваше Величество — обади се Кел припряно. — Аз не обичам кръв. Дали е удобно да помоля за нещо друго?

— Разбира се — отвърна Атос безгрижно. — Няма проблем.

Кел бе довършил треперливата си облекчена въздишка, когато кралят се извърна отново към започналия да отдръпва ръката си Холанд. Намръщи се.

— Стори ми се, че казах да се порежеш.

Кел стисна зъби. В същия миг белият антари вдигна ръка над бокала и прокара ножа по кожата си. Разрезът беше плитък — само драскотина, колкото да пусне кръв. Тя се процеди на тънка струйка в чашата.

Атос почти се усмихна, докато с магьосника се гледаха в очите. Каза:

— Нямаме цяла нощ на разположение. Режи по-дълбоко!

Холанд стисна зъби, но изпълни заръчаното. Ножът се заби в ръката му — дълбоко — и кръвта потече, гъста и тъмночервена. Вокалът се напълни, Атос го предаде на сестра си и прокара пръст по бузата на слугата си. Меко и нежно, както родител говори на дете, му нареди:

— Иди се превържи!

Холанд се оттегли и Кел осъзна, че не само седи на стол, но и стиска подлакътниците му до побеляване на кокалчета. Постара се да откопчи пръсти, в това време Атос взе втората чаша от масата и я напълни със светлозлатистата течност.

Вдигна я, та Кел да я види добре, отпи, за да покаже, че съдът и съдържанието му са безопасни, преди да налее нова доза и да я подаде на младежа. Жест на човек, привикнал с опитите за убийство.

Кел взе бокала и го изпи твърде бързо и на едри глътки в усилие да успокои нервите си. Щом чашата се изпразни, Атос я напълни отново. Самото питие беше леко, сладко и силно, и се плъзгаше по гърлото. Междувременно близнаците Дейн си поделиха другата чаша — устните им грееха яркочервени при всяка глътка от кръвта на Холанд. Силата се таи в кръвта, помисли си Кел, докато неговата започваше да се затопля.

— Изумително е — каза на глас и се застави да изпразни втората си чаша по-бавно от първата.

— Кое по-точно? — попита Атос.

Младежът кимна към бокала с кръвта на Холанд.

— Че успявате да опазите дрехите си тъй бели…

Довърши второто си питие, а Астрид се разсмя и му наля трето.

V

Би следвало Кел да спре на първата чаша.

Или на втората.

Мислеше си, че е спрял на третата, но не беше напълно сигурен. Пълното въздействие на питието му убягваше, докато не се изправи на крака и белият каменен под не се наклони зловещо под него. Осъзнаваше колко е глупаво да пие толкова много, но видът на кръвта на Холанд го бе разтърсил. Не можеше да изтрие от мислите си изражението на антари — гримасата, която пробяга по лицето му, точно преди ножът да се забие. Холанд носеше вечна маска на заплашително спокойствие, ала тя се пропука, макар и само за миг. А Кел не му помогна с нищо. Не беше молил — или дори притискал — Атос да се откаже от идеята. Нямаше да има никаква полза, просто жест, но… И двамата бяха антари. Само късметът бе захвърлил Холанд тук, в безмилостния Бял Лондон, и Кел — в жизнерадостния Червен. Ами ако ролите им бяха разменени?

Кел си поемаше треперливо дъх, а въздухът се обръщаше на мъгла пред устните му. Студът не помагаше особено за проясняването на мътилката в главата му, но съзнаваше, че не може да си иде у дома — не още, не и в това състояние, затова запреплита крака през улиците на Белия Лондон.

И това беше глупаво. Безразсъдно. Той обаче си беше дързък по природа.

Защо? — запита се, внезапно ядосан на себе си. Защо винаги постъпваше така? Излизаше от защитата на безопасността и навлизаше в сянката, в риска, в опасността? Защо? И Рай го беше питал същото на покрива онази нощ.

Не знаеше. Искаше му се да узнае, но нямаше отговор. Наясно беше само, че иска да спре. Гневът му се оттече и остави подире си топлина и увереност. Нищо чудно и да се дължаха на напитката.

А тя определено беше добра, каквото и да представляваше. Силна. Но не от силните, които те правят слаб. Не, не, беше от онези, които ти придават сила. Карат кръвта ти да пее. Карат… Кел вирна брадичка да погледне към небето и за малко да изгуби равновесие.

Трябваше да се съсредоточи.

Почти сигурен беше, че е тръгнал най-общо в посока към реката. Въздухът го хапеше за устните, а и се смрачаваше — кога ли беше залязло слънцето? — и в полите на нощта градът започваше да се раздвижва около него. Тишината се разпукваше в гълчава.

— Красива дрънкулка… — прошепна на мактански старица, застанала пред прага на дома си. — Красива кожа. Красиви кости.

— Насам, господине — повика друг глас.

— Влез у нас.

— Да си починат краката ти.

— Костите ти да отдъхнат.

— Хубави кости.

— Хубава кръв.

— Магия за пиене.

— Живот за ядене.

— Влез у нас.

Кел се опита да се съсредоточи, ала все не успяваше да си събере мислите в главата. Смогнеше ли да сграбчи няколко, през ума му лъхваше вятър и ги разпиляваше, а него оставяше зашеметен и малко замаян. Опасност витаеше по периферията на сетивата му. Затвори очи, но всеки път, щом го стореше, виждаше кръвта на Холанд да тече в чашата и се насилваше да ги отвори и да се огледа.

Не си беше наумил да ходи в пивницата. Краката му сами го бяха отвели. Тялото му бе избрало маршрута. И ето, озова се втренчен в табелата над вратата на „Ожарен кокал“.

Макар да беше неизменна точка, пивницата в Белия Лондон нямаше същото излъчване като останалите. Привличаше го по същия начин, но въздухът ухаеше не само на пепел, а и на кръв и уличните павета студенееха под ботушите му. Пиеха топлината му. Неговата сила. Краката му се опитаха да го понесат напред, той обаче им нареди да спрат.

Иди си у дома, помисли си Кел.

Рай беше прав. Нищо хубаво не би излязло от тези сделки. Нищо достатъчно хубаво. Не си струваше. Събраните дреболии не му носеха покой. Просто глупава забава. И беше време да спре с нея.

Вкопчи се в тази мисъл, докато вадеше ножа от канията му и го поднасяше към предмишницата си.

— Това си ти — обади се глас иззад гърба му.

Кел се обърна и отпусна острието надолу покрай хълбока си.

Във входа на близката уличка стоеше жена с лице, скрито от качулката на простичко синьо наметало. Ако се намираха в който и да е от другите Лондони, синьото вероятно щеше да е сапфирено или морскосиньо. Тук бе просто възможно най-блед нюанс — все едно небето, гледано през дебели пластове облаци.

— Познавам ли те? — попита младежът, присвил очи в тъмното.

Тя поклати глава.

— Аз обаче те познавам, антари.

— Не, не ме познаваш — възрази той с прилична доза увереност.

— Знам с какво се занимаваш. Когато не си в двореца.

Кел поклати глава:

— Тази нощ няма да правя сделки.

— Моля те — отвърна старицата и той осъзна, че тя стиска плик. — Не искам да ми носиш нищо… — и му подаде писмото. — Искам само да го вземеш.

Кел смръщи вежди. Писмо? Световете бяха запечатани един от друг вече векове наред. На кого би могла да пише тя?

— На рода ми — обясни непознатата, прочела въпроса в очите му. — Преди време, когато Черният Лондон падна и портите се затвориха, останахме разделени. С течение на вековете семействата ни се постараха да поддържат връзка… но аз съм последната от тази страна. Освен мен, всички тук са мъртви, както са мъртви и всички отвъд, с изключение на един. Оливар. Той е единствената ми останала кръв и е от онази страна на вратата, и умира, а аз просто искам… — тя притисна писмото към гърдите си. — Единствено ние сме си останали.

На Кел още му се виеше свят.

— Откъде изобщо си научила — попита той, — че Оливар е болен?

— Другият антари — обясни старицата и се озърна, сякаш се боеше да не би някой да ги чуе. — Холанд. Той ми донесе писмо.

Кел не бе в състояние да си представи Холанд да се принизи до контрабанда на каквото и да било между Лондоните, да не говорим за кореспонденция на простолюдието.

— Не искаше — добави жената. — Оливар му даде всичко, което имаше, за да купи доставката на писмото и дори така… — тя поднесе длан към шията си, сякаш да докосне огърлица и напипа само кожа, — … аз платих остатъка.

Кел се намръщи. Подобна постъпка му се струваше още по-неприсъща за Холанд. Не му изглеждаше чак алтруист, но младежът се съмняваше доколко белият антари е лаком за пари, а и въобще дали го е грижа за такъв тип заплащане. Но пък — всички си имат тайни и Холанд така добре пазеше своите, че Кел бе принуден да гадае познава ли изобщо нрава на другия пътешественик.

Старицата отново му подаде писмото.

— Нийк шуст — рече тя. Моля те, — мастър Кел.

Опита се да се съсредоточи и да помисли. Обеща на Рай… но това беше просто писмо. Пък и технически, според законите, постановени от троновете на всичките три Лондона, писмата представляваха нужно изключение от правилото да не се пренася нищо. Подразбираха се, разбира се, само писмата между самите кралски родове, но все пак…

— Ще ти платя в аванс — притисна го жената. — Няма нужда да се връщаш за приключване на сделката. Това е последното и единственото писмо. Моля те! — Тя порови в джоба си и извади малко, увито в плат пакетче и преди Кел да успее да се съгласи или откаже, бутна и плика, и отплатата в ръцете му. Тъканта на вързопчето докосна кожата му и странна тръпка го разтърси целия. Жената веднага заотстъпва.

Кел погледна към писмото — на плика имаше забоден адрес — а после огледа и пакетчето. Понечи да го разопакова, но жената се стрелна напред и го хвана за ръката.

— Не се дръж като глупак — изсъска тя и се озърна подозрително. — В тоя квартал ще те накълцат за едната стотинка… — сви пръстите му около вързопчето и предупреди отново: — Не тук! Но е достатъчно, кълна се. Трябва да стигне! — Тя отпусна ръце. — Само толкова мога да дам.

Кел изгледа предмета намръщен. Загадката бе съблазнителна, но възникваха твърде много въпроси, твърде много части не си пасваха; той вдигна очи и понечи да откаже услугата…

Само че нямаше на кого.

Жената бе изчезнала.

Постоя пред входа на „Ожарен кокал“, все още в плен на замайването. Какво се беше случило току-що? Най-сетне бе взел решение да не върти повече сделки, а сделката сама го беше намерила. Втренчи се в писмото и разплатата, каквато и да беше. Точно тогава в далечината се разнесе писък и ехото отново пробуди Кел за мрака и опасността. Пъхна и писмото, и вързопчето в джоба на палтото, плъзна ножа по ръката си и се постара да преглътне неприязънта, която се надигна заедно с кръвта му, докато призоваваше вратата към дома.

V

Черният камък

I

Среброто подрънкваше в джоба на Лайла, докато се прибираше обратно в „На хвърлей камък“.

Слънцето едва бе залязло над града, а тя вече бе успяла да прибере прилична печалба за днес. Рисковано беше да пребъркваш джобовете по друго време, освен нощем, особено с нейната характерна дегизировка, която изискваше замъглен поглед или слабо осветление, но се налагаше Лайла да поеме риска, ако се канеше да възстановява състоянието си. Карта и сребърен часовник не стигаха за покупка на кораб и не ставаха за пиратско съкровище.

Освен това ѝ харесваше тежестта на монети в джоба. Пееха омайващо. Придаваха отскок на стъпките ѝ. Пират без кораб — такава си беше от начало и до край. И някой ден щеше да се сдобие с кораб и да отплава, и да приключи веднъж завинаги с този проклет град.

Докато крачеше по улицата, Лайла взе да си съставя наум списък (правеше го често) на всичко необходимо, за да стане същински капер. Чифт хубави кожени моряшки ботуши, точка първа. Също меч и ножница, разбира се. Разполагаше с пистолет — Кастър, какъв красавец ѝ беше — и ножовете, всичките достатъчно остри да се бръснеш с тях, но пиратите до един имаха меч и ножница към него. Е, поне онези, които беше срещала… и бе чела в книгите. Лайла нямаше много време за романчета, но умееше да чете — достойна за крадец способност, а и тя се оказа бърза ученичка — и от време на време отмъкваше по някоя книга, но вземаше само с истории, в които идеше реч за пирати и приключения.

Тъй значи, чифт здрави ботуши, меч и кания. О, и шапка. Лайла разполагаше с черната широкопола, но тя не беше много представителна. Нямаше си дори перо или панделка или…

Зареяна в мислите си, крадлата подмина хлапе, кацнало върху стъпало на няколко врати от „На хвърлей камък“. Забави ход. Момченцето беше парцаливо и кльощаво, наполовина на годините ѝ и мръсно като четка на коминочистач. Протегна шепи към нея и Лайла бръкна в джоба си. Не знаеше какво я накара да го стори — доброто настроение, навярно, или защото нощта беше млада — но пусна няколко медни монети в ръката на детето, докато минаваше край него. Не спря, не му заговори и не обърна внимание на благодарностите му, но въпреки това го стори. Не беше чула Барън да излиза, ала когато стигна стъпалата пред пивницата, той се обади:

— Давай по-внимателно… Да не си помисли някой, че под бронзовата броня носиш и сърце.

— Нямам сърце — възрази Лайла и отметна плаща си да покаже пистолета в кобура му и един от ножовете. — Само тези тук.

Барън въздъхна и поклати глава, тя обаче долови наченките на усмивка и зад нея — нещо подобно на гордост.

Пристъпи от крак на крак, опипа с върха на ботуша си изтърканите стъпала и попита:

— Имаш ли нещо за ядене?

Барън врътна глава към вратата, Лайла понечи да го последва вътре за пинта бира и паница чорба — можеше да отдели толкова пари, ако той бе готов да ги вземе — но чу зад себе си тътрене на обувки. Обърна се и що да види — неколцина улични мърльовци — трима, не по-големи от нея — тормозеха парцаливото хлапе. Единият беше дебел, другият — кльощав, а третият — нисък, но и тримата — очевидни боклуци. Лайла проследи как ниският прегражда пътя на момчето. Дебелият го блъсна в стената. Кльощавият измъкна медните монети от шепата му. Жертвата почти не отвръщаше на ударите. Просто се взираше в ръцете си с мрачно примирение. Бяха празни преди малко и сега се изпразниха отново.

Лайла сви юмруци още докато тримата побойници изчезваха в задната уличка.

— Лайла! — предупреди я Барън.

Не си струваха усилието, тя го знаеше. Крадеше от богатите с причина — те имаха повече за крадене. Тези хлапета вероятно не носеха нищо по-ценно, освен отмъкнатото от събрата си на улицата. Няколко монети, с които Лайла очевидно не съжаляваше да се раздели. Но не това беше въпросът.

— Не ми харесва това изражение — подхвърли Барън, когато тя не влезе вътре.

— Подръж ми шапката — Лайла ръгна цилиндъра в ръцете му и същевременно се пресегна с другата ръка и издърпа скритата маскировка от дълбините му.

— Не си струват усилието — предупреди я кръчмарят. — А и в случай, че не си забелязала, те са трима, а ти си сама.

— Толкоз малко вяра ли ми имаш? — отвърна девойката, разпъвайки широкополата шапка в обичайната ѝ форма. — Освен това е важен и принципът, Барън.

Собственикът на пивницата въздъхна.

— Принцип или не, Лайла, няма да мине много време и ще се докараш дотам, че да те убият.

— Ще ти липсвам ли?

— Като сърбеж — увери я той.

Тя му се ухили и привърза маската на очите си.

— Погрижи се за хлапето — заръча и придърпа периферията на шапката над лицето си. Барън изсумтя, когато тя скокна от стъпалото на земята. Чу го да вика на малкия, все още свит на съседния праг и вторачен в празните си шепи.

— Хей, ти! Я ела насам…

После Лайла хукна.

II

„Нареск вас“ №7.

Това беше адресът, изписан на плика.

Кел, значително изтрезнял, смяташе да иде право до точката на доставката и да приключи със странната задача на това писмо. Рай изобщо нямаше защо да научава. Кел дори щеше да изхвърли дрънкулката — каквато и да беше — в личната си стая в „Рубинени поля“, преди да се упъти обратно към двореца, та с чиста съвест да се прибере с празни ръце.

Планът му се струваше добър — или поне най-добрият от няколко лоши.

Но когато стигна ъгъла на „Отреч“ и „Нареск“, а адресът на листа се появи пред очите му, Кел забави ход и спря, а сетне направи две крачки встрани към най-близкото неосветено място.

Нещо не беше наред.

Не се виждаше, но го усещаше под кожата си, в самите кости.

„Нареск вас“ изглеждаше празен, но не беше.

Обаче в това е същината на магията. Тя е навсякъде. Във всичко. Във всеки. И макар да течеше като тихо и равномерно бръмчене през въздуха и пръстта, туптеше по-звучно в телата на живите същества. И ако Кел се постараеше — ако се пресегнеше — можеше да я усети. Беше сетиво, не така силно като зрението, слуха или обонянието, но същото като тях и сега присъствието се носеше към него от тъмните участъци от другата страна на улицата.

Следователно Кел не беше сам.

Затаи дъх и се скри в уличката, втренчил поглед в дома отсреща. И, естествено, видя нещо да помръдва. Закачулен силует се навърташе в тъмното между номер 7 и 9 на „Нареск Вас“. Кел не различи други детайли, освен блясъка на оръжие на хълбока на непознатия.

За миг — все още позамаян от почерпката при Дейн — го взе за Оливар, човека, чието писмо държеше. Но нямаше как да е той. Старицата спомена, че той умира, а дори и да беше достатъчно добре да посрещне Кел на улицата, нямаше как да знае да излезе да го прихване, не и след като самият антари току-що беше поел задачата. Значи не беше адресатът. Но ако не той, тогава кой?

Опасността взе да гъделичка Кел до настръхване.

Той извади писмото от джоба си, огледа адреса, със затаен дъх счупи печата и извади листа отвътре. За малко да изругае на глас.

Дори в тъмното се виждаше, че е празен.

Представляваше просто сгънато парче хартия.

Мислите на Кел кипнаха. Бяха му устроили капан.

Ако те — които и да бяха — не си търсеха писмото, то тогава…

Санкт. Младежът напипа вързопчето, все още в джоба му. Отплатата. Сви пръсти около сгънатия плат и странното усещане отново пролази по ръката му. Какво беше приел?

Какво беше сторил?

И в този миг сянката от другата страна на улицата вдигна очи.

Листът в ръката на Кел бе отразил светлина от уличен фенер, макар и само за миг, но и това стигаше. Сянката се втурна към младежа.

На свой ред той се обърна и побягна.

III

Лайла проследи групата побойници през криволичещите лондонски улици. Изчакваше всеки да поеме по своя път. Барън беше прав: нямаше особен шанс срещу тримата накуп, но си набеляза единия. И когато тримата се разделиха на две и двамата на свой ред — също, тя последва плячката си.

Тръгна след кльощавия — именно мърльото взе монетите от изпосталялото хлапе на стълбите. Лайла се промъкваше от ъгъл на ъгъл и го следеше през лабиринта от стесняващи се улици. Крадените медни монети дрънчаха в джоба му, а между зъбите си негодникът въртеше дървена клечка. Накрая сви в една задна уличка и девойката се промъкна след него — нечута, невидяна и незабелязана.

Щом останаха насаме, тя скъси разстоянието помежду им с една крачка и опря ножа си в гърлото на кльощавия дрипльо, като го притисна достатъчно силно да му пусне кръв.

— Изпразни си джобовете — изръмжа с дрезгав глас.

Той не помръдна. Врътна дървената клечка в уста и отбеляза:

— Правиш грешка, ’начи.

Тя смени хватката и ножът се впи в гърлото му.

— Така ли?

И тогава чу тътренето на стъпки, които се втурнаха зад нея, и се наведе точно навреме, за да избегне замахнал юмрук. Зад нея бе застанал втори дрипльо — ниското хлапе, свило месест юмрук, а с другата си ръка стискаше желязна пръчка. Миг по-късно и дебелият най-сетне ги догони, зачервен и задъхан.

— Ти си значи! — рече той и за миг Лайла помисли, дали пък не я е познал. След това осъзна, че се е сетил за скицата от обявата за „ТЪРСИ СЕ: Сенчестият крадец“.

Кльощавият изплю клечката и се ухили.

— Май си хванахме награда, господа!

Лайла се поколеба. Най-вероятно щеше да спечели срещу един уличен негодник и предполагаше, че може да се справи дори с двама, но с тримата? Ако, да речем, стояха мирно, а тя не спираше да се върти, за да ги държи до един под око… Чу изстъргването на острие и звъна на металната пръчка по уличните павета. Имаше пистолет в кобура и нож в ръката — както и още един в ботуша — но нямаше да успее да ги изреди достатъчно бързо, та да се противопостави и на трите момчета.

— На плаката пишеше ли как го искат — жив или мъртъв? — попита ниският.

— Да ти кажа, май не беше указано… — отвърна кльощавият и избърса кръвта от шията си.

— Май пишеше „мъртъв“ — уточни дебелият.

— Даже и жив да го искат — възрази кльощавият, — съмнявам се да са против, ако му липсват разни части… — хвърли се към Лайла и тя се дръпна, но по случайност влезе в обсега на дебелия. Той посегна към нея и тя замахна, като му пусна кръв, преди ниският да я докопа. Когато обаче сключи ръце на гърдите ѝ, тя го усети да се вцепенява.

— Туй пък сега какво е… — изсъска той. — Нашето пиле е…

Лайла не изчака. Стовари ботуш върху стъпалото му — с все сили — той изпъшка и я пусна. Само секунда, но достатъчна на момичето да стори онова, което си знаеше, че се налага да направи — онова, което мразеше най-много.

Плю си на петите.

IV

Докато се носеше през улички и пресечки, Кел чуваше стъпки — първо един чифт, сетне два и после три — или може би всъщност бъркаше третия с ударите на сърцето си. Не спря и дори не дишаше, докато не стигна до „Рубинени поля“. На влизане Фауна пресрещна погледа му и сбърчи сивите си вежди — гостът ѝ почти никога не я навестяваше през предната врата — но не го спря и не попита нищо. Преследвачите бяха изостанали преди няколко пресечки, но все пак Кел провери символите по стълбите, докато се катереше към стаята си най-горе, огледа и тези на вратата ѝ — амулети, обвързани със самата сграда, с дърво и камък, и предназначени да крият стаята от всички очи, освен от неговите.

Кел затвори вратата и се облегна на дървенията, а свещите из тясната стая оживяваха по ред.

Бяха му устроили засада — но кой? И заради какво?

Не беше сигурен, че иска да узнае, но се налагаше и поради това измъкна контрабандното вързопче от джоба си. Беше увито в парче избеляло сив плат и, когато го разгърна, в дланта му се търколи ръбато, неравно камъче.

Достатъчно малко да се скрие в свит юмрук и черно като дясното око на Кел, то зазвънтя в ръката му — басова, дълбока вибрация, която призоваваше силата му подобно на камертон. Сходствата се привличат. Резонират. Усилват. Пулсът на Кел се ускори.

Дълбоко в себе си искаше да захвърли камъчето. Същевременно обаче копнееше да го стисне по-силно.

Вдигна го към светлината на свещта и видя, че едната му страна е нащърбена, все едно отчупена, а другата беше гладка и на нея слабо сияеше познат символ.

Сърцето на Кел прескочи при вида му.

Никога досега не му беше попадал такъв камък, но знака разпозна веднага.

Беше на език, който малцина можеха да говорят и още по-малко — да използват. Език, който течеше във вените му заедно с кръвта и пулсираше в черното му око.

Език, който бе свикнал да възприема просто като антарски.

Но езикът на магията не винаги бе принадлежал само на антари. Не, легендите разказваха друго. За времена, когато и хората са имали способността да говорят пряко с магията (дори и да не са я командвали с кръв). За дума, така обвързана със силата, че всеки мъж, жена и дете овладявали до съвършенство езика.

Черният Лондон. Езикът на магията принадлежеше на народа му.

Но след падането на града всички реликви били унищожени, всички останки във всеки от световете — насилствено премахнати като част от пречистването и начин народите им да се предпазят от чумата на силата, погълнала града-събрат.

По тази причина не бяха останали книги, написани на антарски. Малкото съществуващи днес текстове представляваха сборници със заклинания, събирани и транскрибирани фонетично, и предавани на поколенията. Оригиналният език бе унищожен.

Самата възможност да го види изписан, както навремето — не с букви, а с руна — разтрепери Кел.

Единствената руна, която познаваше.

Той притежаваше едничка книга на езика на антари, поверена му от неговия учител — Тийрън. Беше кожен журнал, изписан с кръвни заповеди — заклинания, които призоваваха светлина или мрак, окуражаваха растежа, разбиваха други магии — и всичките бяха надлежно описани и обяснени, а на корицата имаше специален символ.

— Какво значи това? — бе попитал Кел учителя си.

— Това е дума — обясни Тийрън. — Принадлежи на всички светове и на нито един. Това е думата за „магия“. Отнася се за съществуването ѝ, за сътворението ѝ… — поднесе пръст към руната. — Ако магията си имаше име, то това щеше да бъде то — така рече, проследявайки криволиците на символа. — Витари.

А сега Кел прокара палец по руната на камъка и думата отекна в главата му.

Витари.

И в същия миг на стълбите се разнесоха стъпки. Младият антари се вцепени. Никой не би трябвало да може да види тези стълби, да не говорим да ги използва, но ето, че чуваше тропот на ботуши. Как бяха успели да го проследят дотук?

Внезапно забеляза знаци по парчето избелял плат, служило за обвивка на камъка и сега разгънато върху леглото му. На него бяха надраскани символи. Проследяващо заклинание.

Санкт.

Кел пъхна камъчето в джоба си и се хвърли към прозореца в мига, когато малката врата зад него бе издънена свирепо. Покатери се на перваза и скочи навън, полетя надолу, тупна тежко на улицата и се претърколи на крака, още докато нашествениците нахлуваха в стаята му.

Някой му беше спретнал капан. Някой искаше да изнесе забранена реликва от Белия Лондон в своя град.

Един от преследвачите изскочи от прозореца подире му и Кел се обърна към сенките по дирите си. Очакваше да са двама, но откри само един. Закачуленият непознат забави и спря.

— Кой си ти? — поиска да узнае Кел.

Сянката не му отговори. Закрачи напред и посегна към оръжието на бедрото си, а слабата светлина в уличката позволи на червения антари да види X, жигосано на външната страна на ръката му. Знакът на главорезите и предателите. Наемник. След това обаче мъжът извади оръжието си и Кел се вцепени. Не беше ръждив кинжал, а бляскав къс меч и той позна сигила[8] на дръжката му. Потир и изгряващо слънце. Символът на кралския род. Това беше острие, въртяно от членовете на кралската гвардия. И само от тях.

— Откъде го намери? — изръмжа Кел, наелектризиран от вълна гняв.

Главорезът прихвана по-здраво късия си меч. Той започна да сияе мътно и антари се напрегна. Мечовете на кралската гвардия не бяха просто красиви или остри — бяха омагьосани. Самият той бе помогнал да се създаде паяжината от заклинания през метала, която с едно порязване притъпяваше силите на всеки магьосник. Остриетата бяха предназначени да слагат край на конфликтите, преди да са започнали, да премахват заплахата от магически опасности. Поради потенциала им — и страха този потенциал да попадне в ръцете на врага — кралската стража имаше заповед да носи оръжията със себе си през цялото време. Ако някой от тях изгубеше меча си, вероятно бе да се е простил и с живота.

— Саренач — отсече главорезът. Предай се.

Заповедта изненада Кел. Наемниците ти отнемаха кесията и кръвта, но не вземаха пленници.

— Остави меча — нареди антари. Опита с волята си да изтръгне оръжието от хватката на противника, но то беше защитено. Още една предпазна мярка мечът да не попадне в грешни ръце. Което вече се бе случило. Кел изруга и извади своя нож от канията. Беше цял фут по-къс от кралското острие.

— Предай се — повтори главорезът със странно равен глас. Вирна брадичка и Кел забеляза проблясък на магия в очите на противника си. Заклинание за принуда? Разполагаше само с миг да забележи употребата на забранена магия, преди врагът да му се нахвърли, а сияйното оръжие да разцепи въздуха пред него. Кел отскочи и се изплъзна под меча, тъкмо когато втори нападател се появи в другия край на уличката.

— Предай се — призова и вторият.

— Един по един — отряза Кел. Вдигна ръце във въздуха, уличните камъни потръпнаха и след това излетяха да се строят в стена от камък и прахоляк, която прегради пътя на втория нападател.

Първият обаче напредваше и продължаваше да размахва меча си и Кел издрапа назад изпод дъгата на замаха му. Почти успя — острието го улучи в рамото, цепна плата и на косъм пропусна плътта му. При следващия замах той се хвърли встрани, но този път мечът го настигна и го сряза през ребрата. Болката пламна в гърдите на Кел, а по корема му изби и потече кръв. Негодникът продължаваше напред, младежът отстъпи и се опита да нареди на уличните павета да застанат помежду им. Те потръпнаха и останаха неподвижни.

— Предай се! — нареди главорезът с твърде равния си глас.

Кел притисна длан към предницата на ризата си в опит да спре кръвта. Изплъзна се под поредния удар.

— Не! — обърна кинжала в ръката си, хвана го за върха и го метна с всички сили. Острието намери целта и потъна в рамото на главореза. Но, за ужас на Кел, той не изтърва оръжието си. Продължи да налита. На лицето му не се изписа болка, докато вадеше острието и го захвърляше.

— Предай камъка — изрече с все тъй мъртвешко изражение.

В опит да го защити, Кел сви пръсти около талисмана в джоба си. Камъчето забръмча в дланта му и още докато го хващаше, антари осъзна, че ако изобщо би могъл да го предаде — а не можеше, не искаше, не и без да разбере за какво служи и кой го търси — няма желание да го даде никому. Мисълта да се раздели с него беше непоносима. Което беше абсурдно. И все пак дълбоко в себе си копнееше да го задържи.

Главорезът пак го нападна.

Кел се опита да отстъпи още крачка, но раменете му се опряха в самоделната барикада.

Нямаше накъде да бяга.

Мрак блестеше в очите на главореза и острието му запя във въздуха. Кел вдигна празната си ръка и нареди:

— Спри! — сякаш това щеше да помогне с нещо.

Само че — незнайно как — помогна.

Думата отекна из уличката и между едно ехо и следващото, нощта около Кел се промени. Времето сякаш се забави, също и главорезът, а също и самият Кел, но камъкът, който стискаше в шепата си, се пробуди за живот. Личната магия на антари изтичаше през раната на гърдите му, но камъкът звънтеше от мощ и от него се заизлива гъст черен дим. Издигна се по ръката на Кел, премина през гърдите му, стече се по изпънатата му длан, и се понесе през въздуха към бандита. Не го удари, не го събори. Просто се уви и се стегна около тялото му, разгърна се над краката му, нагоре по ръцете и около гърдите. И, където го докоснеше — веднага щом го докоснеше — застиваше, прихващайки главореза на средата между крачките; между издишането и вдишването.

Времето се върна в движение и Кел изпъшка, сърцебиенето блъскаше в ушите му и камъкът звънтеше в хватката му.

Краденият кралски меч увисна на средата по удара, на косъм от лицето му. Самият главорез застина неподвижен с палто, вкочанено развяно зад гърба му. През пласт тъмен лед или камък — незнайно полупрозрачно вещество — Кел виждаше отворените и празни очи на скования нападател. Не празния поглед на омагьосания, а празнотата на смъртта.

Младежът се втренчи в камъка, който бучеше в шепата му и в сияйния символ на него.

Витари.

Това е думата за магия. Касае съществуването ѝ и сътворението ѝ.

Дали пък не значеше също и акта на сътворение?

Не съществуваше кръвна заповед за сътвори. Златното правило на магията гласеше, че тя не може да бъде създадена. Светът зависеше от черпене и отдаване, магията можеше да бъде подсилена или отслабена, но не и проявена от нищото. Но въпреки това… Кел посегна към замразения.

Беше ли силата призована някак си чрез кръвта му? Но той не беше дал кръвна заповед, не беше направил нищо, освен да изрече „Спри“.

Камъкът бе сторил останалото.

Което беше невъзможно. Дори най-силната стихийна магия изискваше да се съсредоточиш върху формата, която искаш да приеме. Но Кел не си беше представял замразена черупка, значи камъкът не просто бе изпълнил заповедта му. Беше я интерпретирал. Беше я сътворил. Дали така бе действала магията в Черния Лондон? Без ограничения, без правила, без нищо, освен желание и воля?

Кел посегна да върне талисмана в джоба си. Пръстите му не искаха да го освобождават. Наложи се да се съсредоточи до последно, за да го пусне и в мига, когато камъкът падна от шепата му обратно в джоба, през младежа пролази главозамайваща тръпка и светът се олюля. Чувстваше се слаб, а не просто ранен. Изцеден. Не е нищо за нещо в крайна сметка, помисли си Кел. Но все пак беше ценно умение. Могъщо. И опасно.

Опита се да се изправи, ала болката го сряза през корема, той простена и се отпусна с гръб срещу стената в уличката. Без магията си не можеше да затвори раната със силата на волята си, не можеше дори да удържи собствената си кръв във вените си. Трябваше да си поеме дъх, да прочисти ума си, да помисли, но точно тогава камъните зад гърба му започнаха да се тресат и той се оттласна от стената миг преди тя да се разпадне и да разкрие втория закачулен нападател.

— Предай се — изрече мъжът със същия равен тон като партньора си.

Кел не би могъл.

Не вярваше на камъка — независимо, че копнееше да го държи отново — и не знаеше как да го контролира, но нямаше намерение и да го предаде, затова се хвърли напред, вдигна ножа си от земята и когато мъжът го нападна, го заби в гърдите му. За миг си помисли, че онзи няма да падне — боеше се заклинанието да не го удържи на крака както първия. Кел натисна острието дълбоко и завъртя ножа в орган или кост, и най-сетне коленете на противника се подгънаха. За кратко магията се разпадна и светлината се върна в очите на непознатия. После угасна.

Не за първи път Кел убиваше човек, но въпреки това му призля, докато издърпваше ножа и мъжът падаше мъртъв в краката му.

Уличката се залюля и младият антари притисна ръка към стомаха си в опит да си поеме дъх, докато болката го помиташе. Но сетне чу нови стъпки в далечината и се застави да се надигне. Запрепъва се покрай телата — замръзналото и падналото — и побягна.

V

Кел не успяваше да спре кръвта.

Тя се просмукваше през ризата му, а платът прилепваше към кожата при тичането — или препъването — през тесния лабиринт улички, които се събираха като паяжина по краищата на Червения Лондон.

Стисна джоба си, за да се увери, че камъкът е в безопасност, и щом го напипа, през пръстите му премина тръпка. Трябваше да хукне към реката, да метне талисмана в бляскавата Айл и да го остави да потъне. Трябваше, но не го стори и така остана с проблем в ръцете.

И с друг проблем, който го догонваше.

Кел сряза твърде остро един ъгъл и се блъсна в стената; едва сподави изпъшкването си при удара на ранената му страна в тухлите. Не можеше да продължи да тича, но се налагаше да се измъкне. Да иде някъде, където няма да го преследват.

Където не биха могли да го последват.

Спря тромаво, посегна към медальона от Сивия Лондон на шията си и скъса връвчицата му.

Стъпките отекваха — тежки и твърде близо — но Кел се съсредоточи и с гримаса притисна длан към окървавените си ребра. Опря си ръката и монетата срещу камъните на най-близката стена и рече:

— Ас траварс.

Усети думата да излиза през устните му и едновременно да се хързулва по ръката му.

Не се случи нищо. Стената си остана на мястото, също и Кел.

Болката се вряза нажежена до бяло в хълбока му — заклинанията на кралското острие го отрязваха от собствената му сила! Не, примоли се Кел наум. Кръвната магия беше най-силната в света. Не можеше да бъде обезвредена, не и с прости заклинания. Беше по-могъща. Трябваше да се окаже по-могъща. Младежът затвори очи и повтори:

— Ас траварс… — Не би трябвало да казва нищо повече, да насилва нещата, но беше уморен и кървеше, и се мъчеше да фокусира погледа си, да не говорим за силата, тъй че добави. — Моля.

Преглътна и опря чело о камъните, чу стъпките на преследвача да се приближават все повече и потрети:

— Моля те, пусни ме да премина.

Камъкът звънтеше в джоба му, шепнеше обещания за сила, за помощ и той тъкмо щеше да го извади и да почерпи от силата му, когато стената най-сетне потръпна и отстъпи под допира му.

Светът изчезна и се появи отново миг по-късно, а Кел рухна на павирана улица и меката, равномерна светлина в Червения Лондон се смени с мътната, изпълнена с дим нощ в Сивия Лондон. Той постоя за миг на четири крака и съвсем сериозно прецени възможността да изгуби съзнание направо тук, в пряката, но накрая успя да се изправи. И тогава градът се залюля злокобно около него. Кел направи две крачки и веднага се блъсна в човек с маска и широкопола шапка. Разсеяно си помисли, колко е странно това — човекът да носи маскировка — но предвид сегашното си състояние не беше в положение да съди по външния вид.

— Съжалявам — промърмори и придърпа палтото си, за да скрие кръвта.

— Ти пък откъде се появи? — попита непознатият, Кел вдигна очи и осъзна, че под маскировката изобщо не се крие мъж. Беше жена. Не, не точно. Момиче. Източена и тънка като сянка — също като него, но в още по-късен час от деня. Твърде дългуреста, твърде слаба девойка. Но беше облечена като мъж: с ботуши, бричове и плащ (и под него — няколко лъскави оръжия). И, разбира се, носеше маската и шапката. Стори му се задъхана, сякаш беше тичала. Странно, помисли си Кел отново.

Олюля се несигурно.

— Добре ли си, човече? — попита маскираното момиче.

В уличката отвъд тази отекнаха стъпки и Кел се напрегна, застави се да си спомни, че сега е в безопасност, тук е в безопасност. Момичето хвърли бърз поглед през рамо, преди да съсредоточи вниманието си върху него. Той пристъпи към нея и краката му за малко да го предадат. Тя посегна да го улови, но Кел успя да се подпре на стената.

— Ще се оправя — прошепна треперливо.

Момичето вирна брадичка. В погледа и стиснатите устни се четяха сила и упорство. Предизвикателство. Сетне се усмихна. Не с цяла уста, само с ъгълчетата и Кел си каза — нейде далеч, замаяно — че при други обстоятелства биха могли дори да станат приятели.

— По лицето ти има кръв — забеляза момичето.

Къде ли нямаше кръв? Кел вдигна ръка да се обърше, но пръстите му бяха окървавени и бездруго, та нямаше особена полза. Момичето се приближи. Извади малка тъмна кърпичка от джоба си и се пресегна да попие брадичката му с нея, преди да я пъхне в ръката му.

— Задръж я — предложи. А после се извърна и се отдалечи.

Кел проследи как странното момиче си отива и се свлече по стената.

Отметна глава и се взря в небето на Сивия Лондон — беззвездно и мрачно над покривите на сградите. Бръкна в джоба си за камъчето от Черния Лондон и се смръзна.

Не беше там.

Прерови трескаво джобовете си — всеки един по ред — но полза нямаше. Талисманът бе изчезнал. Задъхан, кървящ и изтощен, Кел се взря в кърпичката, която стискаше в ръка.

Не можеше да повярва.

Бяха го обрали!

VI

Крадците се надушват

I

На един Лондон разстояние градските камбани удариха осем.

Звукът се разнесе от светилището в предградията, но отекна чак над бляскавата Айл, полетя по улиците, вля се през отворените прозорци, изниза се от зеещите врати и потече през града, за да стигне до „Рубинени поля“ и, по-точно отзад, до замръзналото тяло на мъжа в тъмното.

Бандитът с X от външната страна на ръката и краден кралски меч, все още вдигнат над главата. Пленникът на капана от лед или камък — или още по-странно вещество.

Щом камбаните заглъхнаха, в черупката над лицето на мъжа се образува назъбена цепнатина. След това и втора по протежение на ръката му. Както и трета — по острието. Малките пукнатини бързо се уголемяваха, разрастваха се подобно на пръсти през леда.

„Спри“ нареди младият антари на нападателя си и той не се вслуша, но магията го чу. Изля се от черния камък в ръката на магьосника, уви се около мъжа и се втвърди в черупка.

А сега заклинанието се разчупваше.

Не както би се разчупила черупка — повърхността да се нацепи и парчетата да се отронят и посипят по улицата. Не, тази черупка се разтвори, но така и не пусна мъжа отдолу. Просто полепна по него и се стопи. Протече през дрехите и кожата му, докато не изчезна — или не, не изчезна. Попи.

Доскоро замръзналият потрепери и си пое дъх. Кралският къс меч се изплъзна от пръстите му и издрънча върху камъните, докато последните трепкащи капчици магия блестяха по кожата му, преди да попият, а вените почерняха и се очертаха по него, все едно пълни с мастило. Главата на мъжа провисна напред с отворени, но празни очи. И бяха напълно черни — със зеници разширени и разтворили се през ирисите и в белтъка.

Заклинанието за принуда, чиято жертва бе първоначално, бе стопило съпротивата му и бе позволило на другата магия да се намести незабавно и през вени, мозък и мускули да превземе всичко, което докосне, а доскоро червената същина на живота му сега гореше чиста и черна. Полека-лека мъжът — или по-скоро тварта в него — вдигна глава. Черните му очи, лъскави на фона на сухия мрак, грееха, докато оглеждаше уличката. Тялото на втория главорез лежеше наблизо, но вече беше съвсем мъртво и огънят му бе угасен. Нямаше какво да се отмъкне от него. Какво да гори. И в това тяло тук също не беше останал много живот — само колкото пламъчето да се захрани — но засега щеше да свърши работа.

Мъжът размърда рамене и закрачи отначало колебливо като човек, непривикнал с тялото си. После — по-бързо и по-уверено. Изправи гръб и забърза към светлините в най-близката постройка. Разтегли устни в усмивка. Беше късно, но фенерите на прозорците грееха и смехът — висок, сладък и обещаващ — изпълваше въздуха като камбанен звън.

II

На връщане към „На хвърлей камък“ Лайла си тананикаше.

Докато крачеше към пивницата, постепенно се освободи от маскировката — първо свали маската, последва я широкополата шапка. Беше забравила, че ги носи, когато налетя на пияния в онази уличка, но той така се беше нажабурил, че май изобщо не забеляза. Също както не я отрази да рови из палтото му, докато му подаваше кърпичката с другата си ръка, нито как сви пръсти около съдържанието на джоба му, докато пъхаше тъмното парче плат в шепата му. Лесна работа.

Честно казано, Лайла все още се сърдеше на себе си за бягството — или по-скоро, задето падна в капана и се наложи да побегне — от тримата улични дрипльовци. Но, както си каза, стиснала в ръка удовлетворителната тежест в джоба на сюртука си, излизането не беше пълна загуба.

Пред очите ѝ се появи пивницата, тя измъкна дрънкулката от джоба си и спря под един фенер да огледа по-внимателно заграбеното. При вида му обаче сърцето ѝ се сви. Беше се надявала на метал — сребърна или златна дрънкулка — а държеше парче камък. Дори не беше скъпоценност или накит. Даже и кристал не беше. Приличаше на речно камъче — лъскаво и черно — от едната страна гладко, а от другата назъбено, все едно е било ударено или отчупено от по-голям каменен къс. Що за господин се разхожда с камъни в джоба? Че и строшени при това?

И все пак сякаш усещаше нещо — боцкане там, където кожата ѝ се долепяше до каменната повърхност. Лайла вдигна камъчето към светлината и присви очи за момент, преди да отхвърли усещането като измислица и да оцени камъка като безполезен — в най-добрия случай, сантиментален спомен. Настроението ѝ се вкисна, когато го пъхна обратно в джоба си и качи стъпалата към „На хвърлей камък“.

Макар пивницата да беше препълнена, Барън вдигна глава при влизането на гостенката си и стрелна поглед от лицето ѝ към маскировката, пъхната под мишница. На Лайла ѝ се стори, че забелязва искрица загриженост и това я накара да се озъби. Не му беше рода. Нито той — на нея. Нямаше нужда да се нагърбва с тревогите му и той — с нейното тегло.

— На неприятности ли се натъкна? — попита Барън, когато девойката подмина тезгяха и се упъти право към стълбите.

Лайла не възнамеряваше да признава нито как са я издебнали в уличката, нито как е избягала от битката, а още по-малко, че плячката ѝ е пълен провал, затова просто сви рамене.

— Нищо, с което да не мога да се справя.

Кльощавото момче от стълбите седеше в ъгъла и нагъваше яхния. Лайла осъзна колко е гладна — тоест, по-гладна от обикновено, понеже не се беше чувствала заситена от години — но същевременно беше и уморена, и с облекчение откри, че поривът на костите ѝ към леглото е по-силен от този на стомаха — към масата. А и не беше върнала монетите. Имаше си сребро, разбира се, но трябваше да пести, ако изобщо възнамеряваше да се махне от пивницата и от този град. Прекрасно знаеше как се затваря цикълът и какво става с крадците, които крадат само колкото да останат в занаята.

Нямаше намерение да се задоволява с подобни скромни победи. А сега, по принуда — ах колко не ѝ се нравеше дето тримата дрипльовци откриха онова, което три дузини констабъли не бяха успели; че издирваният господин изобщо не е мъж — обирите щяха да се затруднят още повече. Трябваха ѝ по-големи удари и то веднага.

Стомахът ѝ изкурка и Лайла си помисли, че Барън ще я нахрани и без пари, ако се пречупи да го помоли, но не можеше. Не искаше.

Ако и да беше крадец, Лайла Бард не ставаше за просяк.

И когато си тръгне — а това щеше да се случи — смяташе да изплати на съдържателя целия си дълг, чак до последния петак. Насочи се към стълбището.

Най-горе на тесните стълби имаше малка площадка със зелена врата. Лайла си спомни как тряска същата врата, шмугва се покрай Барън надолу по стълбите, и оставя само скандал подире си. Спомняше си караницата — посегна на посетител и заради това Барън ѝ създаде грижи. Даже и по-лошо, настояваше за наем, но ѝ забрани да му плаща стаята и храната с пари „назаем“. Приемаше само честно заработеното, каквото девойката нямаше откъде да вземе, така че ѝ беше предложил заплата срещу помощ да върти пивницата. Тя му отказа. Да се съгласи, означаваше да остане задълго, а останеше ли — щеше да се установи. В крайна сметка излезе по-лесно да зареже кръчмата и да избяга. Не от него, все си повтаряше Лайла. Не, бе побягнала към нещо друго. По-добро. И въпреки че още не го беше открила, то ѝ предстоеше.

— Това не е живот! — бе извикала над наръча си вещи, пъхнати под мишница. — Нищо не е. Не стига. Мамка му, не стига!

Тогава още не беше сложила маскировката, не бе достатъчно дръзка да граби без свян.

Трябва да има нещо повече, така си беше казала. Трябва да съм нещо повече.

Широкополата шапка грабна по пътя навън, от кука до вратата. Не беше нейна.

Барън не се беше опитал да я спре. Само се беше дръпнал встрани.

Живот, който си струва да задържиш, си струва и да отнемеш.

Мина почти година — единайсет месеца, две седмици и шепа дни — откакто Лайла изхвърча и от малката стая, и от „На хвърлей камък“ и се закле, че е приключила и с двете.

Но ето я отново тук. Стигна до най-горното стъпало — всяко възразяваше срещу присъствието ѝ също като нея — и си влезе.

Видът на стаичката я изпълни със смес от отвращение и облекчение. Уморена като куче, девойката изрови камъка от джоба си и го пусна с изтракване върху дървения скрин до вратата.

Барън беше оставил цилиндъра ѝ на леглото и Лайла се намърда до него да си развърже ботушите. Бяха износени почти до прозрачност и тя се намръщи при мисълта колко ще ѝ струва да си купи хубав чифт. Не беше лесно да ги открадне. Да отмъкне джобния часовник на някого беше едно. Да му смъкне ботушите — съвсем различно.

Някъде по средата на връзките на първия ботуш чу шум от разцепване — нещо подобно на „ууф“ — и като вдигна очи, откри мъж да стои насред стаята ѝ.

Не беше влязъл през вратата — беше заключена — но ето го на̀, с окървавена длан, опряна на стената. Кърпичката на Лайла беше свита на топка между пръстите му и дъските, и на девойката дори ѝ се стори, че различава следа от призрачен силует, очертан върху ламперията отдолу.

Косата му падаше в очите, но тя го разпозна от раз.

Беше онзи тип от уличката. Пияницата.

— Върни ми го — каза той задавено. Лайла не успя да разпознае лекия му акцент.

— Как, дявол го взел, влезе тук? — попита тя и скочи на крака.

— Трябва да ми го върнеш…

Тук, на светлината в малката стаичка, ясно се виждаше, че ризата е залепнала за гърдите му, а на челото му блестят капки пот.

— Не биваше… да го вземаш…

Погледът на Лайла се стрелна към камъка, оставен на скрина, мъжът също се обърна натам и го зяпна. Хвърлиха се едновременно напред. Или по-скоро Лайла се хвърли. Непознатият се оттласна от стената най-общо в тази посока, олюля се силно и рухна в краката ѝ. Главата му издрънча при удара о пода.

Страхотно, каза си Лайла, втренчена в трупа. Срита го в рамото с върха на ботуша си и, понеже не помръдна, коленичи и претърколи негодника. Изглежда бе изкарал ужасна нощ. Черната му туника беше залепнала за кожата; в началото момичето си помисли, че е от пот, но я пипна и пръстите ѝ се оцапаха в червено. Обмисли дали да не претърси джобовете му и да изхвърли трупа през прозореца, после забеляза обаче лекото повдигане и спадане на гърдите през окървавената риза и осъзна, че всъщност гостът ѝ не е мъртъв.

Засега.

Отблизо той съвсем не се оказа толкова възрастен, за колкото го беше помислила в началото. Под мръсотията и кръвта кожата му беше гладка, а на лицето още се забелязваха следи от момчешка заобленост. Лайла го оцени на година-две по-голям от нея, не повече. Бръсна медната коса от челото му и клепачите трепнаха и започнаха да се отварят.

Лайла рязко се отдръпна. Едното око на госта ѝ беше прелестно синьо. Другото — чисто черно. Не с черен ирис като на хората от Далечния Изток, които бе виждала, а чисто, неестествено черно — простираше се от край до край, без намеса на друг цвят или белтък.

Погледът на младежа започна да се фокусира и Лайла посегна към най-близкия предмет — книга — и го фрасна с нея. Главата му се килна и тялото му се отпусна; и когато гостът ѝ не даде повече признаци да се съвзема, тя остави настрани книгата и го хвана за китките.

Ухае на цветя, помисли си разсеяно, докато го влачеше по пода.

III

Кел се свести, вързан за някакво легло.

Китките му бяха увити с грубо въже и приковани към дъската на леглото. Главата му пулсираше и при опита да помръдне през ребрата го сряза притъпена болка, но поне кървенето беше спряло и когато се пресегна за силата си, с облекчение я усети да се надига в отговор. Заклинанието на кралското острие се беше разсеяло.

След няколко мига на самопреценка Кел осъзна, че не е сам в стаята. Надигна глава от възглавницата и откри крадлата, кацнала в кресло до долния край на леглото, да навива сребърен джобен часовник и да наблюдава пленника над свитите си колене. Беше свалила маскировката и Кел се изненада да види лицето отдолу. Тъмната ѝ коса бе подрязана до брадичката, която се оказа заострена. Момичето изглеждаше младо, но опасно и беше по-кокалесто от изпосталяла птица. Единственото обло нещо в нея бяха очите — и двете кафяви, но с не съвсем еднакъв цвят. Кел отвори уста с намерение да започне разговора им с въпрос от рода на „Ще ме отвържеш ли“ или „Къде е камъкът“, но вместо това взе, та каза:

— Едното ти око е по-светло от другото.

— А едното от твоите е черно — върна му го момичето. Съобщи го предпазливо, но на Кел не му се стори уплашена. Или пък се прикриваше много добре. Уточни: — Какво си ти?

— Чудовище — отвърна Кел дрезгаво. — Така че по-добре ме пусни.

Момичето се изсмя късо и подигравателно.

— Чудовищата не припадат в присъствието на дами.

— Дамите не се обличат като мъже и не джебчийстват — възрази Кел.

Усмивката ѝ само се заостри.

— Какво си ти всъщност?

— Вързан за леглото ти — отвърна Кел спокойно.

— И?

Той сбърчи чело:

— И съм в беда.

Това поне му спечели изненадано ококорване.

— По-сериозна от очевидното, че си вързан за леглото ми ли?

— Да — отвърна Кел и независимо от въжетата се помъчи да седне по-изправен, за да гледа домакинята си в очите. — Трябва да ме пуснеш и да ми върнеш откраднатото… — Огледа стаята с надежда да забележи камъка, но той вече не се намираше върху скрина. — Виж, няма да те издам. Ще се престорим, че нищо не се е случвало, но онова ми е нужно.

Надяваше се момичето да погледне, да посегне, даже да се наведе към амулета, ала тя остана напълно спокойна и дори не трепна.

— Как влезе тук?

Кел подъвка бузата си и пренебрежително отвърна:

— Няма да ми повярваш.

Момичето сви рамене.

— Лесно ще разберем.

Той се поколеба. Окото му не я плашеше, а и не го беше предала на ченгетата, нито пък беше повикала помощ, когато премина окървавен през стената и нахлу в спалнята ѝ. Сивият свят знаеше толкова малко за магията и бе забравил ужасно много, но в погледа на момичето имаше нещо — някакво предизвикателство, което го накара да се почуди дали тя няма да му докаже, че греши. Стига да можеше.

— Как се казваш? — попита Кел.

— Не сменяй темата.

— Не я сменям — размърда пръсти под въжетата, придържащи го към леглото. — Искам просто да знам кой ме е заловил.

Девойката го измери с поглед, преди да отговори:

— Делайла Бард. Лайла е достатъчно.

Лайла.

Меко име, но тя го въртеше като нож, режеше с върха на първата сричка и превръщаше втората в съскане на метал във въздуха.

— А пленникът ми е…?

— Кел — представи се младежът. — Казвам се Кел и идвам от друг Лондон, а в стаята ти влязох с помощта на магия.

Естествено, усмихна му се насмешливо. Повтори сухо след него:

— Магия.

— Да. Магия… — този път, изричайки думата, стисна здраво въжетата, те се запалиха и на мига се превърнаха в пепел. Може да беше бавен метод, но предизвика желания ефект. Лайла се вцепени потресена, докато Кел предпазливо сядаше изправен на леглото ѝ. Заля го вълна от замайване и той се спря, за да разтрие китки в очакване стаята да спре да се върти. Обясни:

— По-точно, използвах магия, за да си отворя врата.

Опипа се и откри, че ножът му е изчезнал. Момичето го беше обезоръжило. Намръщи се и полека преметна крака през ръба на леглото; ботушите му тупнаха на пода.

— Когато ми пребърка джобовете в уличката, ми даде кърпичката си. Успях да я използвам, за да отворя врата, която да ме доведе при теб…

По случайност това се оказа много по-трудно, отколкото прозвуча. Вратите бяха предназначени да водят към места, не към хора. Това беше едва втория читав опит на Кел успешно да използва магията си, за да намери път до някого. Да не споменаваме, че с всяка крачка силата му изтичаше. Прекалено много му дойде. Последните останки от магията го доведоха дотук и…

— Друг Лондон — повтори Лайла.

— Да.

— И си направи врата.

— Да.

— С помощта на магия.

— Да… — Кел я погледна в очите в очакване да види объркване, скептицизъм, невяра — и откри нещо друго. Тя се взираше в него с празен поглед — не, не с празен. Погледът ѝ беше настоятелен. Преценяващ. Кел се надяваше да не го помоли за друга демонстрация. Силата му едва бе започнала да прокапва обратно и се налагаше да я пести.

Лайла вдигна пръст към стената, където все още витаеше призрачното ехо на вратата му.

— Това, предполагам, обяснява следата.

Кел се намръщи леко. Повечето хора не бяха способни да виждат ехото от вълшебствата или поне не го забелязваха. Следите — като повечето прояви на магията — оставаха под спектъра на сетивата им.

— А камъкът? — попита момичето.

— Магия — отвърна Кел. Черна магия. Силна магия. Мъртва магия. — Лоша магия.

И най-сетне Лайла се издаде. Само за миг стрелна с очи скрина по протежение на стената. Кел не се поколеба. Хвърли се към горното чекмедже, но преди да успее да докосне дървото, в гърлото му се опря нож. Беше изникнал от нищото. От джоба. От ръкава. Тънко острие, опряно точно под брадичката му. Усмивката на Лайла беше остра като металния му ръб.

— Седни, преди да паднеш, магьоснико.

Девойката свали ножа, а Кел внимателно се намести в края на леглото. И тогава домакинята му го изненада втори път: измъкна талисмана, но не от горното чекмедже на скрина, както беше намекнала, а от нищото. Дланта ѝ уж беше празна, а след миг камъкът просто се озова там, с безгрешно фокусническо умение. Кел преглътна, замислен. Би могъл да изтръгне ножа от ръката на похитителката си, но тя вероятно имаше друг и, по-лошо, камъкът беше в нея. Тя беше простосмъртна и не познаваше магията, но ако си пожелаеше нещо, камъкът спокойно би могъл да ѝ отговори. Кел се сети за главореза, закован в камък.

Лайла прокара палец по черния камък.

— Какво му е толкова лошото?

Младежът се поколеба и внимателно подбра думите си.

— Не бива да съществува.

— Колко струва?

— Живота ти — отвърна Кел и сви юмруци. — Понеже, повярвай ми, който и да ме преследва, ще те убие за нула време, за да си го върне.

Лайла стрелна прозореца с поглед.

— Проследили ли са те?

Антари поклати глава и отвърна предпазливо:

— Не. Тук не могат да ме проследят.

— Тогава нямам от какво да се притеснявам… — Девойката отново съсредоточи вниманието си върху талисмана. Кел виждаше как любопитството си прогаря път в нея и се почуди дали камъкът ѝ въздейства по същия начин както на него.

— Лайла — призова я внимателно. — Моля те, остави го.

Тя присви очи срещу символа от предната страна, сякаш това с нещо щеше да ѝ помогне да го прочете.

— Какво означава?

Кел не отговори.

— Ако ми кажеш, ще ти го върна.

Той не ѝ повярва, но въпреки това отговори.

— Това е символът за магия. Витари.

— Магически камък, наречен „магия“? Не е особено оригинално. Какво може да прави?

— Не знам…

Което си беше един вид истина.

— Не ти вярвам.

— И какво от това?

Лайла се намръщи.

— Започвам да си мисля, че не си го искаш.

— Не го искам — отвърна Кел и като цяло каза истината, макар че дълбоко в себе си копнееше повече от всичко да го държи отново. — Но ми е нужен. И отговорих на въпроса ти.

Девойката премери амулета с поглед. Търкулна го в шепата си и промърмори:

— Магически камък, наречен на магията. Което ме навежда на мисълта, че какво? Прави магия? Или прави разни неща от магия? — Сигурно бе прочела отговора в притесненото изражение на Кел, понеже се усмихна триумфално. — Източник на сила, значи… — продължи, сякаш водеше разговор сама със себе си. — Може ли да направи нещо? Чудя се как раб…

Кел се хвърли към талисмана. Успя да се пресегне на средата на разстоянието, преди ножът на Лайла да изсвисти през въздуха в посока на дланта му. Антари изпъшка, а по пода прокапа кръв.

— Предупредих те — момичето размаха ножа като показалец.

— Лайла — каза Кел уморено, притиснал длан към гърдите си. — Моля те. Върни го.

Но знаеше, че тя няма да го стори. В окото ѝ светеше искрица лукавство — поглед, който той знаеше, че е присъщ и за него самия — и тя се вкопчи в камъка. Какво ли щеше да призове? Какво можеше да пожелае тази кльощава девойчица? Тя церемониално протегна ръце пред себе си и Кел проследи със смес от любопитство и загриженост как изпод пръстите ѝ бликва дим. Уви се около свободната ѝ ръка, усука се и се втвърди, и накрая се оказа, че Лайла държи прекрасен меч в лъскава ножница.

Тя се ококори от почуда и задоволство. Прошепна, по-скоро на себе си:

— Подейства!

Дръжката сияеше в същото лачено черно като окото на Кел и крадения камък, а когато Лайла извади меча от канията му, металът също заблестя в черно — на светлината на свещта беше плътен сякаш изкован от стомана. Девойката възкликна възхитено. Кел изпусна облекчено дъх при вида на меча — можеше да е и по-зле — и проследи как тя го обляга на стената.

— Ето, видя ли — каза ѝ младежът. — А сега ми го подай…

Тя не осъзнаваше — не би могла да осъзнае — нито че този вид магия е грешен, нито че камъкът се храни с енергията ѝ.

— Моля те. Преди да се нараниш!

Лайла погледна недоволно „госта“ си и гушна камъка. Отвърна:

— Нищо подобно. Та аз тъкмо започвам…

— Лайла… — поде Кел, ала се оказа твърде късно. Черен дим вече се лееше между пръстите ѝ — много повече отпреди — и взе да се оформя в стаята помежду им. Този път вместо оръжие, димът се събра в силует на младеж. И не просто на непознат, осъзна Кел, докато чертите се изглаждаха от дим в плът.

Беше Кел.

Имаше почти съвършена прилика — от сюртука с изтъркания му подгъв до червеникавата коса, която падаше пред лицето му и скриваше черното око. Само че този Кел нямаше синьо око. И двете сияеха лъскави и черни като камъка в ръката на Лайла. Видението не помръдна, поне в началото — стоеше неподвижно и чакаше.

Кел, който беше Кел, се втренчи злостно в Кел, който не беше Кел.

— Какво смяташ, че правиш? — въпросът беше отправен към Лайла.

— Просто се забавлявам — отвърна тя.

— Не можеш да се въртиш наоколо и да създаваш хора.

— Очевидно мога.

В този момент черноокият двойник се размърда. Смъкна си палтото и го запрати на най-близкия стол. Кел с ужас проследи как отражението му започва да си разкопчава туниката, копче след копче.

Антари се изсмя тихо и задавено:

— Шегуваш ли се?

Лайла само се усмихна и търкулна камъка в шепата си, а Кел Подобието полека и закачливо смъкна туниката си и застана гологръд. Взе да разкопчава колана на кръста си.

— Добре, стига толкова — възмути се Кел. — Разпръсни го.

Девойката въздъхна.

— Изобщо не си забавен.

— Това не е забавление.

— За теб може и да не е… — отвърна тя с подигравателна усмивчица, докато новосъздаденият Кел продължаваше със стриптийза и изниза колана от гайките.

Лайла обаче не видя онова, което виждаше антари: как доскоро празното лице на отражението започваше да се променя. Съвсем леко изменение в структурата на магията — кух съд, който започва да се пълни.

— Лайла — настоя Кел, — послушай ме. Разпръсни го веднага.

— Добре, добре — отвърна тя и погледна черноокия Кел в очите. — Ами… как да го направя?

— Ти пожела да се появи — младият антари се изправи на крака. — А сега пожелай да се махне.

Момичето свъси вежди, а фантомът спря да си сваля дрехите, но не изчезна.

— Лайла!

— Опитвам се. — Тя стисна по-здраво камъка.

В същия момент призрачният Кел се намръщи и изражението му бързо премина от празно до осъзнато и гневно. Все едно знаеше какво се случва. Премести поглед от лицето на Лайла към ръката ѝ и обратно. След това ѝ се нахвърли. Движеше се много бързо — същинска светкавица — и я връхлетя. Камъкът се изтърколи от ръката на Лайла, когато гърбом в стената я блъсна Кел — имитацията. Той отвори уста да заговори, но, преди да го стори, ръцете му се разтвориха — той целият се разтвори — внезапно отново на дим и след това в нищото, а Лайла се озова лице в лице с Кел, истинският, с окървавена длан, вдигната към мястото, заемано доскоро от илюзията, а заповедта му — Ас анаси — още отекваше в стаята.

Девойката се олюля и се облегна върху скрина с чекмеджетата — очевидно краткото притежание на камъка вземаше своя дан, както бе направило и с Кел. Тя успя да си поеме едничък разтреперан дъх, преди антари да я стисне с окървавената си ръка за гърлото.

— Къде ми е ножът? — изръмжа.

— Горното чекмедже — изпъшка Лайла.

Кел кимна, но не я пусна. Вместо това я хвана за ръката и я прикова за стената до главата ѝ.

— Какво правиш? — възпротиви се момичето, но той не отговори. Съсредоточи се върху дървото и то започна да пука и да се огъва, да се бели и да расте около китката на пленничката му. Лайла се гърчеше, но след миг всичко свърши. Кел я пусна, стената обаче не последва примера му. Той си прибра камъка от пода, а девойката се мяташе и се бореше със самоделните окови.

— Какво, дяволите да го вземат…? — Тя не спря да се мъчи да се освободи от дървените белезници, докато Кел бе зает да прибере камъка в джоба си. — Съсипа стената. Как според теб ще платя щетата? Изобщо как ще я обясня?

Младежът отиде до чекмеджето. Там намери по-голямата част от съдържанието на джобовете си — за щастие крадлата беше преджобила само черното лице на палтото му — и ножа си.

— Не може да ме оставиш така — възмути се Лайла.

Кел върна вещите в джобовете си и прокара пръст по познатите букви на острието, преди да го прибере в канията под мишницата си. Сепна го хлъзгането на метал в кожа — девойката бе извадила нов кинжал от кания на гърба си.

— На твое място не бих го хвърлил — подметна Кел и се упъти към прозореца.

— Защо? — изръмжа му тя.

— Понеже — той вдигна стъклото, — ще го ползваш вместо трион, за да се освободиш.

С тези думи стъпи на корниза и скочи от него.

Падането продължи по-дълго, отколкото очакваше, но се приземи приклекнал, а въздухът в уличката се втурна да омекоти скока му. Прозорецът му се беше сторил най-сигурния изход, защото всъщност не беше сигурен къде точно в Сивия Лондон се намира или дори в що за къща са го вкарали. Вече навън, осъзна, че това изобщо не е къща, а пивница и, когато зави зад ъгъла, откри и табелата, полюляваща се на вечерния ветрец. Поклащаше се от тъмното под светлината на фенера и обратно в тъмнината, но Кел от пръв поглед разпозна какво пише на нея.

НА ХВЪРЛЕЙ КАМЪК

Изобщо не биваше да се изненадва да я види — явно всички пътища водеха дотук, — но въпреки това му прималя. Каква ли беше вероятността? — помисли си той, макар да знаеше, че магията по принцип изкривява вероятностите. И все пак.

Странно предчувствие относно девойката обзе Кел, но той го изтри от мислите си.

Тя не беше от значение. Камъкът отново беше в ръцете му.

Сега трябваше само да измисли какво да прави с него.

IV

На Лайла ѝ отне по-голямата част от следващия час да просече, изреже и остърже пътя си до свободата. Когато дървото най-сетне поддаде под ножа ѝ, острието беше непоправимо затъпено, част от стената — разрушена, а тя отчаяно се нуждаеше от силно питие. Парите ѝ не се бяха умножили, но спестяванията да вървят по дяволите — тази вечер имаше нужда да си пийне.

Разтри китката си та да отмине болката, захвърли изтъпения нож на леглото и взе втория, все още остър кинжал от пода, където го беше изпуснала. Равномерен поток ругатни се лееше от устата ѝ, докато бършеше кръвта на Кел от острието и също така равномерен поток въпроси изпълни мислите ѝ, докато го прибираше, но тя ги стъпка до един, изрови револвера си от чекмеджето и го намести в кобура — ако го беше държала у себе си през цялото време, в главата на Кел щеше вече да зее дупка.

Все още ругаеше тихо и придърпваше плаща на раменете си, когато вниманието ѝ привлече необичаен предмет. Мечът — онзи, призованият — продължаваше да стои облегнат на стената. Копелето не беше спряло да го пръсне по пътя си навън. Сега Лайла го вдигна предпазливо — беше наистина прекрасен — и пак се възхити на бляскавата черна дръжка. Притежаваше всичко, което тя си представяше за своя бъдещ меч. Чак до гравираните в ръкохватката орнаменти. Ножницата бръмчеше под пръстите ѝ, точно както беше сторил камъкът, когато го държеше. Лайла искаше да задържи оръжието, искаше да го държи в ръце — и въобще не обърна внимание на този странен, проникващ чак до костите копнеж. Прекрасно знаеше как се чувства човек, когато желае нещо — знаеше как страстта шепти, напява и вие в костите ти. Това тук изглеждаше същото, но не беше. Беше заместител на копнежа.

Тя си спомни как се чувстваше, когато изпусна камъка — последва внезапен, смазващ световъртеж, все едно енергията в крайниците ѝ е свършила. Или е била открадната, докато не е внимавала. До известна степен ѝ напомни за джебчийството — скритата ловкост на ръката. Точно така действаше и камъкът. Най-умелият грабеж изисква две ръце — едната жертвата забелязва, докато пропуска да усети втората. Лайла се беше съсредоточила дотолкова в тази пред лицето ѝ, размахваща нещо лъскаво, че не беше забелязала онази, която краде от джоба ѝ.

Лоша магия, каза по този повод Кел.

Не, помисли си Лайла. Хитра магия.

И винаги, и по всяко време хитроумието излизаше далеч по-опасно от лошотията. Лайла беше наясно с това. По тази причина, колкото и да я болеше да го стори, отиде до отворения прозорец и хвърли меча навън. На добър ти път, помисли си, като го видя да се търкаля по плочника отдолу.

Вдигна очи към покривите и гората от комини и се зачуди къде ли е отишъл Кел. Чудеше се, но този въпрос породи дузина други и — наясно, че никога няма да научи отговорите на нито един — тя хлопна прозореца и тръгна да си търси питието.

Един посетител се препъна през предната врата на „На хвърлей камък“ и едва не падна от стъпалата и на улицата. Хитри копеленца, помисли си той замаяно. Само преди няколко часа, когато влезе в пивницата, стълбите определено ги нямаше. Или пък междувременно се бяха променили и преподредили. Сега май бяха повечко. Или по-малко? Помъчи се да ги преброи, но зрението му беше замъглено и той се отказа, и бездруго се олюляваше.

Пияният се наричаше Бут и му се пикаеше.

Тази мисъл се надигна от мъглата и засия, по-ярка от фар. Бут затътри ботуши по паважа към най-близката пряка (достойнството му стигаше да не се облекчава на стъпалата, ако ще и подло да бяха изникнали в краката му).

Част от разстоянието до тесния процеп между сградите извървя, остатъка се изтъркаля и едва в уличката се усети колко е тъмно; не си виждаше и ръката — то и не беше достатъчно трезвен, та да я погледне, — но и бездруго очите му се затваряха, та всъщност нямаше значение.

Докато пикаеше, Бут облегна чело върху прохладната каменна стена на пивницата и тихо си затананика — песничка за въртиопашки, вино и… сигурно още нещо, започващо с в, макар че в момента не помнеше какво е то. Остави мелодията да заглъхне, докато си връзваше отново панталоните, а обръщайки се отново към пивницата, ботушът му чукна нещо на земята. Преди да се удари в стената, то отлетя встрани със стържене и Бут като нищо щеше да го остави да си лежи там, ако порив на вятъра не разлюля най-близкия фенер на куката му и в тъмната уличка се отрази отблясък от нещо лъскаво.

Така можеше да блещука само метал и Бут се ококори. Ако и да беше на няколко пинти, от алчност се изтрезнява и — макар светлината да изчезна отново — той набързо залази на четири крака по мокрия плочник и продължи да рови из тъмнината, докато най-сетне не вкопчи пръсти в наградата си.

Бут се премъчи с изправянето и се примъкна на няколко крачки по-близо до светлината на фенера. Там осъзна, че държи канията на меч, а острието още си е на безопасно място вътре. Дръжката лъщеше — не сребърна или златна, или пък стоманена, а черна. Черна като масло и гладка като камък. Пияницата я стисна здраво и извади оръжието от скривалището му. Възкликна тихичко от възхита. Острието повтаряше същия лъскав и тъмен метал като дръжката. Странен меч — и рядък, ако се съди по вида му. Бут го претегли в месестите си ръце. Щеше да му донесе хубави парици. Много хубави парици. Ще го предложи само на подходящи места, разбира се. И не биваше да го мислят за краден, естествено. Който го намери — негово си е… и намерилите имат право да продават, така де, ясна работа.

Забавно беше обаче.

Усещаше боцкане във връхчетата на пръстите, с които стискаше дръжката на меча. Малко е странно, помисли си той на вълните на спокойствието и безразличието, които вървят ръка за ръка с опиянението. Не се притесняваше, поне не отначало. Но когато се опита да разхлаби хватка върху оръжието, не успя. Каза на пръстите си да пуснат, но те си оставаха здраво вкопчени в бляскавата черна дръжка на меча.

Бут тръсна ръка — първо полека, после енергично, но така и не успя да се освободи от оръжието. А сетне, твърде внезапно, боцкането се превърна в светкавица — едновременно гореща, студена и чужда, много неприятно усещане. Разпространи се нагоре по ръката му, под кожата, и когато той залитна крачка назад, към светлината в началото на уличката, видя, че са почернели вените от вътрешната страна на китката му, нагоре по ръката и чак до лакътя.

Взе да тръска ръка още по-силно и за малко да падне, но въпреки това не успяваше да пусне меча. Той не му позволяваше.

— Хайде де! — изръмжа Бут, без дори да е наясно дали говори на своята ръка или на оръжието, което тя стискаше.

В отговор ръката, хванала меча — и очевидно вече изобщо не му принадлежеше — се вкопчи по-здраво в дръжката. Бут простена, а пръстите му полека завъртяха острието към корема.

— Какво, по дяволите… — изруга той и се сборичка със себе си; със свободната си ръка се мъчеше да удържи другата. Но това не стигаше — завладялата го тъма се оказа по-силна — и с един чист удар ръката на Бут, тази, с меча, заби острието в корема му и го вкара до дръжката.

Той се преви в уличката със стенание, а ръката му остана вкопчена в дръжката. Черният меч блестеше с мрачна вътрешна светлина и постепенно започна да се разтваря. Бляскавото оръжие се стопи — не протече, а попи. През раната и навътре в тялото на Бут. В кръвта му. Сърцето му прескочи и после удвои ритъм, стабилно и силно тласкащо във вените му разпространяващата се магия. Тялото му потрепери и се успокои.

Известно време Бут — или поне черупката му — поседя на паважа на уличката: неподвижен и притиснал ръце към стомаха си там, където се бе забило острието, и сега от раната се виждаше само мастиленочерно петно като стопен восък. После полека отпусна ръце по шевовете, вените му — вече напълно черни. С цвета на истинската магия. Вирна глава, примигна с две черни очи и се огледа, погледна себе си и обмисли формата си. Размърда пръсти — предпазливо, внимателно.

След това полека и плавно се изправи на крака.

VII

Преследвачът

I

Нищо не пречеше Лайла спокойно да слезе долу в „На хвърлей камък“, но бездруго дължеше предостатъчно на Барън, а той нямаше да приеме пари от нея, понеже смяташе, че ѝ трябват или защото поначало не бяха нейни — пък и се нуждаеше от чист въздух да си прочисти главата.

Други Лондони!

Мъже минават през магически врати!

Камъни създават нещо от нищо!

Всичко беше като от приказките.

Приказки за приключения.

И всичко това — в шепата ѝ. Сетне — изчезна. И Лайла бе останала изпразнена, прегладняла и куха с нова и ужасяваща сила. Или навярно ставаше дума за същия глад, който бе изпитвала винаги, само че сега липсата в душата ѝ си имаше име — магия. Не беше сигурна. Знаеше само, че с камъка в ръце бе усетила нещо. И когато погледна в нечовешкото око на Кел, усети същото. Долови го и когато магията уви дървото от стената около китката ѝ. Въпросите ѝ отново бликнаха и тя за пореден път ги смаза и вдъхна от нощния въздух — сгъстен от сажди и натежал от предстоящия дъжд — и се повлече през паяжината от улици и през Уестминстър към „Ялова вълна“.

Кръчмата се намираше досами моста от южната страна, сгушена между Белведере и Йорк, в тясна уличка на име „Маринърс уок“, и на Лайла ѝ беше станало навик в по-успешните си нощи да се отбива тук, преди да се върне при Пауъл (както го виждаше тя, така за него оставаше една монета по-малко за грабене). Пивницата ѝ харесваше, понеже беше облицована цялата в тъмно дърво, с матови стъкла, груба и ъгловата, и с още по-грубовата клиентела. Не беше удобно място за джебчийство, но пък идеално ставаше да се слееш с тълпата и да изчезнеш. Лайла не се боеше особено да я разпознаят, нито като момиче (светлината винаги беше слаба, а качулката ѝ — нахлупена), нито като търсен крадец (повечето посетители също бяха търсени за нещо).

Оръжията ѝ бяха подръка, но не смяташе, че ще ѝ трябват. В „Ялова вълна“ хората предпочитаха да си гледат своята работа. В не тъй редките случаи, когато избухваха сбивания, редовните посетители се безпокояха повече за безопасността на питиетата си (предпочитаха да спасят гарафа от клатеща се маса, а не да помогнат на онзи, чието падане я е разклатило) и Лайла си представяше, че ако някой викне за помощ насред кръчмата, няма да го удостоят с повече от наздравица и вдигната вежда.

Не беше място да си прекарваш всички нощи. Но беше чудесно за тази.

Едва когато Лайла се намести удобно на бара и стисна пинта, остави въпросите в главата ѝ да вършеят на свобода — всички онези „защо“, „как“ и най-вече „сега какво“, понеже очевидно нямаше начин просто да се върне към удобното незнание, невиждане и непитане — и те така я погълнаха, че не забеляза кога до нея е седнал някакъв мъж. Не и преди да я заговори.

— Страхуваш ли се?

Гласът му беше плътен, с плавен говор и чуждестранен акцент, и Лайла вдигна поглед.

— Моля? — рече тя, почти забравила да говори басово.

— Стискаш си чашата — обясни мъжът и посочи пръстите ѝ, вкопчени с побелели кокалчета в питието.

Лайла се отпусна, но само малко. Преди да поднесе топлата бира към устните си, отбеляза:

— Дълга нощ имах.

— А е още млада — отбеляза непознатият и отпи от своята пинта. Дори в „Ялова вълна“, чиито вътрешности се пълнеха всяка нощ с разнородна тълпа, този тип не изглеждаше на място. На слабата светлина в пивницата беше странно… избелял. Имаше тъмносиви дрехи и носеше просто късо наметало, прихванато със сребърна брошка. Кожата му беше светла и изглеждаше още по-светла в сравнение с тъмния дървен тезгях под дланите му, косата му бе със странен, избелял оттенък, на косъм от черното. Когато говореше, гласът му бе равен, без да звънти, и празен по начин, от който Лайла я побиваха тръпки, а акцентът му стържеше.

— Не си оттук, а? — попита тя.

При този въпрос непознатият разтегна леко ъгълчетата на устните си.

— Не.

Той прокара механично пръст по ръба на чашата. Само дето не оставяше усещане за разсеяност. Не вършеше нищо необмислено. Движеше се с преценена прецизност, от която Лайла настръхваше.

В него имаше нещо странно и разтърсващо познато едновременно. Тя не успяваше да го забележи, но го усещаше. След малко я озари прозрение. Онова усещане. Същото изпитваше, когато гледаше в черното око на Кел, държеше камъка и беше прикована към стената. Тръпка. Гъдел. Шепот.

Магия.

Лайла се напрегна, надяваше се да не ѝ е проличало, докато вдига пинтата към устата си.

— Редно е да се запознаем — предложи непознатият и се извърна на стола така, че тя да види лицето му. Лайла едва не се задави с питието. Всичко си беше наред с ъгъла на челюстта му и с формата на носа, и с линията на устните. Но очите му! Едното беше сивкавозелено. Другото — черно като полунощ. — Наричам се Холанд.

Разтърси я тръпка. Беше същият като Кел, но и изключително различен. Да се взре в окото на Кел беше като да погледне през прозорец към нов свят. Странно и объркващо, но не и страховито изживяване. Ала цялата настръхна, щом надзърна в окото на Холанд. Тъмни вихри кипяха точно под гладката черна повърхност. В главата ѝ отекна едничка дума: Бягай.

Лайла си нямаше вяра да вдигне отново чашата, да не би ръцете ѝ да треперят, затова я избута настрани и спокойно бръкна за шилинг в джоба си.

— Бард — рече тя, колкото за представяне, толкова и за сбогом.

Понечи да се оттласне от тезгяха, черноокият обаче я хвана за ръката и я прикова към изтърканото дърво помежду им. При докосването до странника по ръката на Лайла пробяга тръпка и пръстите на свободната ръка трепнаха, привлечени към кинжала под плаща ѝ, но тя устоя.

— А първото ти име, мис?

Лайла се опита да се освободи, но хватката на странника беше повече от каменна. А дори нямаше вид да се напряга.

— Делайла — изръмжа му. — Лайла, ако тъй ти се нрави повече. А сега ме пусни, освен ако не щеш да си загубиш пръстите.

Холанд отново разтегна устни в подобие на усмивка.

— Къде е той, Лайла?

Сърцето ѝ прескочи.

— Кой?

Хватката на Холанд се стегна предупредително. Лайла изстена.

— Не ме лъжи. Надушвам магията му по теб.

Тя издържа погледа му.

— Най-вероятно защото я използва да ме прикове към стена, след като го обрах до шушка и го вързах за едно легло. Ако си търсиш другарчето, не питай мен къде е. Наченахме запознанството си зле и преди раздялата отношенията ни се влошиха още повече.

Хватката на Холанд се отпусна и Лайла мислено въздъхна с облекчение. Но то се смръзна миг по-късно, когато чужденецът внезапно се изправи. Хвана я грубо за рамото и я повлече към изхода.

— Какво, дяволите да те вземат, правиш? — изсумтя тя, а ботушите ѝ стържеха по изтъркания под, докато се опитваше безуспешно да го догони. — Казах ти, че не сме приятели.

— Ще видим тая работа — отвърна Холанд и продължи да я мъкне напред.

Посетителите на „Ялова вълна“ дори не вдигнаха очи от чашите си. Копелета, помисли си Лайла, докато грубо излиташе на улицата.

Веднага щом вратата на кръчмата се затвори зад тях, девойката посегна към пистолета на колана си, но за човек, чиито движения изглеждаха тъй бавни, Холанд се оказа бързак — невъзможно бърз — и по времето, когато тя дръпна спусъка, вече стреляше в празното пространство. А преди изстрелът дори да откънти, черноокият изникна отново, този път зад гърба ѝ. Тя го усети — усети как въздухът се раздвижва, само миг преди ръцете му да се вкопчат в гърлото ѝ и да приковат раменете ѝ към гърдите му. Другата си ръка странникът вкопчи върху пръстите ѝ върху пистолета и завъртя дулото да го опре в слепоочието ѝ. Цялата случка не отне и едно вдишване.

— Освободи се от оръжията — нареди Холанд. — Инак ще го сторя вместо теб.

Хватката му не беше смазваща — всъщност по-скоро беше уверена и спокойна, а Лайла се бе навъртала около главорези достатъчно дълго да знае, че наистина е редно да се боиш тъкмо от хора, които държат хлабаво оръжията си, все едно са родени с тях. Тя използва свободната си ръка да изрови ножа от колана си и да го пусне на земята. Извади и втория от канията на гърба си. Трети държеше винаги в ботуша си, но сега се намираше съсипан на леглото ѝ. Холанд премести ръка от гърлото ѝ на рамото, но предупредително щракна предпазителя на пистолета.

— Не си ли носиш и топ? — попита сухо.

— Ти си луд — изръмжа Лайла. — Приятелчето ти Кел отдавна се е махнал.

— Така ли мислиш? — попита Холанд. — Хайде да проверим!

Въздухът около тях запука от енергия. От магия. И черноокият се оказа прав — тя го надушваше. Не ухаеше на цветя като Кел (цветя и някаква друга растителност — свежа и чиста). Вместо това силата на Холанд миришеше на метал — на нагрята стомана. Пронизваше въздуха.

Лайла се почуди дали и Кел би бил в състояние да я надуши. И дали именно това не целеше похитителят ѝ.

В тази магия имаше и друг елемент — не мирис, а нотка: острота, намек за гняв, за омраза. Също и свирепост, която не си личеше в изражението на Холанд. Не, лицето му изглеждаше стряскащо спокойно. Ужасяващо спокойно.

— Пищи — нареди той.

Лайла се намръщи.

— Какво искаш да…

Болка прекъсна въпроса ѝ. Енергиен удар — същинска малка светкавица — пробяга по ръката ѝ там, където я стискаше Холанд, затанцува по кожата и наелектризира нервите ѝ, девойката изпищя, преди да успее да си прехапе езика. Болката изчезна също толкова бързо, колкото и се появи, като остави Лайла задъхана и разтреперана.

— Копеле… такова — изръмжа тя.

— Извикай го по име — нареди ѝ Холанд.

— Уверявам те… няма да… дойде… — тя се бореше да намери думите. — Не и… за мен. Ние…

Нова вълна от болка — този път по-ясна, по-остра — и Лайла стисна зъби срещу писъка и изчака пристъпът да отмине, но това не се случи; болката само се обостряше и през нея тя чуваше Холанд да казва кротко:

— Дали ако започна да чупя кости…?

Тя се опита да възрази, но, отваряйки уста да отговори, чу само писък и после, все едно окуражена от него, болката се усили. Тогава Лайла извика Кел по име — и бездруго нямаше да има полза. Той нямаше да се появи. Нищо чудно, ако тя се подчинява, този луд да го осъзнае и да я пусне? Да си потърси друга примамка. Болката най-сетне отслабна и Лайла осъзна, че е на колене, с една ръка се подпира на студения плочник, а другата е извита зад гърба ѝ, все още в хватката на Холанд. Имаше чувството, че всеки миг ще повърне.

— По-добре — рече черноочкото.

— Върви в ада! — плю тя.

Той я вдигна рязко на крака, облегна я на себе си и пъхна пистолета под брадичката ѝ.

— Никога не съм използвал револвер — прошепна в ухото ѝ. — Но знам как работят. Шест изстрела, нали? Един отиде. Това оставя още пет, ако пълнителят е бил зареден. Как смяташ? Мога ли да изстрелям останалите, без да те убия? Хората умират толкова лесно, но се обзалагам, че ако съм по-хитър… — Холанд плъзна пистолета плавно по тялото ѝ, поспря при рамото и при лакътя, преди да го прокара по хълбока до бедрото и да го спре до коляното ѝ. — Колкото по-скоро дойде, толкова по-бързо ще те пусна. Викай го по име!

— Няма да дойде — прошепна Лайла горчиво. — Защо отказваш да повярваш…

— Понеже познавам нашия приятел — отвърна Холанд. Вдигна ръката, с която държеше оръжието — девойката потрепери от облекчение, когато целувката на метала върху кожата ѝ свърши — и почти дружески преметна ръка през раменете ѝ. — Тук някъде е. Чувам стъпките му по улицата. Затвори очи. Чуваш ли го и ти?

Лайла стисна здраво очи, но долавяше само туптенето на сърцето си и мисълта, която препускаше през ума ѝ. Не искам да умра. Не тук. Не сега. Не така.

— Доведи го при мен — прошепна Холанд. Въздухът отново натежа от напрежение.

— Недей… — Костите на Лайла пламнаха от болка. Изстрелваше се от черепа ѝ до износените ботуши и обратно, и тя изпищя. След това, внезапно, агонията спря и звукът загина на устните ѝ, а Холанд я пусна. Тя рухна върху павираната улица, а камъните издраха коленете и дланите ѝ, на които се подпря.

През туптенето в главата си чу Холанд да казва:

— Ето те и теб.

Вдигна глава и видя насред улицата странното магическо хлапе в черното му палто — Кел, задъхан и ядосан.

Лайла не можеше да повярва.

Беше се върнал.

Но защо се беше върнал?

Преди да успее да попита, той погледна право в нея — с едно черно и едно синьо око, и двете широко отворени — и отрони едничка дума:

— Бягай!

II

Кел бе спрял на моста и, облегнат на перилата, се опитваше да проумее как и защо му беше устроен капан — фалшивото писмо, скромната молба, омагьосаните главорези — когато долови ухание на магия във въздуха. При това не слаб повей, а истински изблик. Маяк от светлина в тъмния град. И с привкус, който щеше да разпознае навсякъде. Нагрята стомана и пепел.

Холанд.

Краката на Кел сами го понесоха към него — чу първия писък, едва когато слезе от южния край на моста. Би следвало да спре още тогава и първо да премисли ситуацията. Беше нагъл и очевиден капан — нямаше друга причина Холанд да устрои фойерверк от сила, освен ако не искаше да го забележат, а кой друг в Сивия Лондон бе способен да го усети, ако не Кел — и въпреки това младежът се затича.

Преследват ли те? Беше попитала Лайла.

Не. Тук не могат да ме последват.

Само че Кел грешеше. Никой в световете не можеше да го следва… с изключение на Холанд. Той не само можеше, но и го беше направил. Следователно издирваше камъка. Означаваше също, че Кел трябва да бяга надалеч от привкуса на магията му и писъка, а не към тях.

Викът отекна отново, този път достатъчно близо да разпознае от чие гърло извира писъкът, разцепил натежалия въздух.

Лайла.

Но защо Холанд ще тръгне да преследва нея?

Кел обаче знаеше отговора. Той заседна като тежест в гърдите му. Холанд бе подгонил Лайла заради него. Понеже в свят с толкова малко магия всяка следа изпъкваше ясно, а Лайла носеше, полепнали по нея, следи и от неговата магия, и от тази на камъка. Кел знаеше как да прикрие своите. Тя не би могла. Сияеше като факла.

По нейна вина е — помисли си Кел, въпреки че тичаше към източника на писъците. — Нейна си е проклетата вина!

Втурна се по улицата, без да обръща внимание на паренето в ребрата и гласчето в главата си, което му повтаряше да я зареже и да се маха, докато още може.

Нагъл и очевиден капан.

Кел се втурна покрай реката, през задна уличка, зад завой… и спря закован на тясна пряка тъкмо навреме, за да чуе края на писъка на Лайла и да я види как рухва по лице на плочника. Холанд стоеше над нея, но погледът му бе втренчен в Кел.

— Ето те и теб — констатира той, сякаш се радваше да види другия антари.

Мислите на Кел кипяха. Лайла се озърна.

— Бягай — подкани я той, но тя просто продължи да го зяпа. — Лайла, махай се!

Едва тогава погледът ѝ се фокусира и тя се изправи на крака с олюляване, но Холанд я хвана за рамото и притисна пистолет в основата на шията ѝ.

— Не, Лайла — каза с обичайния си спокоен, вбесяващ тон. — Остани.

Кел сви юмруци.

— За какво е всичко това, Холанд?

— Знаеш съвсем точно. Притежаваш нещо, което не е твое.

Камъкът тежеше като гира в джоба му. Не, не беше негов. Но не беше и на Холанд. И определено — не и на Белия трон. Ако алчните за сила Дейн бяха притежавали талисмана, за нищо на света не биха го изтървали от ръцете си, да не говорим — да го отпратят надалеч. Но кой би го сторил? Кой?

Със силата му Астрид и Атос щяха да бъдат практически неуязвими, да, но някой от простолюдието би могъл да използва магията на камъка, за да стане крал. Защо в свят, гладуващ за магия, някой би стигнал до такива крайности, за да се отърве от него?

Страх, помисли си Кел. Страх от магията и страх какво ще се случи, ако тя попадне в ръцете на близнаците. Астрид и Атос несъмнено бяха научили за камъка и бягството му, и бяха пратили Холанд да го прибере.

— Дай ми камъка, Кел.

Мислите му вряха.

— Не знам за какво говориш.

Холанд го изпепели с поглед. Почти незабележимо сви пръсти около Лайла и силата изплющя през кожата ѝ. Тя преглътна писъка си и се пребори да остане на крака.

— Спри — настоя Кел.

Холанд се подчини.

— Ще ме караш ли да повтарям? — попита.

— Просто я пусни.

— Първо дай камъка.

Кел преглътна и извади талисмана от палтото си. Той звънтеше през пръстите му, копнееше да бъде използван.

— Опитай да ми го вземеш веднага след като я пуснеш…

Още докато изричаше думите, вече съжаляваше за тях.

Холанд мрачно разтегли устни в усмивчица. Пръст по пръст отлепи ръка от рамото на Лайла. Тя се олюля напред и се завъртя с лице към него.

— Отлитай, пиленце — пришпори я той, без да отклонява поглед от съперника си.

— Върви — отсече и Кел.

Долавяше, че Лайла е задържала поглед върху него, но не беше достатъчно глупав да остави своя да се отклони от Холанд — не и сега — и въздъхна тихичко, когато най-сетне чу ботушите ѝ да отекват по уличните плочи. Добре, рече си. Добре.

— Това беше глупаво — уточни Холанд, като захвърли револвера, сякаш беше под достойнството му да го използва. — Я ми кажи, толкова ли си арогантен, колкото изглеждаш, или просто си наивен?

— Холанд, моля те…

Погледът на белия антари потъмня.

— Гледаш ме, Кел, и си мислиш, че си приличаме. Едва ли не сме еднакви — един човек, тръгнал по два различни пътя. Навярно смяташ, че нашата сила ни сближава. Позволи ми да поправя погрешните ти изводи. Може двамата с теб да притежаваме една и съща способност, но това не ни прави равни…

Размърда пръсти и Кел бе обладан от прокрадващо се предчувствие за лош край на цялата тази история. Холанд се беше сражавал срещу близнаците Дейн. Холанд бе проливал кръв, живот и магия. Холанд почти бе успял да се възкачи на Белия трон. Младият антари навярно му се струваше като разглезено дете.

Но камъкът все пак беше у него. Колкото и лоша или забранена да бе магията му, тя даваше предимство. Призоваваше го и Кел го стисна здраво, а наръбената страна на амулета се вряза в дланта му. Силата му натискаше неговата, копнееше да бъде допусната и антари ѝ устоя, поддържаше стена между енергията на камъка и своята енергия. Не се нуждаеше от много. Достатъчно беше да призове нещо неживо — нещо, което да спре Холанд, без да навреди и на двама им.

Клетка, помисли си той. И даде нареждането. Клетка.

Камъкът зазвънтя в ръката му и черен дим се заизлива между пръстите му и…

И Холанд не го изчака.

Порив на вятъра се понесе по улицата и блъсна силно Кел във вратата на някакъв магазин зад него. Камъкът се изхлузи от хватката му и струйките черен дим се разсеяха в нищото, а талисманът тупна на улицата. Преди младежът да успее да се хвърли към него, металните гвоздеи от съседната врата се измъкнаха и засвириха през въздуха, забиха се в палтото му и го приковаха към вратата. Повечето гвоздеи улучиха дрехата, но един се заби в плътта и Кел изпъшка от болка, понеже острието мина през мускула му и потъна във вратата зад него.

— Колебанието е смъртта на предимството — отбеляза Холанд, докато Кел напразно се бореше с приковалия го метал. Нареди на гвоздеите да се извадят, но противникът му им бе заповядал да си стоят забити и неговата воля се оказа по-силна.

— Какво правиш тук? — изпъшка Кел през стиснати зъби.

Холанд въздъхна и пристъпи към камъка с думите:

— Мислех, че ще е очевидно. Разчиствам забърканата от теб каша.

Докато другият антари напредваше към камъка, Кел се бореше да се съсредоточи върху приковалия го метал. Гвоздеите взеха да потрепват, щом волята му надделя над волята на противника. Измъкнаха се на инч — Кел стисна зъби, когато гвоздеят в ръката му мръдна — а вниманието на Холанд трепна, понеже коленичи да вдигне талисмана от земята.

— Недей — предупреди го Кел.

Съперникът обаче не му обърна внимание. Взе камъчето, изправи се и го претегли в дланта си. Волята и вниманието му в момента бяха съсредоточени върху плячката и този път, когато Кел се напрегна, гвоздеите, които го държаха, потръпнаха и се разхлабиха. Измъкнаха се от стената — а също и от палтото, и от плътта му — и издрънчаха на земята, точно когато Холанд поднасяше камъка нагоре към най-близката лампа.

— Хвърли го — нареди Кел, притиснал ранената си ръка.

Този път Холанд не се подчини.

Вместо това наклони глава и огледа малкото черно камъче.

— Открил ли си вече как действа?

Щом Кел се хвърли напред, другият антари притисна тънките си пръсти върху талисмана. Такъв незначителен жест, тъй преднамерен и спокоен, но щом стегна юмрук, черен дим бликна между пръстите му и се понесе към Кел. Случи се толкова бързо! Както се беше втурнал, краката му замръзнаха насред крачка. Сведе очи и видя около ботушите му да се вихрят сенки.

— Не мърдай — нареди Холанд, докато димът се превръщаше в стомана — тежки черни вериги израстваха право от улицата и задрънчаха при вкопчването си в глезените на Кел, приковаха го на място. Когато се пресегна към тях, изгориха ръцете му и той се дръпна с болезнено изсумтяване.

— Ключът е в убеждението — отбеляза Холанд и прокара палец по повърхността на камъчето. — Ти вярваш, че магията ти е равна. Спътник. Приятел. Но тя не е такава. Камъкът е доказателството. Човек или е господар на магията, или е неин роб.

— Остави го — нареди Кел. — От това няма да излезе нищо добро.

— Прав си — съгласи се Холанд, без да изпуска камъка. — Но аз си имам заповеди.

От талисмана бликна още дим и Кел се стегна, магията обаче не улегна и не доби форма. Просто кръжеше и се вихреше около тях, сякаш Холанд не беше решил какво да прави с нея. Младежът призова порив на вятъра с надеждата да я разсее, ала вихърът премина право през нея и развя плаща на съперника му, а магията си остана непокътната.

— Странно — отбеляза белият антари по-скоро за себе си, отколкото на Кел. — Толкова малко камъче да прави толкова много… — сви отново пръсти върху камъка и димът се уви около съперника му. Внезапно се оказа навсякъде. Пречеше му да вижда и нахлуваше през носа и устата право в гърлото му, задавяше го и го душеше.

И после изчезна.

Кел се разкашля и се помъчи да вдиша, а сетне — невредим — се огледа.

За миг си помисли, че магията се е провалила.

После вкуси кръв.

Вдигна пръсти към устните си, но се спря защото видя цялата си длан мокра и в червено. Китките и ръцете му също бяха мокри.

— Какво… — понечи да каже, но не успя да довърши. Устата му се напълни с вкус на мед и сол. Преви се и повърна, преди да изгуби равновесие и да рухне на четири крака на улицата.

— Чувал съм да казват, че магията обитава ума, други твърдят, че била в сърцето — обясни Холанд тихо, — но ние с теб и двамата знаем, че живее в кръвта.

Кел се изкашля отново и по земята покапаха свежи червени пръски. Кръвта течеше от носа и устата му. Лееше се от дланите и китките му. Главата му се въртеше и сърцето му препускаше, докато изкървяваше насред улицата. Не кървеше от рана. Просто кървеше. Каменната настилка под него бързо ставаше хлъзгава. Не можеше да спре кървенето. Не можеше дори да се изправи на крака. Единственият човек, способен да развали заклинанието, се взираше към него изотгоре с примирение, граничещо с безразличие.

— Холанд… чуй ме… — примоли се Кел. — Можеш… — пребори се да се съсредоточи. — Камъкът… може да…

— Спести си дъха.

Кел преглътна и избута думите насила:

— Можеш да използваш камъка… да счупиш оковите си.

Белият антари вдигна въгленовочерна вежда и поклати глава. Почука сребърния диск на рамото си.

— Не това ме обвързва… — коленичи пред Кел, като внимаваше да не се оцапа от растящата локва кръв. — Това е белегът…

Кожата му беше сребриста, символът на нея — странно пресен и макар Кел да не виждаше гърба на другия антари, беше ясно, че символът минава през цялото му тяло. Душевен печат. Заклинание, прогорено не само в нечия кожа, но и в живота му.

Неразрушимо.

— Никога не избледнява — обясни Холанд, — но Атос го преповтаря от време на време. Когато смята, че се отклонявам от пътя… — погледна към камъка в ръката си. — Или когато му доскучее… — Сви пръсти около него и Кел изкашля още кръв.

Отчаян, младежът посегна към медальоните-монети на шията си, но Холанд пръв стигна до тях. Извади ги изпод яката на Кел, откъсна вървите с едно рязко дръпване и захвърли пътните му амулети назад в уличката. Сърцето на Кел прескочи, като ги чу да звънтят в тъмното. Мислите му стремително преравяха кръвните заповеди, но изобщо не успяваше да удържи думите в главата си, да не говорим да ги оформи. Сетеше ли се за някоя, тя се разпадаше, разчупена от магията, която го убиваше изотвътре. Опиташе ли се да произнесе дума, устата му се изпълваше с още кръв. Кашляше и се ловеше за сричките, само за да се задави с тях.

— Ас… ан… — заекна, но магията надигна кръвта в гърлото му и задави думата.

Холанд изцъка с език.

— Моята воля срещу твоята, Кел. Никога няма да победиш.

— Моля те — изпъшка младежът, дишането му пресекваше. Тъмното петно под него се разрастваше твърде бързо. — Недей… да го правиш.

Холанд го изгледа със съжаление.

— Знаеш, че нямам избор.

— Направи си!

Металният мирис на кръв изпълваше устата и носа на Кел. Очите отново го предаваха. Едната му ръка поддаде.

— Страхуваш ли се да умреш? — попита Холанд с искрено любопитство. — Не се притеснявай. Всъщност е доста трудно да убиеш антари. Но не мога да…

Прекъсна го проблясък на метал във въздуха и звънтящото ехо от удара в кост при сблъсъка с главата му. Холанд рухна по лице, камъчето се изтърколи от пръстите му и изтрополи на няколко фута в тъмното. Кел успя да се съсредоточи достатъчно, за да види Лайла, стиснала с две ръце желязна пръчка.

— Закъснях ли?

Младият антари се изсмя тихо и замаяно, но смехът бързо заглъхна в задавяща кашлица. Прясна кръв боядиса устните му. Заклинанието не беше разчупено. Веригите около глезените му се затягаха и той изпъшка. Холанд не го нападаше, но магията не го пускаше.

Отчаяно се опита да обясни на Лайла, ала въздухът не му стигаше. За щастие тя нямаше нужда от думи. Изпревари мисълта му. Грабна камъка, плъзна го по окървавените павета и след това го вдигна пред себе си като свещ.

— Спри — нареди.

Нищо не се случи.

— Махни се.

Магията угасна.

Кел притисна разперени длани в локвата кръв под себе си.

— Ас анаси — изрече и се разкашля, понеже заповедта най-сетне премина през устните му, без волята на Холанд да я натиска назад.

И този път магията го чу.

Заклинанието се разпадна. Веригите около глезените му се стопиха и дробовете на Кел се изпълниха с въздух. Силата протече през малкото кръв, останала във вените му. Имаше чувството, че е изтекла почти до капка.

— Можеш ли да се изправиш? — попита Лайла. Помогна му да стане и целият свят се завъртя, а за няколко ужасяващи секунди пред очите му падна черно одеяло. Кел усети, че хватката ѝ върху него се стяга.

— Дръж се — насърчи го Лайла.

— Холанд… — промърмори той, но дори в неговите уши гласът му прозвуча странно и някак далечен.

Лайла се обърна към проснатия на земята противник. Стисна здраво камъчето и от него плисна дим.

— Чакай… — обади се Кел неясно, ала веригите вече се оформяха — първо от дим и после от същия тъмен метал, от който току-що се бе изплъзнал. Сякаш израснаха право от улицата и се увиха около тялото на Холанд — и кръста, и китките, и глезените му — и го приковаха към влажната улица, както бе приковал Кел. Нямаше да го удържат дълго, но беше по-добре от нищо. В началото младежът се изуми от способността на Лайла да призове толкова специфично нещо. След това си спомни, че не ѝ е нужно да притежава сила. Достатъчно беше само да си пожелае нещо. Камъкът вършеше останалото.

— Без повече магия — предупреди я той, когато тя пъхна камъка в джоба си, а изтощението се изписа на лицето ѝ. Хватката ѝ за момент се охлаби и, когато той пристъпи напред, едва не падна, но Лайла се озова до него да го подкрепи.

— Сега полека — тя преметна ръката му през тесните си рамене. — Трябва да си намеря пистолета. Дръж се!

Кел остана вкопчен в света, доколкото можа. Около него цареше страховита тишина, а разстоянието между мислите и тялото му нарастваше все повече. Не чувстваше болка в ръката си, където се беше забил гвоздеят — не чувстваше практически нищо, което го плашеше дори повече от притискащия го мрак. И преди беше влизал в бой, никога обаче толкова сериозен — не и за живота си. Беше участвал в предостатъчно схватки (повечето по вина на Рай) и бе понасял немалко контузии, но винаги си бе тръгвал невредим. Никога не му се беше случвало да го наранят сериозно, не му се беше налагало да поддържа ритъма на сърцето си. Сега се боеше, че ако спре да се бори, ако спре да насилва краката си да пристъпват и очите си — да гледат, наистина може да умре. Не искаше да умира. Рай никога нямаше да му прости, ако умре.

— Дръж се! — повтори Лайла.

Кел се опита да се съсредоточи в улицата пред краката си. В завалелия дъжд. В гласа на момичето. Самите думи започваха да му се сливат, но той се държа за звука, докато се бореше да устои на напора на тъмнината. Държа се, докато Лайла му помагаше да прекоси безкрайно проточилия се мост и да мине по улици, които се люлееха и пропадаха около тях. Държа се, докато нечии ръце — първо на девойката, сетне чужди — го вмъкнаха през някакъв праг и го изнесоха нагоре по старо стълбище, вкараха го в стая и му съблякоха просмуканите с кръв дрехи.

Кел се държа, докато усети леглото под себе си и там вече гласът на Лайла заглъхна, а спасителното му въже изчезна.

След това най-сетне пропадна с благодарност в бездната на мрака.

III

Лайла бе мокра до кости.

По средата на моста небето най-сетне се продъни — не с ръмеж, какъвто често спохождаше Лондон, а с порой. За броени секунди и двамата прогизнаха. Дъждът с нищо не улесни влаченето на почти изгубилия съзнание Кел. Лайла я заболяха ръцете да го крепи прав — почти го изтърва два пъти — и когато стигна до задната врата на „На хвърлей камък“, Кел вече едва стоеше на краката си, а Лайла трепереше и си мислеше само, че е трябвало да бяга, без да спира.

Не беше живяла толкова време и не бе останала на свобода, като спира да помага на всеки глупак, забъркал се в неприятности. На нея самата едва ѝ стигаха силите да се пази от неприятностите и каквото и друго да представляваше Холанд, той определено беше неприятност.

Но Кел се беше върнал.

Нямаше защо да го прави — нямаше причини да го стори — но въпреки това се върна; и тежестта на постъпката му я спъваше, докато тя бягаше, забавяше я, а накрая направо закова ботушите ѝ за земята. Още когато се обръщаше и хукваше обратно, част от нея се надяваше да закъснее. Надяваше се двубоят вече да е приключил. Ала сърцето ѝ копнееше да стигне навреме, пък ако ще и само за да узнае защо.

Защо се беше върнал Кел?

Лайла му задаваше този въпрос, докато го влачеше към пивницата. Кел обаче не ѝ отговори. Главата му се люшкаше върху рамото ѝ. Какво, по дяволите, беше станало? Какво му беше сторил Холанд?

Девойката дори не можеше да отгатне дали Кел още кърви — не виждаше никакви открити рани — но той беше покрит с кръв и ѝ се прииска да беше фраснала Холанд втори път, за отмъщение. Кел измяука тихо — нещо средно между пъшкане и стенание — и Лайла пак започна да му говори, понеже се притесняваше да не умре в ръцете ѝ и вината някак да бъде нейна, въпреки че се беше върнала.

— Дръж се — повтаряше, преметнала ръка през раменете му.

Когато тялото му се притискаше до нейното, оставаше способността ѝ да мисли само за миризмата. Не за миризмата на кръв обаче — тя не е я притесняваше — а онези, другите аромати, усукани около Кел и Холанд. Цветя и пръст, метал и пепел.

Мога да надуша магията му по теб.

Това ли беше то? Мирисът на магията? Беше доловила този на Кел мимоходом, докато влачеше за първи път тялото му по пода на стаята си. Сега, когато буквално го носеше на гръб, уханието я поглъщаше цялата. Следата от нажежената стомана на Холанд витаеше из въздуха. И макар камъкът да лежеше в безопасност в джоба ѝ, Лайла надушваше и него, а мирисът му се долавяше и в уличката. Морска вода и дим от горящо дърво. Сол и мрак. За момент момичето се възгордя от силата на сетивата си, но после си спомни, че докато крачеше към „Ялова вълна“, пък и на бара, не беше надушила върху себе си нито цветята на Кел, нито дима на камъка, а Холанд я беше проследил и по двете.

Но дъждът се продължаваше да се сипе силен и буен и скоро тя щеше да ухае само на водата по камъните. Вероятно носът ѝ не беше достатъчно чувствителен. Навярно мирисът на магия си витаеше наоколо, под дъжда — тя не знаеше дали може да бъде премахнат, или поне притъпен — но се надяваше бурята да помогне и на двама им да потулят следите си.

Някъде по средата на стълбите, по които ботушите на Кел оставяха оцветени в червено капки, я спря силен глас:

— Какви ги вършиш, Господ да ме тръшне?

Лайла се извърна срещу Барън и за малко да изтърве Кел от хватката си. Прихвана го през кръста в последния момент и го спаси от падане надолу по стълбите.

— Дълга история. Тежко тяло.

Барън хвърли през рамо поглед към пивницата, викна нещо на барманката и се закатери по стълбите с преметнат на рамо парцал. Двамата заедно извлачиха мокрия Кел нагоре до площадката и го вкараха в малката стаичка.

Барън си държеше езика зад зъбите, докато събличаха младежа — и мокрото палто и ризата, цялата в лекета — и го положиха върху леглото на Лайла. Не я попита откъде е намерила този непознат, нито защо няма рани, които да обяснят кървавата следа, оставена от него по стълбите (макар раната на гърдите му да бе още доста прясна). Лайла огледа стаята за благоуханни треви, които да запали (в случай че дъждът не е бил достатъчен да скрие мириса им или защото още витаеше от снощи). Не откри нищо подходящо, но Барън не попита „защо“, а просто отиде да донесе малко билки от кухнята долу.

Мълчаливо гледаше как тя поднася паничка листа над свещта и пълни стаята със землисто ухание, което нямаше нищо общо с Кел, с Холанд или с магия. Постоя, докато Лайла прерови джобовете на палтото на младежа (всъщност се оказаха няколко палта, неизвестно как сгънати в едно), търсейки нещо — каквото и да е — само и само да ѝ помогне да го изправи на крака (все пак той беше магьосник, беше логично такива като него да разнасят наоколо магия). Нещо повече, Барън не обели и дума, когато накрая тя извади черния камък от джоба си, пусна го в малка дървена кутийка, пъхна там и шепа билки, а после прибра всичко в долното чекмедже на скрина си.

Лайла се просна в креслото до леглото и взе да си чисти пистолета. Едва тогава Барън най-сетне заговори, присвил тъмните си очи.

— Какво ще правиш с този човек?

Лайла вдигна поглед от оръжието си.

— Познаваш ли го?

— В определен смисъл — отвърна сухо Барън.

— Значи знаеш какво е той? — попита Лайла.

— А ти знаеш ли? — предизвика я той.

— В определен смисъл — отвърна тя. — Първо го взех за плячка.

Барън прокара пръсти през косата си и момичето за първи път забеляза, че тя оредява.

— Христе, Лайла — промърмори той, — какво си му откраднала?

Тя стрелна с поглед долното чекмедже на скрина и се обърна отново към Кел. Изглеждаше смъртно блед на фона на тъмното одеяло на леглото ѝ и не мърдаше, като изключим лекото повдигане на гърдите му.

Лайла го беше прибрала — в леглото имаше млад магьосник! — първо толкова потаен, сега тъй открит. Уязвим. Плъзна поглед по белезите на стомаха му, по разреза на ребрата, по гърлото му. Залута поглед по ръцете му — голи с изключение на ножа, привързан към подмишницата му. Този път не го беше пипнала.

— Какво е станало? — попита Барън.

Лайла не беше съвсем сигурна как да отговори. Нощта се беше оказала много странна.

— Откраднах нещо и той дойде да си го търси — подхвана тихо тя, неспособна да отлепи очи от лицето на Кел. Заспал изглеждаше още по-млад. — Взе си го. Очаквах с това нещата да приключат. Но дойде да го търси един друг тип. Вместо него откри мен… — Замълча, после продължи, сбърчила вежди. Говореше по-скоро на себе си. — Този тук ми спаси живота. Не знам дори защо.

— И затова го донесе тук.

— Съжалявам — Лайла се извърна към Барън. — Нямах къде другаде да ида… — думите пареха, още докато ги изричаше. — Веднага щом се събуди…

Барън поклати глава.

— Предпочитам да си тук, отколкото мъртва. Онзи, който е сторил това… — той махна с ръка към Кел, — той мъртъв ли е?

Лайла поклати глава.

Съдържателят се намръщи.

— Най-добре ми кажи как изглежда, та да знам да не го пускам да влезе.

Лайла описа Холанд възможно най-добре. Избелял вид. Двуцветни очи. Допълни:

— Усещаш го също като Кел. Ако ме разбираш. Като…

— Магия — уточни Барън съвсем спокойно.

Тя се ококори.

— Откъде…?

— Въртиш ли пивница, срещаш всякакви типове. Когато въртиш тази пивница, странните са дваж повече.

Лайла осъзна, че трепери и Барън отиде да потърси друга туника за Кел, докато тя се преоблече. Върна се с кърпа, малък вързоп дрехи и димяща паница чорба. Лайла се чувстваше едновременно недоволна и благодарна. Възприемаше добрината на Барън като проклятие, понеже знаеше, че не е сторила нищо, за да я заслужи. Не беше честно. Кръчмарят не ѝ дължеше нищо. Тя на него — толкова много! Прекалено много. Това я побъркваше.

Така или иначе гладът ѝ най-сетне надделя над умората, а студът, вледенил я отвън, бързо проникваше чак до костния ѝ мозък, така че тя прие супата и промърмори благодарност, добавяйки наум цената ѝ към досегашния си дълг — ако смогнеше изобщо някога да го изплати.

Барън я остави с ранения и слезе долу. Навън нощта напредваше. Дъждът пък поотслабна.

Лайла не си спомняше да е сядала, но около час по-късно се събуди в дървеното си кресло, с одеяло, заметнато на раменете. Беше се схванала, а Кел още спеше.

Тя раздвижи врата си и се наведе напред.

— Защо се върна? — попита пак, сякаш Кел можеше да ѝ отговори насън.

Той не откликна. Не промърмори нищо. Не се въртеше, не се мяташе. Просто лежеше така блед и неподвижен, че от време на време Лайла поднасяше парче огледало към устните му, за да провери дали не е умрял. Голите му гърди се надигаха и спускаха. С изключение на последните наранявания, нямаше почти никакви белези, забеляза тя. Бледа черта на рамото. Много по-прясна на дланта. Призрачна следа в сгъвката на лакътя му.

Лайла имаше прекалено много белези, та да ги брои, но лесно можеше да преброи тези на Кел. И го стори. Няколко пъти.

Пивницата долу беше утихнала. Девойката се изправи на крака и запали още стиска билки. Нави сребърния си часовник и зачака Кел да се събуди. Макар и капнала до смърт, помислеше ли си за сън, си представяше как Холанд излиза от стената ѝ — също както беше сторил Кел. Болка се стрелна през ръката ѝ, където я беше стискал — единствената следа от нараняване беше малко назъбено изгаряне — а пръстите ѝ подскочиха към револвера на бедрото.

Ако ѝ се отдадеше възможност да стреля пак, нямаше да пропусне.

VIII

В сговор

I

За втори път в една нощ Кел се събуди в леглото на Лайла.

Този път поне, както откри, въжета липсваха. Ръцете му бяха прибрани до хълбоците, ограничени само от грубото одеяло, с което беше завит. Отне му известно време да си спомни, че се намира в стаята на Лайла и това е нейното легло; да сглоби спомена за Холанд и уличката, за кръвоизлива, а после — за хватката на девойката и гласа ѝ, стабилен като дъжда. Впрочем, вече беше спрял и в небесата се прокрадваше слабата утринна светлина. За момент на Кел му се прииска единствено да си иде у дома. Не в мизерната стая в „Рубинени поля“, а в двореца. Затвори очи и почти чу Рай да блъска по вратата и да му вика да се обличат, понеже каляските ги чакат и народът — също.

— Приготвяй се или оставаш тук — щеше да каже Рай, нахлувайки в стаята.

— Ами остави ме де — щеше да простене Кел.

— Няма начин — щеше да отговори брат му и да се ухили с най-добрата си усмивка на принц. — Не и днес.

Отвън издрънча каруца и Кел примигна, а Рай се стопи в небитието.

Дали у дома вече се притесняваха за него? Дали кралското семейство имаше и най-малка представа какво се случва? И откъде да узнаят? Дори Кел не знаеше. Наясно беше само, че притежава камъка и трябва да се отърве от него.

Опита се да седне, но тялото му се възпротиви; наложи се да стисне зъби, за да не изстене. Кожата му, мускулите, самите му кости… Всичко го болеше равномерно и страховито, все едно целият представляваше една голяма синина. Дори ударите на сърцето в гърдите му и пулсът на кръвта във вените бяха мъчителни и болезнени. Чувстваше се като умрял. Не се бе приближавал по-близо до смъртта, пък и дори така беше по-близо, отколкото му се искаше. В един момент болката — или поне неочакваната ѝ поява — отслабна, той се застави да седне, като за целта се хвана за дъската на леглото.

Помъчи се да фокусира зрението си и, успявайки, откри, че се взира право в очите на Лайла. Тя седеше в същото кресло до леглото, с пистолет в скута.

— Защо го стори? — попита тя. Въпросът бе назрял на езика ѝ, сякаш само това чакаше.

Кел присви очи.

— Кое?

— Върна се — съобщи тя тихичко. — Защо се върна?

Две думи останаха да висят във въздуха, неизречени, но разбрани. За мен.

Кел се помъчи да си събере ума, но мислите му бяха сковани и натъртени като него.

— Не знам.

Лайла не му се стори впечатлена от отговора — просто въздъхна и прибра оръжието си в кобура на кръста.

— Как се чувстваш?

Като труп, помисли си Кел. Но после се огледа и осъзна че, при все болките в тялото, раните в ръката му, получена от гвоздея, и онази на стомаха от крадения меч на главореза, бяха почти заздравели.

— Колко съм спал?

— Няколко часа — отвърна Лайла.

Кел колебливо потърка с пръсти ребрата си. Странна работа. Толкова дълбоки порязвания отнемаха дни за възстановяване, не часове. Освен ако…

— Използвах това — момичето му подхвърли кръгла кутийка. Кел я хвана във въздуха, макар и да се намръщи от болка. Липсваше надпис, но я позна веднага. Малката тенекиена съдинка съдържаше лечебна маз. И не просто обикновена маз, а негово производство, с кралската емблема на потира и изгряващото слънце на капака. Беше я изгубил преди седмици.

— Откъде я взе?

— Беше в един от джобовете на палтото ти — обясни Лайла и се протегна. — Между другото, знаеше ли, че това твое палто е повече от една дреха? Почти съм сигурна, че прерових поне пет-шест, докато намеря мазилото.

Кел я зяпаше с отворена уста.

— Какво? — учуди се тя.

— Откъде знаеше за какво служи?

Лайла сви рамене.

— Не знаех.

— Ами ако беше отровно? — сопна ѝ се той.

— С теб не може да се излезе на глава — сопна му се и тя. — Добре ми миришеше. Стори ми се подходящо…

Кел простена.

— И, естествено, първо го пробвах на себе си.

— Какво си направила?

Лайла скръсти ръце:

— Няма да се повтарям, ако ще ми се кокориш и цупиш.

Кел поклати глава и изруга под нос, а тя кимна към купчинка дрехи в долния край на леглото.

— Барън ги донесе за теб.

Кел се намръщи (вси светии, дори челото го заболя при тази гримаса). Той и Барън имаха делово споразумение. То обаче определено не включваше убежище и вещи от първа необходимост. Щеше да му е длъжник за причинените неприятности, а те не бяха малко. И двамата си го знаеха.

Кел усещаше, че докато се пресяга към чистата туника и внимателно я намъква през глава, Лайла не отлепя очи от него.

— Какво има?

— Каза, че никой не те преследва.

— Казах, че никой не може да ме последва — поправи я Кел. — Понеже наистина не могат, с изключение на Холанд… — Погледна ръцете си и се намръщи. — Но не мислех, че…

— Един човек и никой не е едно и също, Кел — обърна му внимание Лайла. Изпусна дъх и прокара пръсти през подстриганата си на черта тъмна коса. — Но, да речем, не си бил съвсем на себе си… — Кел я погледна изненадано. Нима тя наистина му търсеше оправдание? — А и аз те праснах с книга.

— Какво?

— Нищо — махна с ръка Лайла. — Та този Холанд. Той като теб ли е?

Кел преглътна и си спомни думите на белия антари в уличката: Може двамата с теб да притежаваме една и съща способност, но това не ни прави равни… — и злокобното, почти презрително изражение, пролазило по лицето му, докато го изричаше. Сети се за символа, отпечатан в кожата на другия антари, за мрежата белези по ръцете му и за самодоволната усмивка на Белия крал, когато Холанд заби ножа в кожата си. Не, белият пътешественик въобще не беше като червения и Кел нямаше нищо общо с него.

— Той също може да пътува между световете — обясни младежът. — В определен смисъл си приличаме.

— А окото? — поинтересува се Лайла.

— Знакът на нашата магия — поясни Кел. — Антари. Така се наричаме. Кръвни магьосници.

Момичето подъвка устната си.

— Има ли друг, за когото не си ми споменал?

На Кел му се стори, че забелязва следа от… страх?… да пробягва по лицето ѝ и да изчезва почти незабавно зад упорито стиснатите ѝ зъби.

Той поклати бавно глава.

— Не. Само ние двамата сме.

Очакваше Лайла да се отпусне, но изражението ѝ само помрачня още повече.

— Затова ли той не те уби?

— Какво имаш предвид?

Тя се намести по-напред в стола.

— Е, ако искаше да те убие, щеше да го направи. Защо да те изкървява до капка? Заради забавлението ли? Не ми изглеждаше да се забавлява.

Права беше. Нищо не пречеше на Холанд да му пререже гърлото. Но не го стори.

Всъщност е доста трудно да убиеш антари, отекнаха думите на Белия в главата на Кел. Но не мога…

Какво не можеше той, зачуди се младежът. Колкото и трудно беше да прекъснеш живота на антари, не беше невъзможно. Дали Холанд се бореше със заповедите си, или ги изпълняваше?

— Кел? — сръчка го Лайла.

— Холанд никога не се забавлява — промърмори той под нос и сетне вдигна стреснато очи. — Къде е сега камъкът?

Лайла го претегли с продължителен поглед и отвърна:

— У мен е.

— В такъв случай ми го върни — настоя Кел и сам се изненада на припряността си. Каза си, че ще е най-безопасно да държи черния амулет у себе си, но всъщност просто искаше да го подържи, не можеше да се отърси от усещането, че тогава болката в мускулите му ще утихне и слабата му кръв ще се засили.

Лайла подбели очи.

— Не пак същото.

— Лайла, чуй ме. Нямаш представа какво…

— Всъщност — прекъсна го тя, изправяйки се на крака, — започвам да придобивам съвсем ясна представа за способностите му. Ако си го искаш обратно, разкажи ми останалото.

— Няма да разбереш — подхвърли Кел неволно.

— Пробвай — предизвика го тя.

Кел присви очи срещу нея. Какво странно момиче! Лайла Бард определено притежаваше способност да се справя със загадките: все още беше жива. Това говореше много. И се беше върнала да му помогне. Не знаеше защо — главорезите и крадците обикновено не се славеха с моралния си компас — но знаеше, че без нея щеше да е в далеч по-лошо състояние.

— Много добре — съгласи се Кел и спусна крака от леглото, — камъкът е от място, известно като Черен Лондон.

— Спомена за други Лондони — отбеляза Лайла, сякаш концепцията беше интересна, но напълно възможна. Не се обезпокояваше лесно. — Колко точно на брой са?

Кел прокара пръсти през рижавата си коса. От дъжда и съня стърчеше в сто посоки.

— Съществуват четири свята — отвърна той. — Представи си ги като различни къщи, построени върху една основа. Нямат почти нищо общо, като изключим географските особености и факта, че във всеки има по една версия на този град, яхнала реката в същата островна страна, и във всеки един свят този град се нарича Лондон.

— Сигурно е объркващо.

— Всъщност не е, когато живееш само в един от тях и не е нужно да мислиш за останалите. Но когато човек се мести помежду им… Аз използвам цветова схема, за да не ги бъркам. Сивият Лондон — това е твоят. Червеният Лондон е моят. Белият Лондон е на Холанд. И Черният Лондон е ничий.

— А защо е така?

— Понеже падна — Кел и разтри врата си отзад, охлузен от скъсаните върви на медальоните. — Изгубихме го заради мрака. Първото, което непременно трябва да научиш за магията, Лайла, е, че тя не е неодушевена. Жива е. Вярно, по начин много по-различен от нашия с теб, но въпреки това си е съвсем жива.

— Затова ли се ядоса? — попита Лайла. — Когато се опитах да се отърва от нея?

Кел се намръщи. Никога не беше виждал чак толкова жива магия.

— Преди почти три века — той започна да пресмята наум годините (струваше му се дори по-далечно събитие, резултат от постоянното упоменаване просто като „едно време“), — четирите свята се били преплели; магията и онези, които са я използвали, са можели да пътуват през тях с относителна лекота, благодарение на множество извори.

— Извори ли?

— Водни басейни с невероятна естествена мощ — поясни Кел. — Някои били малки, потайни — поточе в Далечния Изток, рекичка на континента — а други големи като вашата Темза.

— Темза ли? — изпръхтя презрително Лайла. — Темза е извор на магия?

— Навярно най-големият в света — потвърди Кел. — Не че тук сте способни да я усетите, но ако можеше да я видиш каквато е в моя Лондон… — замълча за момент. — Както казах, вратите между световете били отворени и четирите града Лондон се смесвали. Независимо от постоянното движение обаче не били напълно равни по сила. Ако истинската магия е огън, то Черният Лондон се намирал най-близо до огнището… — По тази логика Белият Лондон следваше да е втори по сила и Кел знаеше, че несъмнено е било така, макар днес да се затрудняваше да си го представи. — Смятало се е, че силата тече не само в кръвта, но и пулсира във всичко като втора душа. И в определен момент станала твърде могъща и превзела домакина си. Светът се намира в равновесие — човешкото от едната страна и магията от другата. Двете съществуват във всяка жива твар и в един съвършен свят запазват хармонията си: едната част не надвишава другата по сила. Ала повечето светове не са съвършени. В Сивия Лондон — твоя, човечеството е станало силно, а магията — слаба. Но в Черния Лондон било обратното. Хората не само държали магия в телата си, но и я допуснали в умовете си и тя ги превзела, изгаряйки живота им, за да захранва могъществото си. Те се превърнали в съдове, проводници на волята ѝ и чрез тях тя изкривявала реалността спрямо желанията си, замъглявала границите, разбивала ги, творяла и разрушавала, и покварила всичко.

Лайла не казваше и дума, само слушаше и обикаляше из стаята.

— Разпространила се като чума — продължи Кел, — и другите три свята се оттеглили в черупките си и заключили вратите си, за да предотвратят разпространението на болестта… — Не спомена, че решението било взето от Червения Лондон, който се запечатал и с това принудил другите градове да го последват, а Белият Лондон останал прикован между техните затворени врати и врящата магия на Черния Лондон. Не спомена и че така заклещеният свят бил принуден да отблъсне мрака самичък. — След като всички извори били овладени и вратите — затворени, другите три града се оказали изолирани и започнали да се разделят, всеки тръгнал по своя път. Можем само да гадаем какво е станало с Черния Лондон и отпадъците от онзи свят. Магията изисква жив домакин — годна е да процъфтява само където има живот — затова повечето хора приемат, че чумата е изгорила домакините си и в крайна сметка горивото ѝ е свършило, останали са само овъглени късове. Никой не знае със сигурност. С времето Черният Лондон се е превърнал в страховита легенда. В приказка. Разказвана е толкова много пъти, че мнозина дори не я смятат за истина.

— Но камъкът… — понечи да каже Лайла, без да спира да обикаля из стаята.

— Камъкът не би трябвало да съществува — прекъсна я Кел. — След запечатването на вратите, всички реликви от Черния Лондон били проследени и разрушени като предпазна мярка. До последната, до една.

— Очевидно не е до една — отбеляза Лайла.

Кел поклати глава:

— Предполага се, че Белият Лондон е изпълнил задачата с усърдие, дори по-голямо от нашето. Трябва да разбереш, колко са се бояли да не би вратите да не удържат и магията да пробие и да ги погълне. В пречистването си не са се ограничили с артефактите и предметите. Прерязвали са гърлото на всеки, само заподозрян да притежава — или да е влизал във връзка с — изкривената магия от Черния Лондон… — Кел посочи с пръст черното си око. — Мнозина са смятали и белега на антари за такава поквара и са измъквали магьосниците от домовете им посред нощ. Цяло поколение било избито, преди хората да осъзнаят, че без врати подобни магьосници са единственият им начин да стигнат отвъд… — Кел отпусна ръка. — Но не, очевидно реликвите не са били унищожени до последната… — Запита се как ли е бил натрошен камъкът — дали опитът е бил безуспешен и са го заровили, а в последствие някой го е изкопал. — Камъкът не би трябвало да съществува и не може да му се позволи да съществува. Той е…

Лайла спря да крачи.

— Зъл?

Кел поклати глава.

— Не. Той е витари. В определен смисъл, предполагам, е чист. Но е чист потенциал, чиста сила, чиста магия.

— И без човешката част — допълни Лайла, — без хармония.

Младежът кимна.

— Чистотата без равновесие е развала по свой собствен начин. Щетите, които този талисман може да нанесе в погрешните ръце… — Всъщност си мислеше „в чиито и да е ръце“. — Магията на камъка е магия от рухнал град. Не може да остане тук.

— Е, и какво възнамеряваш да сториш? — Поинтересува се Лайла.

Кел затвори очи. Не знаеше кой се е натъкнал на камъка или как, но разбираше страха, който е пробудил. Призля му от спомена за него в ръцете на Холанд и от мисълта да попадне в ръцете на Атос или Астрид. Дори той бленуваше за талисмана, жадуваше за него и това го плашеше повече от всичко друго. Черният Лондон бе паднал заради подобна магия. Какви ли ужасии щеше да донесе тя на останалите Лондони? На гладуващия Бял, на цветущия Червен, на беззащитния Сив?

Не, камъкът трябваше да бъде унищожен.

Но как? Не беше като другите реликви. Не и предмет, който да хвърлиш в огън или да счупиш с брадва. Изглежда вече бяха опитвали да го разбият, но отчупеното крайче не намаляваше въздействието и следователно дори да успееше да го разчупи, най-вероятно просто щеше да произведе повече парченца и да превърне всяко от тях в отделно оръжие. Само силна магия би следвало да съумее да размагьоса подобен предмет — но понеже талисманът сам по себе си беше магия, антари се усъмни в способностите на насрещно заклинание да го унищожи.

Главоболие връхлетя Кел при прозрението, че камъкът не е възможно да бъде премахнат — налагаше се да търси друг начин да се отърве от него. Да го изпрати надалеч, където не би причинил щети. И само на едно място щеше да е безопасен, негоден да навреди някому…

Кел знаеше какво е нужно да направи. Бе го разбрал още в мига, когато камъкът попадна в ръцете му. Каза:

— Принадлежи на Черния Лондон. Трябва да го върна там.

Лайла наклони глава:

— Но как? Нямаш представа какво е останало от града, а дори и да имаше, нали каза, че светът е запечатан?

— Не съм наясно какво е останало, но магията на антари поначало е предназначена да отваря врати между световете. И пак нея са използвали, за да ги запечатат. Затова изглежда логично тъкмо тя да е в състояние да отвори дверите отново. Или поне да създаде пукнатина.

— Тогава защо не си го направил? — предизвика го Лайла с плам. — Защо никой не е опитал? Добре, рядка порода сте, но не ми казвай, че през вековете, откакто сте се заключили отвън, никой антари не е бил достатъчно любопитен, за да пробва да се вмъкне обратно.

Кел изучи инатливата ѝ усмивка и благодари от името на човечеството, задето ѝ липсва магия да опита. Що се отнася до него — проявяваше любопитство разбира се. Докато растеше, така и не повярва, че Черният Лондон е истински или че изобщо го е имало — вратите стояха запечатани от твърде много време. Кое дете не копнее да разбере дали приказките му за лека нощ са измислица или истина? Но дори и да искаше да строши печата — а той не го желаеше, във всеки случай не достатъчно, та да рискува мрака от другата страна — не бе разполагал с начин.

— Сигурно е имало достатъчно любопитни — отвърна на Лайла. — Но за да отвори врата, антари се нуждае от две неща — първото е кръв, второто — амулет от мястото, където иска да иде. А както ти обясних, те всички са били унищожени.

Лайла се ококори:

— Но камъкът е амулет!

— Амулет е — съгласи се Кел.

Девойката посочи към стената, откъдето той бе влязъл първоначално.

— Значи отваряш врата към Черния Лондон и после какво — хвърляш камъка вътре? Какво, да му се не види, чакаш?

Кел поклати глава:

— Не мога да отворя врата оттук дотам.

Лайла изпъшка разстроено:

— Нали току-що каза…

— Другите Лондони стоят помежду ни — обясни той. На шкафчето до леглото имаше малка книга. Той прокара пръст по страниците. — Световете са като листове хартия, натрупани едно върху друго… — Винаги така си ги представяше. — Трябва да се движиш поред… — прищипа няколко листа между пръстите си. Преди да пусне първия обясни: — Сивият Лондон… — преди втория — Червеният Лондон… и после Белият… — третият лист изпърха на свой ред. — И Черният… — Кел пусна останалите листове и затвори книгата.

— Значи се налага да минеш през тях — прецени Лайла.

В нейната уста звучеше толкова просто. Но нямаше да бъде. Без съмнение в Червения Лондон го издирваха и кралското семейство, и само едни светии знаеха кой още (дали Холанд бе омагьосал и други жертви? Те също ли го търсеха?), а без медальоните, на Кел щеше да му се наложи да издирва нови дрънкулки, които да го прехвърлят в Белия Лондон. А стигнеше ли чак дотам — ако успееше да стигне — и ако приемем, че близнаците Дейн не му се нахвърлят начаса, а също и да речем, че ще съумее да преодолее печата и да отвори врата към Черния Лондон, камъкът не можеше просто да бъде хвърлен оттатък. Вратите не работеха по този начин. Налагаше се Кел да премине с него. Опита се да не мисли за това.

— Тъй значи — очите на Лайла блестяха. — Кога тръгваме?

Кел вдигна поглед.

— Няма „ние“.

Тя стоеше облегната на стената точно до мястото, където я беше приковал за дървенията — дъската беше нацепена и съсипана, понеже се бе наложило да си прореже път — сякаш му напомняше и за неговите действия, и за нейните.

— Искам да дойда — настоя тя. — Няма да ти кажа къде е камъкът. Не и докато не се съгласиш.

Кел сви юмруци.

— Оковите, които призова за Холанд, няма да удържат. Магията на антари е достатъчно силна да ги разтвори, щом се събуди. Няма да му отнеме много време да го осъзнае, да се освободи, и отново да тръгне да ни търси. Следователно не разполагам с време за игрички.

— Не е игра — възрази Лайла простичко.

— Тогава какво е?

— Възможност… — тя се оттласна от стената. — Изход… — спокойствието ѝ се разклати като завеса и за момент Кел съзря какво има отдолу: копнеж, страх, отчаяние.

— Искаш да се махнеш оттук — констатира той, — но нямаш представа в какво се забъркваш.

— Не ми пука — изсумтя тя. — Искам да дойда.

— Не можеш — Кел се изправи на крака. За момент го разлюля лек световъртеж и той се подпря на леглото в очакване да премине.

Лайла се засмя подигравателно:

— Не си във форма да тръгнеш сам.

— Не би могла да дойдеш, Лайла — натърти той. — Само антари могат да се движат между световете.

— Този мой камък…

— Не е твой.

— В момента е. И ти каза, че е чиста магия. Създава магия. Ще ми позволи да премина!

Девойката го заяви така, сякаш изгаряше от увереност.

— Ами ако не го направи? — поинтересува се Кел. — Ами ако не е всемогъщ? Ако е само дрънкулка за призоваване на дребни заклинания?

Лайла явно не му повярва. Впрочем, той не беше сигурен дали и сам си вярва. Беше държал камъка в ръка. Бе усетил силата в него и му се стори безгранична. Но му се щеше Лайла да не го изпробва. Заключи:

— Няма откъде да знаеш.

— Този риск ще си го поема аз, а не ти.

Кел я измери с поглед, преди да попита:

— Защо?

Девойката сви рамене:

— Търсен престъпник съм.

— Престъпница, понеже не си мъж.

Лайла му се усмихна високомерно:

— Властите все още не го знаят. Вероятно затова и продължават да ме издирват, а не са ме окачили вече на бесилото.

Кел отказа да смени темата.

— Защо всъщност искаш да го направиш?

— Понеже съм глупачка.

— Лайла…

— Понеже не мога да остана тук — сопна му се тя и усмивката ѝ угасна. — Понеже искам да видя свят, пък дори и да не е моят. И понеже ще ти спася живота.

Лудост, помисли си Кел. Пълна лудост! Тя нямаше да премине през вратата. И дори камъкът да подейства, дори ако някак си се получеше, тогава какво? Прехвърлянето представляваше предателство и той беше сигурен, че това се отнася и за хора, особено за престъпници. Да прекара контрабанда музикална кутийка беше едно, но да прехвърли крадец беше съвсем друго. Ами реликва от Черния Лондон? — скастри го гласче в главата му. Той разтри очи. Лайла го приковаваше с поглед. Като изключим предателството, оставаше си фактът, че тя е от сивия свят — нямаше място в неговия Лондон. Беше прекалено опасно. Лудост — и той щеше да е луд да я остави да опита… но Лайла имаше право за едно. Кел не се чувстваше достатъчно силен да предприеме пътешествието сам. И по-лошо, не му се искаше. Страхуваше се — повече, отколкото беше склонен да признае — относно предстоящата си задача и съдбата, която го очакваше в края ѝ. Пък и някой трябваше да сподели с Червения трон — да съобщи на майка му и баща му, а и на Рай — какво е станало. Не можеше да отнесе тази опасност на прага им, но би могъл да прати Лайла да им разкаже за нея.

— Не знаеш нищо за тези светове — опита Кел, но съпротивата се оттичаше от гласа му.

— Знам, разбира се — възрази Лайла весело. — Имаме Скучен Лондон, Лондон на Кел, Зловещ Лондон и Мъртъв Лондон… — изброи тя, като ги отмяташе на пръсти. — Виждаш ли? Бързо се уча.

Освен това си и човек, помисли си Кел. Странен, инатлив, човек-главорез, но все пак простосмъртен. В небесата започваше да се прокрадва светлина — бледа и разводнена от дъжда. Кел не можеше да си позволи да стои тук и да изчаква тя да се откаже. Нареди:

— Дай ми камъка и ще ти позволя да дойдеш.

Лайла заглуши пристъп на смях:

— Смятам да се държа за него, докато не преминем.

— А ако не оцелееш? — полюбопитства Кел.

— Тогава ще ограбиш трупа ми — отвърна тя сухо. — Съмнявам се, че ще ми пука.

Антари я зяпна, останал без думи. Дали храбростта ѝ беше маска, или тя наистина имаше толкова малко за губене? Но Лайла притежаваше живота си, а животът винаги може да бъде изгубен. Как е възможно да не се бои от нищо, дори от смъртта?

А ти боиш ли се от смъртта? Беше го попитал Холанд в уличката. Да, Кел се боеше. Винаги се бе страхувал, още откакто се помнеше. Страхуваше се да не живее, да престане да съществува. Светът на Лайла може и да вярваше в Рая и Ада, но в неговия свят вярваха в прахта. Още поначало бе научен, че магията си прибира вересиите и земята — пръстта, и двата елемента се разделят, когато тялото умре, а човекът, в когото са се съчетали, просто остава изгубен, изчезва. Нищо не беше вечно. Не оставаше нищо.

Докато растеше, сънуваше кошмари как внезапно се разпада — както си тича през двора или стои на стълбите на двореца — и изведнъж се превръща на въздух и пепел. Пробуждаше се потънал в пот и задъхан, а Рай го разтърсваше за рамото.

— Не се ли боиш да умреш? — попита Кел сега.

Лайла го погледна, сякаш ѝ задаваше странен въпрос. Поклати глава. Отвърна простичко:

— Смъртта навестява всички. Не се страхувам да умра. Но се боя да умра тук… — махна с ръка да обхване стаята, пивницата, града. — Предпочитам да загина по време на приключение, вместо да живуркам в застой.

Известно време Кел обмисля думите ѝ. После каза:

— Много добре.

Лайла недоверчиво сбърчи вежди.

— Какво значи това „много добре“?

— Можеш да дойдеш с мен — поясни Кел.

Тя се ухили широко. Усмивката озари лицето ѝ по съвсем нов начин и я подмлади. Стрелна прозореца с поглед и заяви:

— Слънцето почти изгря. И Холанд вероятно вече ни търси. Достатъчно ли си добре да пътуваш?

Всъщност е доста трудно да убиеш антари.

Кел кимна, докато Лайла премяташе плащ през раменете си и прибираше оръжията — всичко правеше с отсечени, ефикасни движения, сякаш се боеше, че ако се забави прекалено, той ще си оттегли предложението. Кел само стоеше и се дивеше.

— Не искаш ли да кажеш довиждане? — попита и посочи пода и някъде по-надолу. — Барън.

Лайла се поколеба, загледана в ботушите си и света под тях.

— Не — отвърна тихо с глас, неуверен за първи път, откакто се бяха срещнали.

Кел не знаеше как са се преплели пътищата на Барън и Лайла, но не повдигна повече въпроса. Не я винеше. В крайна сметка, нали нямаше планове да се отбива до двореца и да види брат си за последен път. Прецени го като твърде опасно, пък и Рай нямаше да го пусне да си тръгне, но всъщност истината беше, че той самият не бе в състояние да се застави да се сбогува.

Палтото на Кел висеше на стола. Отиде до него и го обърна наопаки отляво надясно, като смени износеното черно с рубиненочервено.

В очите на Лайла любопитството припламна като фитил във фенер, но тя не му позволи да се разгори, а и младежът предположи, че е видяла лично как става номерът, когато е тръгнала да рови из джобовете му снощи.

— Колко палта според теб има вътре в това? — попита тя делово, сякаш се интересуваше от времето, а не от сложно заклинание.

— Не съм съвсем сигурен — призна Кел, докато ровеше в обточения със златно джоб и въздъхна наум с облекчение, понеже напипа в него дребна монета. — От време на време си мисля, че съм ги виждал всичките, а после се натъквам на някое ново. А понякога старите се губят. Преди няколко години попаднах на едно късо палтенце — грозно зелено, със закърпени лакти. Но оттогава не съм го виждал… — извади от палтото лина от Червения Лондон и го целуна. Монетите представляваха идеалните ключове за врати. На теория всичко от един свят би свършило работа — повечето вещи, носени от Кел, идваха от Червения Лондон — но монетите бяха прости, твърди, конкретни и гарантирано работеха. Той не можеше да си позволи да оплеска нещата, не и когато втори живот му висеше в ръцете (а той висеше, независимо от твърденията на Лайла).

Докато търсеше парата, тя си изпразни джобовете — събра се доста шарена „компания“ от шилинги, пенита и фартинги, които струпа върху скрина до леглото. Кел се пресегна и измъкна едно половин пени от купчината, за да замени изгубения Сив амулет. В това време Лайла дъвчеше устни и зяпаше монетите, пъхнала ръка във вътрешния джоб на куртката си. Играеше си с нещо вътре и след няколко секунди измъкна елегантен сребърен джобен часовник и го постави до купчината с монети.

— Готова съм — заяви тя и откъсна поглед от часовника.

Аз не съм, помисли си Кел, но си надяна палтото и отиде до вратата. Поредната вълна световъртеж го разлюля — този път по-слаба — ала премина по-бързо от предишната, още преди да е отворил вратата.

— Чакай — спря го Лайла. — Няма ли да преминем, откъдето дойде? През стената.

— Стените не винаги са там, където е редно да бъдат — обясни Кел. Всъщност „На хвърлей камък“ беше едно от малкото места, където стените не се променяха, но това не го правеше по-безопасно. „Залязващото слънце“ може и да се намираше на същата основа в Червения Лондон, но беше също и място, където Кел въртеше бизнес и едно от първите, където биха го потърсили.

— Освен това не знаем какво… или кой… — додаде той, спомняйки си нападателите и магията им, — ни чака от другата страна. По-добре да идем по-близо до крайната си цел, преди да се преместим отвъд. Разбираш ли ме?

Лайла не даваше вид да е разбрала, но все пак кимна.

Двамата се прокраднаха по стълбите и покрай малка площадка, която се разклоняваше в тесен коридор, с многобройни стаи. Лайла се поспря до най-близката врата и се вслуша. През дървенията се разнасяше басово тътнещо хъркане. Барън. За миг тя докосна вратата, промуши се покрай Кел и слезе по останалите стъпала, без да поглежда назад. Издърпа резето от задната врата и забърза през уличката. Кел я последва. Спря само колкото да вдигне ръка и да нареди на металното резе да се върне на място зад гърба им. Заслуша се в шушненето на плъзгащия се метал, извърна се и откри Лайла да потропва нетърпеливо, решително обърнала гръб на пивницата, сякаш настоящето ѝ вече бе станало нейно минало.

II

Дъждът бе спрял и след него улиците се виеха студени и влажни, но въпреки мократа пръст и октомврийския хлад, Лондон започваше да се пробужда мъчително. Отвсякъде отекваше тракането на паянтови каруци, пресрещнато от аромата на пресен хляб и напалени огнища, а търговци и клиенти подемаха бавния танц на работния ден, вдигаха резетата на вратите и капаците на магазините и се подготвяха да се трудят. Кел и Лайла напредваха през пробуждащ се град и бързаха в бледата утринна светлина.

— Сигурна ли си, че камъкът е у теб? — притисна я Кел.

— Да — отвърна Лайла с лека усмивчица. — И ако възнамеряваш да си го откраднеш, съветвам те да не пробваш, понеже ще се наложи да ме претърсиш и — с магия или не — ножът ми, обзалагам се, ще налучка сърцето ти, преди твоите пръсти — камъка… — заяви тя с такава спокойна увереност, че Кел загуби желание да проверява дали е права. Вместо това насочи вниманието си към околните улици и се опита да си ги представи какви са на един свят разстояние.

— Почти стигнахме.

— Къде сме стигнали?

— „Уитбъри“ — уточни Кел.

Беше преминавал оттук и преди (така се оказваше близо до стаята си в „Рубинени поля“, с други думи имаше къде да остави всички новопридобити предмети, преди да докладва в двореца). Но, нещо по-важно, редицата магазини по „Уитбъри“ не се намираха непосредствено върху „Рубинени поля“, а на около две пресечки оттам. Отдавна се беше научил колко е рисковано да влиза в някой свят точно там, където иска да се озове. Ако те очакват проблеми, ще тупнеш право върху тях.

— В Червения Лондон има една кръчма — обясни той, опитвайки се да не мисли нито за последното си посещение в пивницата, нито за проследяващото заклинание и нападението, нито за труповете на мъжете в задната уличка. Трупове, които породи той. Продължи. — Там държа стая. В нея ще намерим нужното да си отворя врата към Белия Лондон.

Лайла не се заяде за употребата на единствено вместо множествено число или поне не си даде труд да го поправи, ако го беше забелязала. Всъщност, по време на прехода през мрежата от задни улички, изглеждаше потънала в собствените си мисли. Кел си отваряше очите на четири, наострил сетива.

— Няма да се натъкна на себе си, нали? — наруши мълчанието Лайла.

Кел я зяпна.

— Какви ги говориш?

Тя подритна едно хлабаво паве.

— Ами, там е съвсем друг свят, нали? Друга версия на Лондон? А има ли моя друга версия?

Антари се намръщи:

— Никога не съм срещал друга като теб.

Не го беше намислил като комплимент, но Лайла го прие по този начин и се усмихна широко.

— Какво да ти кажа, единствена съм по рода си.

Кел успя да отвърне на усмивката ѝ и тя се ококори.

— Какво ти има на лицето?

Усмивката му угасна.

— Какво?

— Нищо — тя се разсмя. — Вече изчезна…

Кел само поклати глава — не успя да схване шегата — но каквато и да беше, явно много зарадва Лайла, защото тя не престана да се кикоти под нос през целия път до „Уитбъри“.

Свиха в приятна малка уличка. Кел се спря на тротоара между две витрини. Едната — собственост на зъболекар, другата — на бръснар (в Червения Лондон бяха билкар и каменоделец) и ако младежът присвиеше очи, различаваше даже следи от кръвта си по тухлената стена помежду им — повърхност, прикрита от тесен навес. Лайла се взираше настоятелно в стената.

— Тук ли се намират? Стаите ти?

— Не — отвърна той. — Но тук ще минем отвъд.

Лайла свиваше юмруци и ги отпускаше край хълбоците си. Кел си каза, че сигурно се страхува, но когато тя погледна към него, очите ѝ сияеха, а на устните ѝ цъфтеше едва загатната усмивка.

Младежът преглътна и пристъпи към стената, а Лайла се присъедини към него. Той се поколеба.

— Какво чакаш?

— Нищо — отвърна Кел. — Просто… — Свали си палтото и го метна на раменете ѝ, сякаш магията можеше да бъде измамена толкова лесно. Сякаш не би забелязала разликата между човек и антари. Съмняваше се, че палтото му ще бъде от полза — камъкът или щеше да я пропусне да мине, или пък не — но все пак го направи.

В отговор Лайла си извади кърпичката — онази дето му даде, когато му пребърка джобовете и си я взе, докато лежеше припаднал на пода ѝ — и я пъхна в задния му джоб.

— Какво правиш? — попита той.

— Стори ми се някак правилно. Ти ми даде нещо твое. Аз ти връчвам нещо мое. Сега сме свързани.

— Магията не действа така.

Лайла сви рамене:

— Няма да навреди.

Кел предположи, че е права. Извади ножа и прокара острието през дланта си, а в резката изби тънка черта от кръв. Той намокри пръсти в нея и нарисува знака на стената. Каза:

— Извади камъка.

Лайла го погледна с недоверие.

— Ще ти трябва — настоя Кел.

Тя въздъхна и измъкна широкополата си шапка от джоба на сюртука си. Беше смачкана, но с един замах на китката я разгъна и бръкна в нея като магьосник. Оттам извади черния камък. При вида му нещо в Кел трепна — болка в самата му кръв — и изпита потребност от последната си капка сила, за да не посегне към талисмана. Стисна зъби срещу необходимостта да го направи и за първи път си помисли, че навярно наистина е по-добре да не държи амулета.

Лайла сви пръсти около камъка, а Кел — своите около нейните. Стори му се, че дори усеща талисмана да вибрира през плътта и костите на ръката ѝ. Постара се да не мисли за сладката му песен. За последен път попита:

— Сигурна ли си?

— Ще стане — промълви Лайла. Сега не звучеше толкова уверена, колкото преди — сякаш не толкова вярваше, колкото искаше да се получи и Кел кимна. Тя добави. — Сам каза, че всеки има смес от човешко и магическо в себе си. Това е валидно и за мен… — И го погледна. — Какво ще стане сега?

— Не знам — отвърна той честно.

Лайла се притисна съвсем плътно към него, чак ребрата им се докоснаха и той усети препускането на сърцето ѝ върху своите. Беше много добра да прикрива страха си. Не личеше в очите ѝ, нито в изражението, но пулсът я издаде. Само че в този миг Лайла се усмихна и Кел се запита дали тя всъщност изпитва страх, или нещо съвсем друго.

— Няма да умра — заяви тя. — Не и преди да го видя.

— Какво да видиш?

Усмивката ѝ се разшири:

— Целия свят.

Кел ѝ се ухили в отговор. Лайла вдигна свободната си ръка и придърпа устата му към своята. Целувката бе мимолетна и отмина, също като някоя от усмивките ѝ.

— Това пък за какво беше? — попита антари замаян.

— За късмет! — отвърна тя и долепи рамене до стената. — Не че ми трябва.

Кел я зяпна за момент и тутакси се насили да се обърне към окървавените тухли. Хвана я отново за ръката и вдигна пръсти към знака. Изрече:

— Ас траварс.

Стената поддаде и пътешественикът и крадлата пристъпиха напред и отвъд.

III

Барън се събуди от шум.

Случваше се за втори път тази сутрин.

Шумът беше нещо сравнително обикновено за една пивница — нивото му се надигаше и спадаше в зависимост от часа: понякога гръмотевичен, друг път тих, но винаги присъстваше в някаква пропорция. Дори когато пивницата беше затворена, „На хвърлей камък“ никога не замлъкваше напълно. Но Барън познаваше всеки шум, който се чуваше тук — от пукането на дъските на пода до скърцането на вратите и воя на вятъра през стотиците цепнатини в старите стени.

Познаваше ги всичките.

И този беше различен.

Барън притежаваше пивницата „на междината“ — защото така си мислеше за измъчената стара сграда — от много дълго време. Достатъчно, за да открие странните явления, които се носеха насам-натам между световете като пяна по водата. Достатъчно странното да се възприеме като нормално. И макар самият той да не представляваше част от тази странност и да не се интересуваше, нито да проявяваше склонност да практикува онова, което другите наричаха магия, с времето успя да развие своеобразно сетиво, което реагираше на нея.

И го слушаше.

Точно както сега се вслушваше в шума над главата си. Не беше силен — даже никак — но не беше на място и заедно с него в костите и под кожата на съдържателя се пробуждаше сърбеж. Усещане за погрешност. За опасност. Космите на ръцете му настръхнаха, а сърцето, с винаги равномерен ритъм, предупредително взе да бие по-бързо.

Шумът се повтори и той разпозна скърцането от стъпки по стария дървен под. Седна в леглото. Стаята на Лайла се намираше точно над неговата. Но стъпките не принадлежаха на момичето.

Прекара ли някой достатъчно време под покрива ти (както тя под неговия), човек свиква с шума, който се вдига — не само с гласа на госта, но и как той се движи в пространството. Барън познаваше стъпките на Лайла и когато искаше да бъде чута, и когато не желаеше, и те не отекваха над него. Пък и наскоро се пробуди от шума, вдигнат от Лайла и Кел, докато си тръгваха (не я спря, защото отдавна разбра колко са безплодни опитите му и вместо това взе решение да служи за котва, да стои в готовност с отворени обятия, когато тя се върне, което неизменно се случваше).

Но ако сега Лайла не обикаляше из стаята си, кой тогава?

Барън стана, докато дръпна тирантите от корема върху широките си рамене и си нахлузи ботушите, а тръпките на усещането за нередност го полазваха още по-осезателно.

На стената до вратата висеше пушка, почти ръждясала от неупотреба (в случай на безредици долу в залата масивното туловище на Барън обикновено се оказваше достатъчно да им сложи край). Сега я хвана за дулото и я свали от куката. Отвори вратата, намръщи се на скърцането ѝ и тръгна по стълбите към стаята на Лайла.

От опит знаеше колко безполезно беше да се прокрадва. Барън никога не бе минавал за дребен, а на всяко стъпало ботушите му трополяха силно. Стигна малката зелена врата на горната площадка, поспря се и притисна ухо до дървенията. Не чу нищо и за миг се усъмни в себе си. Бе задрямал неусетно след напускането на Лайла и си помисли, че просто е сънувал стъпките от притеснение. Взе да отпуска хватката си върху пушката, която стискаше с побелели кокалчета, издиша и се накани да се върне в леглото. След това обаче чу метално дрънчене от падане на монета и съмнението му пламна като свещ. Отвори с трясък вратата, вдигнал оръжието.

И Лайла, и Кел вече ги нямаше, но стаята не беше празна — до отворения прозорец стоеше мъж и подхвърляше в шепата си сребърния часовник на момичето. Фенерът на масата гореше с особена бледа светлина, на която непознатият изглеждаше странно обезцветен, като се започне от въгленовочерната коса и бледата кожа, и се стигне до избеляло сивите му дрехи. Погледът му се отклони спокойно от часовника и се спря върху Барън — не изглеждаше никак впечатлен от пушката — и тогава кръчмарят видя, че едното му око е зелено. Другото беше черно като нощ.

Лайла беше описала този човек на Барън и дори му бе споменала името.

Холанд.

Съдържателят не се поколеба. Дръпна спусъка и пушката изтрещя през стаята с оглушителен тътен, от който му зазвъняха ушите. Но когато облакът дим се разсея, безцветният нашественик стоеше точно където се бе намирал преди изстрела — невредим. Барън го зяпна в потрес. Въздухът пред Холанд проблясваше леко и на кръчмаря му потрябва известно време да осъзнае, че е пълен със сачми. Малките метални зрънца висяха пред гърдите на непознатия. След това паднаха и се разсипаха по пода като гвоздеи.

Преди Барън да успее да изпразни и другата цев, Холанд сви пръсти, а оръжието излетя от ръцете на съдържателя и се преметна през тясната стая, за да се удари с дрънчене в стената. Барън се хвърли след него — или поне имаше такова намерение, но тялото му отказа да мръдне и остана твърдо вкоренено на място, не от страх, а от нещо по-силно. Магия. Той насили крайниците си да шавнат, ала невъзможна сила надвиваше над волята му и ги задържа неподвижни.

— Къде са те? — попита Холанд. Говореше тихо, студено и безразлично.

Капка пот протече по бузата на Барън, докато се бореше с магията — безполезно.

— Няма ги — оповести с глас като гръмотевична буря.

Холанд се намръщи, разочарован. Извъди от колана си закривен нож.

— Забелязах… — пресече стаята с равни, отекващи стъпки и плавно поднесе острието към гърлото на съдържателя. Беше много студено и много остро. — Къде отидоха?

Отблизо Кел ухаеше на лилии и трева. Холанд миришеше на пепел, кръв и метал.

Барън погледна магьосника в очите. Толкова приличаха на очите на Кел! И същевременно бяха толкова различни. Вгледан в тях, видя гняв, омраза и болка — все страсти, които не се изливаха навън и не се показваха по останалата част от лицето му.

— Е? — настоя Холанд.

— Представа си нямам — изръмжа Барън. Надяваше се само да са отишли някъде надалеч.

Холанд недоволно изви устни.

— Грешен отговор!

Дръпна острието по права линия и Барън усети пронизваща горещина при гърлото си — и после нищо.

IX

Празненство и пожарище

I

Червеният Лондон посрещна Кел у дома, сякаш всичко си беше наред. Тук не беше валяло и небето бе прошарено от тънки влакънца облаци и алена светлина, същинско отражение от Айл. Карети громоляха по изровените коловози в уличния калдъръм, а сладко ухание на подправки и чай изпълваше въздуха. В далечината се разнасяха отгласи от начеващите празненства.

Нима наистина бяха минали само часове, откакто, ранен и объркан, Кел избяга от този свят в следващия? Простичкото, утешително спокойствие и привичността на града нарушиха равновесието му и го накараха да се усъмни — пък макар и за момент — дали наистина всичко е наред. Знаеше, че покоят е измамен — в недрата на стъпилия на двата бряга на реката дворец положително бяха забелязали отсъствието му; нейде из града се търкаляха двама мъртъвци и най-вероятно техни другари с празни погледи го търсеха ведно с плячката му — но на сивата „Уитбъри“ и тукашната „Вес Анаш“, където светлината от реката се лееше от една страна и утринното слънце — от другата, Червеният Лондон изглежда не забелязваше в каква опасност се намира. Опасност, която Кел мъкнеше през него.

Малко черно камъче беше в състояние да сътворява и унищожава. Той потрепери при тази мисъл и стисна по-здраво ръката на Лайла, само за да осъзнае, че шепата му е празна.

Обърна се с надежда да види девойката да стои редом и са се разделили само на една-две стъпки по време на преминаването им. Но беше самичък. Ехото от магията на антари сияеше слабо върху стената и белязваше откъде е преминал заедно с Лайла.

Нея обаче я нямаше.

А с нея бе изчезнал и камъкът.

Кел удари стената с ръка и отвори наново разреза, тъкмо започнал да зараства. По китката му потече кръв, той изруга и тръгна да рови за кърпичка в палтото си, забравил, че го преметна през раменете на Лайла. Начена поредната ругатня, но си спомни за носната ѝ кърпа. Онази, която му даде в замяна — пъхната в задния му джоб.

Струва ми се някак правилно — беше казала тя. Ти ми даде нещо твое. Аз ти връчвам нещо мое. Сега сме свързани.

Свързани — помисли си Кел. Мислите му полетяха, докато издърпваше парчето плат. Дали ще подейства? Не и ако тя е по някакъв начин разкъсана на парчета или заседнала между световете (носеха се легенди за не-антари, опитвали се да отворят врати и останали в междината). Но ако Лайла не бе преминала, или ако се намираше тук някъде… жива или мъртва… магията би трябвало да подейства.

Кел поднесе окървавената кърпичка до стената и притисна длан към ехото от скорошния си белег.

— Ас еноси — нареди на магията. — Ас еноси Делайла Бард.

Лайла отвори очи и видя червенина.

Не дръзко червено, изплискано като боя върху сградите, а нежен, повсеместен оттенък, все едно надзърташе през цветно стъкло. Опита се да го прочисти от очите си с примигване, но то не искаше да си отиде. Когато Кел нарече града си Червен Лондон, тя прие, че е избрал цвета по някакъв типичен белег — или поне с конкретна причина. Сега виждаше, че е „червен“ съвсем буквално. Девойката си пое дъх и вкуси цветя във въздуха. Лилии, маргаритки, кремове. Ароматът витаеше навсякъде и граничеше с болезнената сладост на парфюм — нищо чудно, че обгръщаше около Кел. След малко поизчезна (както и червеното), понеже сетивата на пътешественичката се приспособиха към новата обстановка, но когато си пое дъх твърде дълбоко, отново я връхлетя.

Лайла се задави и остана неподвижна. Лежеше по гръб в някаква уличка, пред доста симпатична червена врата (боядисана, не резултат от оттенъка). Неравно улично паве се врязваше в гърба ѝ през палтото. Палтото на Кел. Беше проснато под нея на земята, разперено като крила.

Но Кел липсваше.

Лайла стисна юмрук, за да се убеди, че може да си мърда пръстите, и усети черния камък, загнезден в дланта ѝ, все още вибриращ леко. Стана, помисли си тя и въздъхна изумено, докато сядаше. Наистина беше станало!

Не беше съвършено — ако номерът беше сработил идеално, двамата с Кел щяха да се намират на едно и също място — но ето я тук, което ще рече там. На ново място.

Беше успяла!

Делайла Бард най-сетне избяга, отплава. Не с кораб, а с камъче.

Що се отнася до това къде точно се намира — нямаше си ни най-малка представа. Изправи се и откри, че червеният оттенък не идва от небето, а от земята. Светът от дясната ѝ страна беше значително по-червен от този отляво. И, както осъзна, когато сетивата ѝ привикнаха, градът беше значително по-шумен. Не ставаше дума за обичайната врява на търговци и каруци, защото Лондоните явно имаха тази обща особеност, а гълчава от нарастваща тълпа, която скандираше, крещеше и се веселеше. Лайла сама се посъветва да стои кротко и да чака Кел да я намери, но вече беше тръгнала към извора на светлина, цвят и звук.

Кел я намери веднъж, разсъждаваше тя. Пак щеше да го направи.

Пъхна черния камък в тайния джоб на износения си сюртук (замайването от пускането му беше кратко и незначително), сетне грабна палтото на Кел, изтърси го и го навлече. Очакваше да ѝ бъде голямо, да не говорим и обемисто, но за нейна изненада ѝ пасна идеално, а сребърните му копчета лежаха гладко и равно върху пищния черен плат.

Странно, помисли си Лайла и пъхна ръце в джобовете му. Не беше най-странното нещо напоследък, но все пак беше необичайно.

Тя пое по уличките, напомнящи нейния Лондон по криволиченето и усукването си, но същевременно бяха тъй различни. Вместо дялан камък и осаждени стъкла, по фасадите преобладаваха тъмно дърво и полиран камък, витражи и лъскав метал. Сградите изглеждаха едновременно здрави и странно деликатни и през тях, през всичко, минаваше енергия (Лайла не се сещаше за по-добра дума). Тя вървеше заедно с тълпата и се дивеше на промяната, сполетяла света — свят, чиито кости бяха разчупени заедно с нейния, но чието тяло бе израсло ново и пищно.

Миг по-късно зави зад поредния ъгъл и откри източника на гълчавата. По протежение на главната улица се беше събрала голяма тълпа и се вълнуваше нетърпеливо. Хората имаха вид на обикновени граждани, но с дрехи, далеч по-изискани, отколкото Лайла бе виждала на гърба на лондончани у дома. Самата им кройка не беше толкова чужда — мъжете носеха елегантни сюртуци с високи яки, жените — пристегнати в кръста рокли и над тях — плащове; но платовете се стичаха по хората като течен метал и в косите, по шапките и маншетите им бяха вплетени влакна златна сърма.

Лайла се загърна по-плътно в палтото на Кел със сребърните копчета, благодарна, че скрива износения ѝ сюртук отдолу. В процепите между ликуващата тълпа успя да различи червената река отвъд — точно където би се намирала Темза — а странната ѝ светлина къпеше бреговете.

Темза? Извор на магия?

Навярно най-големият на света. Не че тук сте способни да я усетите, но ако можеше да видиш каква е в моя Лондон…

Наистина беше величествена. И все пак Лайла се чувстваше привлечена не толкова от водата, колкото от корабите по течението. Имаше съдове с всевъзможни размери и форми, от бригантини и галери до шхуни и фрегати, които се люлееха по червените вълни с издути платна. Дузини емблеми грееха по платната на мачтите им и по корпусите, но над всички се вееха флагове в червено и златно. Те блестяха и мамеха Лайла. Качи се на борда, така ѝ казваха. Мога да съм твой. Да беше Лайла мъж, а корабите — запретнали полите си млади девици, пак нямаше да ги желае по-силно. Задръжте си изисканите рокли, помисли си тя. Аз избирам корабите.

Но макар разнородният флот да пробуждаше трепет в гърдите на девойката, вниманието на тълпата не беше насочено нито към възхитителните кораби, нито към невъзможно червената река.

По булеварда напредваше процесия.

Лайла стигна покрайнините на тълпата, точно когато колона мъже измарширува по улицата в плащове от тъмна тъкан, които се увиваха около телата им, сякаш крайниците им бяха втечнени. Носеха огън в шепите си и докато танцуваха и се въртяха, огънят се виеше около тях, проследяваше движенията им и витаеше във въздуха зад тях. Устните на танцьорите мърдаха, макар словата им да оставаха скрити под гълчавата от парада и Лайла се запромъква напред сред народа, за да вижда по-добре. Мъжете отминаха твърде бързо, но подир тях се появи редица жени. Облечени в широки роби, изпълняваха по-гъвкава версия на същия танц, но с вода. Лайла гледаше, ококорена: водата се държеше като лента в ръцете им, усукваше се и се гънеше из въздуха, сякаш по магия.

Разбира се, помисли си девойката. То си е по магия.

Водните танцьори отстъпиха на земни, след тях минаха повелители на метал и накрая на вятър, които правеха поривите му видими като издухваха от шепите си цветен прах във въздуха.

Всеки танцьор бе облечен по свой, своеобразен начин, но всички имаха панделки в червено и златно, вързани за ръцете или краката и оставени да се влачат подире им сякаш са опашки на комети, докато пресичаха града.

След танцьорите премина оркестър с музика, по-силна от барабанни удари и по-сладка от струнни инструменти — музикантите извличаха ноти, каквито Лайла не си беше представяла, от инструменти, каквито не беше виждала. Оркестрантите продължиха нататък, ала мелодията им остана да звучи, виеше се над тълпата като таван на шатра, сякаш самият звук добиваше физическа форма. Беше хипнотизиращо.

След това се появиха рицари, яхнали жребци — броните им блестяха на слънцето, а червените им наметала се вееха след тях. Самите коне бяха прекрасни животни, не петнисти, а чисто бели, сиви и лъскавочерни. Почти така прекрасни, помисли си Лайла, както и корабите. Очите им наподобяваха лъснати камъчета, имаше кафяви, а също и сини или зелени. Блестящите им гриви бяха или черни, или сребърни, или пък златни, и конете се движеха с грация, изненадваща за размера и скоростта им.

Рицарите до един държаха вместо копия флагове със златно слънце, изгряващо в червено небе.

В този момент няколко хлапета се приближиха до Лайла и тръгнаха да я подминават; от ръцете и краката им се влачеха панделки. Тя прихвана едно за яката.

— За какво е цялата тази работа? — попита тя шаващото момче.

То се ококори и избълва поредица думи на език, който тя не разпозна. Определено не беше английски.

— Разбираш ли ме? — попита девойката, като нарочно провлачи думите, но момчето само поклати глава, загърчи се в хватката ѝ и продължи да ръси чуждестранни думи, докато тя не го пусна.

Друг, по-шумен възглас се разнесе през гъстата тълпа и Лайла вдигна очи да проследи приближаването на открита каляска. Теглеха я чифт бели коне и бе обградена от въоръжена охрана. Над каляската се вееха флагове, по-орнаментирани и с по-сложна украса — тук слънцето, което се виждаше на много от знамената, изгряваше над чаша, пълна сякаш до ръба с утринна светлина. Самият потир беше украсен с орнаментирано М, всичко това — везано със златна нишка на основа от червена коприна.

В каляската стояха мъж и жена, хванати за ръце, алени наметала трептяха на раменете им и се спущаха чак до лъскавия под. И двамата бяха мургави, с целуната от слънцето кожа и черни коси, на които изпъкваха положените на главите им златни корони. (Благородници, помисли си Лайла. Разбира се. Светът беше различен. С различни крал и кралица. Но благородниците винаги бяха налице.)

Между краля и кралицата, качил единия си ботуш на седалката като победител, се беше изправил младеж с тънка коронка, засияла в черните му, разбъркани кичури, а наметало от чисто злато се спускаше от широките му рамене. Принц. Вдигна ръка да помаха на тълпата и народът полудя от радост.

— Варес Рай! — надигна се вик от отсрещната страна на парада, бързо подет и разнесен от дузина други гласове. — Варес Рай! Варес Рай!

Принцът засия с ослепителна усмивка и на няколко фута вляво от Лайла млада жена взе, че припадна. Лайла се намръщи на глупостта на момичето, но когато се извърна отново към парада, забеляза, че принцът я гледа. Настоятелно. Тя пламна цялата. Благородникът не се усмихна, не смигна, просто задържа погледа ѝ в течение на един дълъг, много дълъг миг, леко свъсил чело, сякаш му беше ясно, че мястото ѝ не е тук; сякаш гледаше нея и виждаше някой съвсем друг. Лайла знаеше, че вероятно е редно да се поклони или поне да отклони очи, но се взираше упорито в отговор. След това мигът отмина. Принцът се усмихна отново и се извърна към поданиците си, а каляската продължи нататък с плющящи флагове, следвана от танцьори и възбудени граждани.

Лайла отново се взе в ръце. Не осъзнаваше колко надалеч напред е отишла с другите от тълпата, докато не осъзна, че групичка момичета бърборят до самия ѝ лакът.

— Къде е той? — попита една от тях. Лайла я зяпна, облекчена да чуе поне някой да говори на нейния език.

— Сера сина госе — отвърна друго момиче и после, на английски със силен акцент. — Произношението ти е много добро.

— Ренса тав — наду се първото девойче. — Упражнявам се за довечера. И на теб ще ти е от полза, ако искаш да танцуваш… — надигна се на пръсти да помаха на изчезващия в далечината принц.

— Партньорът ти по танци — отбеляза третото момиче на развален английски, — май изглежда липсва.

— Мас авен — отвърна втората и подбели очи. — Елиса е влюбена в черноокия принц.

Лайла се намръщи. Черноок принц ли?

— Не отричай, че е главозамайващ. По особен начин.

— Анеш. По страховит начин.

— Так. Нищо не е в сравнение с Рай!

— Извинете — намеси се Лайла. Трите девойчета се обърнаха към нея. — Какво е всичко това? — попита тя и посочи парада. — За какво е?

Първата заговорила на развален английски се разсмя изумено, сякаш Лайла се шегуваше.

— Мас авен — отвърна втората. — Откъде си, та не знаеш? Днес е рожденият ден на принц Рай, разбира се.

— Разбира се — повтори Лайла.

— Великолепно произношение имаш — обади се момичето, което търсеше черноокия си принц. Елиса. — При кой учител ходиш?

Сега беше ред на Лайла да се разсмее. Момичетата само я зяпаха. Сетне обаче тромпети — или поне звучаха приблизително като такива — отекнаха от посоката, от където беше дошло кралското семейство, а тълпата вече тръгнала след процесията, се люшна към призива им и отнесе момичетата. Лайла излезе встрани и пъхна ръка в джоба си, за да провери дали черното камъче още е там. Не го беше загубила. То вибрираше и искаше да го държат, но девойката устоя на тази потребност. Колкото и хитро да беше, тя не падаше по-долу.

След като процесията отмина, нищо не ѝ препречваше гледката към бляскавата река от другата страна на пътя. Сияеше с невъзможна червена светлина, все едно осветена изотдолу. Извор, беше нарекъл реката Кел и Лайла виждаше защо. Тя вибрираше от сила и кралската карета сигурно беше минала по някой мост, защото сега се движеше по отсрещния бряг, съпроводена от далечни възгласи и викове. Крадлата плъзна поглед по водата и накрая го спря върху масивна, сводеста постройка — нямаше какво друго да бъде, освен дворец. Намираше се не на брега — както парламента у дома — а над самата река, стъпил на двата бряга над водата като мост. Изглеждаше издялан от стъкло или кристал, споени с мед и камъни. Лайла огледа постройката с алчен поглед. Дворецът приличаше на скъпоценен камък. Не, на корона със скъпоценности, но с размер за планина, а не за глава.

Тромпетите свиреха от стълбите, където слуги с къси ливреи в червено и златно се изливаха като река, понесли храна и напитки за тълпите.

Уханието във въздуха — непознати ястия, питиета и магия — опияняваше силно. Лайла усети как ѝ завърта главата, още докато тръгваше по улицата.

Тълпата оредяваше и между празната улица и червената река се разкри пазар, разцъфтял като букет рози. Част от хората се бяха разотишли след кралския парад, но останалите се насочваха към пазара и Лайла ги последва.

— Крайсак! — викаше жена, вдигнала огненочервени камъни. — Ниса лин.

— Тесани! — подканваше друга с нещо, подобно на димящ метален чайник. — Кас тесани! — Размаха два пръста във въздуха. — Сеса лин.

Навсякъде търговци рекламираха стоките си на странния си език. Лайла се опита тук-там да прихване по нещо, за да свърже извиканите на висок глас думи с предметите, които се продаваха — кас явно значеше горещ, а лин, предположи тя, беше някаква монета — но всичко бе тъй ярко и живописно, и така натежало от сила, че трудно успяваше да се съсредоточи достатъчно, за да следи каквото и да е.

Понамести палтото на Кел на раменете си и тръгна между шатрите и сергиите с алчен поглед. Нямаше пари, но имаше бързи пръсти. Подмина сергия с надпис „ЕСЕНИР“ и на нея — дъска, затрупана с полирани камъчета във всякакви цветове — не просто червено или синьо, а съвършени имитации на природата: огненочервено, лятно тревистозелено, нощно синьо. Търговецът стоеше с гръб към нея и тя не можа да се сдържи.

Посегна към най-близкия талисман — прелестен синьо-зелен камък с цвета на открито море — или поне с цвета, който тя си представяше, че има морето и онзи, с какъвто го бе виждала нарисувано — с малки бели петънца като разбиващи се вълни. Но когато сви пръсти около плячката си, опари я остра болка.

Тя изпъшка, по-скоро от шока на опарването, отколкото от самата горещина, и бързо се дръпна с тръпнеща ръка. Преди да успее да отстъпи, търговецът я хвана за китката.

— Керс ла? — попита строго. Тя не отвърна — понеже не можеше — и той се разкрещя все по-силно и по-високо, а думите се сливаха в ушите ѝ.

— Пусни ме — настоя Лайла.

Търговецът сбърчи чело, като чу гласа ѝ.

— Какво тебе мислиш? — попита той на гърлен английски. — Да измъква се с изискани приказки?

— Нямам и най-малка представа какви ги говориш — сопна се Лайла. — Я ме пусни.

— Говори арнески. Говори английски. Няма значение. Все си гаст. Крадец си.

— Не съм гаст — изръмжа Лайла.

— Вирис гаст. Глупав крадец. Опитва се да краде от омагьосана шатра.

— Не знаех, че е омагьосана — възпротиви се Лайла и посегна към кинжала на кръста си.

— Пилсе — избълва търговецът и я остави с усещането, че току-що са я обидили. А сетне повиши глас: — Страст! — извика и Лайла се загърчи в хватката му при вида на бронираната стража в покрайнините на пазара. — Страст! — викна пак търговецът и един от гвардейците наклони глава и се обърна към тях.

Да му се не види, помисли си Лайла и се отскубна от хватката на търговеца, само за да попадне в капана на друг чифт ръце. Нападателят изотзад се вкопчи в раменете ѝ и тя вече сериозно се канеше да измъкне кинжала си, но търговецът пребледня, припряно се приведе в поклон и възкликна:

— Мас авен!

Хватката върху Лайла изчезна и тя се обърна, за да открие, че зад нея стои Кел, мръщи се по привичния си начин и се взира над рамото ѝ в търговеца.

— Какво значи всичко това? — попита той и Лайла не знаеше какво я изненада повече — внезапната му поява, как заговори на продавача — със студен и презрителен тон — или как го гледаше онзи със смес от почуда и страх.

Рижавата коса на Кел бе заресана назад и черното му око блестеше на червената утринна светлина.

— Авен варес. Ако знаех, че е с вас… — заекна търговецът, преди да премине обратно на арнески или както там се наричаше езикът.

Лайла се изненада да чуе същият език да се лее и от устата на Кел в отговор, докато се опитваше да успокои човека. След това отново същата дума — гаст — прозвуча от устата на търговеца и тя му се нахвърли. Кел я дръпна назад.

— Стига — изсъска той в ухото ѝ. — Соласи — рече извинително на търговеца. — Тя е чужденка. Нецивилизована, но безвредна.

Лайла го изпепели с поглед.

— Анеш, мас варес — отвърна търговецът и се поклони още по-ниско. — Достатъчно вредна да краде… — със сведена глава, той не видя как Кел надзърта през рамо към стражата, която се насочваше към тях през пазара. Не видя как се скова младежът. Но Лайла забеляза.

— Ще купя каквото се е опитала да вземе — заяви Кел припряно и бръкна в джоба на палтото си, без да обръща внимание, че още го носи Лайла.

Търговецът се изправи и взе да клати глава.

— Ан. Ан. Не мога да вземам пари от вас!

Стражата се приближаваше, Кел очевидно не искаше да се задържа да ги изчака, извади монета от палтото и я постави със звън на тезгяха.

— За предизвиканите неприятности — каза и обърна Лайла настрани. — Вас ир.

Не изчака отговора на търговеца, а просто бутна момичето в тълпата, надалеч от сергията и стражата, която беше на крачка да стигне до нея.

— Нецивилизована? — възнегодува Лайла, а Кел я стисна за рамото и я поведе към изхода на пазара.

— Пет минути! — възмути се той, смъкна палтото от раменете ѝ, метна го на своите и вдигна яката. — Не можеш да си удържиш ръцете даже за пет минути! Кажи ми, че не си се помъчила вече да продадеш камъка.

Лайла изсумтя недоволно. Докато Кел я извеждаше от блъсканицата и встрани от реката, към по-тесните улички, не спря да се възмущава:

— Невероятно. „Толкова се радвам, че си добре, Лайла…“ — имитира го тя. — „Благодаря се на Бога, че използването на камъка не те е накъсало на хиляди крадливи парченца“…

Кел отпусна хватката си върху рамото ѝ:

— Не мога да повярвам, как така проработи.

— Не ми звучиш особено зарадван — сухо отбеляза Лайла.

Той спря и се обърна към нея.

— Не съм. — Синьото му око изглеждаше притеснено, черното — неразгадаемо. — Радвам се, защото не си пострадала, Лайла, но вратите между световете следва да си останат затворени за всички, освен антари, и фактът, че камъкът ти е позволил да преминеш само доказва колко е опасен. И всяка секунда, докато е тук, в моя свят, аз умирам от ужас.

Лайла несъзнателно сведе поглед. Рече:

— Ами добре тогава. Да се махаме оттук?

Тънка, но благодарна усмивчица плъзна по устните на Кел. Лайла извади камъка от джоба си и го вдигна, а Кел изшътка зашеметен и покри шепата ѝ със своята, за да го скрие. При докосването им в очите му проблесна искрица, но тя не смяташе, че допирът до нея го е разчувствал. Камъкът потрепери по-особено в ръката ѝ, сякаш бе усетил Кел и искаше да иде при него. Лайла се почувства леко обидена.

— Санкт! — изруга младежът срещу нея. — Ама защо просто не го вдигнеш за всеобщо обозрение, а?

— Нали си го искаше обратно — възмути се тя, стресната. — С теб не се излиза на глава.

— Просто го дръж в теб — изсъска Кел. — И, в името на краля, не го показвай на открито!

Лайла го пъхна обратно в сюртука си и пророни под нос няколко извънредно нелюбезни думички.

— И по въпроса за езика — допълни Кел, — тук не може да го говориш така свободно. Простолюдието не използва английски.

— Това го забелязах. Благодаря за предупреждението.

— Световете ни са различни, казах ти. Но си права, трябваше да те предупредя. Тук елитът и онези, които искат да се сближат с тях, използват английски. Щом го говориш, ще се отличаваш от другите.

Лайла присви очи.

— Какво да правя според теб? Да не говоря?

— Хрумна ми тази мисъл… — подхвърли Кел. Тя му се озъби. — Но понеже се съмнявам, че е по силите ти, ще те помоля просто да говориш по-тихо… — усмихна се и Лайла отвърна на усмивката му, потискайки желанието си да му счупи носа.

— А сега, след като уредихме въпроса… — той се извърна и пое нанякъде.

— Пилсе — изсумтя Лайла с надеждата това наистина да значи нещо отвратително. После тръгна по петите му.

II

Олдъс Флечър не беше почтен човек.

Държеше заложна къща в пряка до пристанището и всеки ден го навестяваха сума хора от корабите — понякога търсеха туй-онуй, друг път носеха разни работи, за да се отърват от тях. Флечър осигуряваше и двете. Не отказваше и на местните. Сред обитателите на тъмните кътчета на Червения Лондон беше публична тайна, че дюкянът на Флечър ще приюти всичко, на което не му е мястото у теб.

От време на време тук се залутваха и почтени хора, разбира се, в очакване да открият или пък да се отърват от лули и инструменти, гадателски дъски и рунни камъни, а също и свещи. Флечър нямаше против да обогати дюкяна си и с техните вещи — да има какво да покаже в случай, че кралската стража намине на проверка. Но истинската си търговия въртеше с рискови и редки стоки.

На стената до тезгяха висеше гладка каменна плоча, голяма колкото прозорец и черна като катран. По повърхността ѝ се местеше бял дим, блещукаше и се разнасяше подобно на тебешир, обявявайки пълния график на празненствата за рождения ден на принца. Ехо от усмихнатото лице на Рай изгря призрачно на новинарската дъска над обявата. Той засия и смигна и под гърлото му се изписа следното съобщение:

Кралят и кралицата ви канят след ежегодния парад да празнувате юбилейно двайсетгодишнината на принца на стълбите на двореца.

След няколко секунди съобщението и лицето на принца се разтвориха в нищото и за момент дъската почерня, сетне се съживи и започна да изрежда други съобщения.

— Ераси ес фераси? — изтътна Флечър с басовия си глас. Вземаш или оставяш?

Въпросът бе запратен срещу момче — на практика вече юноша, с четината на първата брадица, избила на ивици по лицето — което се взираше замислено в масичка с дрънкулки до вратата. „Вземаш“ ще рече — клиент, а „оставяш“ — продавач.

— Не съм за стока — промърмори момчето.

Флечър следеше пъргавите му ръце, но не се безпокоеше особено — магазинът беше омагьосан срещу кражби. Денят не беше натоварен и търговецът направо копнееше хлапето да се пробва. Щеше да му се отрази добре малко забавление.

— Просто зяпам — добави момчето.

Дюкянът на Флечър обикновено не привличаше зяпачи. Хората идваха тук с цел. И следваше да я оповестят. Каквото и да търсеше хлапето, явно не го искаше достатъчно много, за да си признае.

— Ти само ми кажи, ако не намериш каквото дириш.

Хлапето кимна, но продължаваше да поглежда тайничко към Флечър. Или по-скоро, към ръцете му, отпуснати на тезгяха. Въздухът отвън бе натежал за утро, тъй късно в сезона на жътвата (човек да си рече, че предвид клиентелата му, дюкянджията би работил в часовете на крадците, от здрач до зори, но той отдавна бе открил умението на най-добрите бандити да пробутват престъплението като сделка) и Флечър бе навил ръкави до лактите, разкривайки шарен набор белези и знаци по загорелите си от слънцето ръце. Кожата му представляваше карта на живота му. И то на бая тежък живот при това.

— Верно ли е, дето го разправят? — попита накрая хлапето.

— Кое? — вдигна дебела вежда Флечър.

— За тебе… — погледът на юношата се стрелна към белезите около китките на Флечър. Магически ограничители обхващаха и двете като пранги, врязваха се в плътта и оставяха и по-дълбоки белези отвътре. — Мож’ ли да ги разгледам?

— А, тези ли? — Флечър вдигна ръце.

Белезите му бяха оставени за наказание, каквото се налага само на нарушителите на златното правило на магията.

— „Не ползвай силата си да управляваш другиго“ — цитира той със студена и крива усмивка.

За такова престъпление тронът не проявяваше милост. Виновните биваха осъдени и жигосани с ограничители, предназначени да сложат турникет на силите им.

Но дамгите на Флечър бяха размагьосани. Символите от вътрешната страна на китките му изглеждаха размазани и неясни — все едно счупени халки на метална верига. Стигна до края на света, за да строши онези ми ти окови, замени кръв, душа и години от живота си, но ей го на̀. Отново свободен. В известен смисъл. Все още беше окован към дюкяна и поддържаше илюзията за безсилие, да не би стражата да научи за възстановяването му и да се върне да му отнеме нещо повече от магията. Помагаше, разбира се, пълненето на някоя и друга ръка от службите. Всички — дори богатите, гордите и аристократите — искаха разни неща, които не им се полагат. И тъкмо те бяха специалитет на Флечър.

Момчето все още се взираше в белезите му, ококорено и пребледняло.

— Так! — Флечър отново отпусна длани върху тезгяха. — Времето за зяпане свърши. Ще купуваш ли нещо, или не?

Хлапето побърза да се измъкне — с празни ръце — а дюкянджията въздъхна и извади лулата от задния си джоб. Щракна с пръсти и малко синьо пламъче затанцува в края на палеца му. Използва го да си запали листата, натъпкани в лулата. После извади още нещо от джоба на ризата си и го положи на дървения тезгях.

Беше фигурка за шах. По-точно малък бял топ. Знак за незаплатен дълг, който му тежеше на душата.

Навремето топът бе принадлежал на младото псе антари, Кел, но се беше озовал в магазина на Флечър преди няколко години като част от печалбата на игра на санкт.

Лесно беше да заобичаш санкта. Смес от стратегия, късмет и прилична доза измама, партията можеше да приключи за минути или пък да продължи с часове. А последната ръка за нощта се разиграваше тогава от почти два. Последни бяха останали двама играчи — Флечър и Кел — и с отминаването на нощта залогът не спираше да расте. Не играеха за монети, разбира се. Масата беше отрупана с амулети, дрънкулки и редки магии. Стъкленица с пясък на надеждата. Воден нож. Палто, което криеше безброй лица.

След всички изиграни карти на Флечър му оставаха само три — чифт крале и светец. Беше сигурен, че печели. И тогава Кел извади трите светеца. Възникна проблем, защото в цялата колода те са само три, а Флечър държеше единия. Но щом антари врътна китка, картата в ръката на дюкянджията заблещука и се промени от светец на слуга, най-ниската карта в колодата.

При вида ѝ Флечър почервеня. Кралското псенце бе сложило омагьосана карта в колодата и бе изиграло противника си по всички правила в учебника. И точно това беше най-хубавото и най-лошото на санкта. Нямаше забранени хватки. Нямаше нужда да печелиш честно. Трябваше само да победиш.

На Флечър не му оставаше избор, освен да положи съсипаната си ръка на масата, а около тях гръмнаха буйни коментари и приветствия. Кел само се усмихна, сви рамене и се изправи на крака. Дръпна си една дрънкулка от върха на купчината — фигурка за шах от друг Лондон — и я подхвърли на Флечър.

— Без лоши чувства — смигна му, заграби останалото и си тръгна.

Без лоши чувства.

Флечър стисна здраво малката каменна статуйка. Камбанката на входа на дюкяна звънна при появата на поредния клиент — висок, слаб мъж с посивяваща брада и алчна искрица в очите. Флечър прибра топа и събра сили да се усмихне мрачно.

— Ераси ес фераси?

Вземаш или оставяш?

III

Както си вървяха заедно Кел усещаше камъка в джоба на Лайла.

В онзи миг, когато сключи пръсти върху нейните и се отърка леко в талисмана, единственото му желание беше да ѝ го отнеме. Изгаряше го убеждението, че всичко ще се оправи, стига само да го стисне. Което беше абсурдна идея. Нищо нямаше да се оправи, докато съществуваше самият камък. Въпреки това копнежът беше мъчителен и Кел потрепери, опита се да не мисли за него, докато водеше Лайла през Червения Лондон към „Рубинени поля“, далеч от гълчавата.

Празненствата на Рай щяха да продължат цял ден и да привлекат по-голямата част от обитателите на града — цивилни и гвардейци — към бреговете на реката и червения дворец.

Вина гризеше Кел. Редно беше да участва в процесията, да се вози в откритата каляска с кралското семейство, да дразни брат си и да се шегува с него, задето така се опива от вниманието.

Рай положително щеше да се цупи със седмици заради отсъствието му. Изведнъж се сети, че няма да му се отвори възможност да се извини. Тази мисъл го поряза като нож, независимо колко пъти си беше повторил, че тъй и трябва да бъде сега, а когато му дойде времето, Лайла щеше да смогне да обясни. А Рай? Рай щеше да му прости.

Кел си държеше яката вдигната и главата — сведена, но въпреки това навсякъде по улиците долавяше насочени към него погледи. Все се озърташе през рамо, неспособен да се отърси от усещането, че го следят. Което и се случваше, разбира се. При криволиченията им из града Лайла го наблюдаваше с нарастващо притеснение.

Нещо очевидно я смущаваше, но тя държеше устата си затворена и в крайна сметка Кел започна да се пита дали се подчинява на заповедта му, или просто печели време. И точно когато появата на двойка кралски гвардейци с пъхнати безгрижно под мишница шлемове принуди Кел — а по необходимост и Лайла — припряно да се оттеглят под козирката на една врата, тя най-сетне наруши мълчанието. След отминаването на опасността двамата се върнаха на тротоара и тя попита:

— Кажи ми едно, Кел. Простолюдието се отнася с теб като с благородник, но се криеш от стражите като крадец. Какъв си?

— Нито едното, нито другото — отвърна той, а наум се примоли спътничката му да не рови повече по темата.

Лайла обаче не се отказа.

— Да не си някакъв благороден престъпник? — притисна го тя. — Робин Худ, герой за народа и бандит според короната?

— Не.

— Да не те търсят за нещо?

— Не съвсем.

— Според мен — отбеляза момичето, — човек или го търсят, или не. Защо ще се криеш от стражите, ако не си престъпник?

— Защото си помислих, че може да търсят и мен.

— А защо да го правят?

— Защото липсвам.

Кел чу как Лайла забавя крачка.

— И какво им пука? — попита тя и спря. — Кой си ти?

Той се обърна да я погледне.

— Казах ти…

— Не — отвърна тя, присвила очи. — Кой си ти тук? Какъв си за тях?

Кел се поколеба. Искаше му се само да пресекат града възможно по-бързо, да си вземе от стаята талисмана от Белия Лондон и да изнесе проклетия черен камък от този свят. Ала Лайла не даваше вид, че ще мръдне от мястото си, преди той да ѝ отговори, затова каза:

— Принадлежа към кралския род.

За броените часове, откакто познаваше Лайла, Кел научи, че тя не се изненадва лесно, но най-сетне тя посрещна това твърдение ококорена от недоверие.

— Ти си принц?

— Не — заяви твърдо той.

— Като онзи хубавец в каляската? Той брат ли ти е?

— Името му е Рай, и не, не съм като него — Кел се намръщи и се поправи. — Е… не точно.

— Значи ти си черноокият принц. Трябва да призная, не си бях и помисляла, че…

— Не съм принц, Лайла.

— Ами да, то си личи, какъвто си арогантен и…

— Не съм…

— Но какво прави член на кралското семейство…

Кел я блъсна в тухлената стена отсреща и отряза:

— Не съм член на кралството семейство. Принадлежа им.

Лайла сбръчка вежди.

— Какво искаш да кажеш?

— Тяхна собственост съм — обясни антари с гримаса. — Аз съм вещ. Дрънкулка. Нали разбираш, израснах в двореца, но той не ми е роден дом. Отгледаха ме аристократи, но те не са ми семейство, нямаме кръвна връзка. За тях съм ценен и затова ме държат, но не е същото като да принадлежиш към нещо.

Думите го изгаряха при произнасянето им. Знаеше колко нечестно постъпва спрямо краля и кралицата, защото те се грижеха за него с топлота, ако не и с любов, нито към Рай, който винаги го беше смятал за свой брат. Но казваше истината, нали? Колкото и да го болеше. Независимо от неговата привързаност — или от тяхната — оставаше си факт, че е оръжие, щит, полезен инструмент. Не беше принц. Не беше кралски син.

— Горкичкият ти — ухили се Лайла студено и го отблъсна. — Какво искаш? Жалост? Няма да я намериш у мен.

Кел стисна зъби.

— Нямах…

— Имаш къща, ако не дом — плю тя. — За теб се грижат хора, ако и да не е от обич. Дори да не разполагаш с всичко, което желаеш, нужното ти е поднесено на тепсия, обзалагам се, и на всичкото отгоре имаш нахалството да твърдиш, че това било напразно, понеже не е от любов…

— Аз…

— Любовта не ни предпазва от измръзване до смърт, Кел — продължи Лайла, — нито от гладна смърт, нито от намушкване заради монетите в джоба. С любов не можеш да си купиш нищо, затова се радвай на онова, което притежаваш и на хората около себе си, защото независимо за какво копнееш, нуждите ти са задоволени.

Докато свърши, тя се беше задъхала, очите ѝ блестяха, а бузите бяха порозовели.

И за първи път Кел видя истинската Лайла. Не онази, каквато би желала да бъде, а каквато наистина беше. Уплашено, макар и умно момиче, което с все сили се старае да се опази живо. Момиче, което най-вероятно бе умирало от студ и глад, и бе водило битки — и почти със сигурност бе убивало — за да поддържа подобие на живот, пазило го е като свещица при силен вятър.

— Кажи нещо де! — предизвика го тя.

Кел преглътна, сви юмруци покрай хълбоците си и я погледна сурово. Призна:

— Права си.

Разкритието го остави странно безтегловен и в същия миг пожела просто да си иде у дома (и да, имаше си дом — много по-добър от този, с който вероятно разполагаше Лайла). Мечтаеше да подложи лице под милувката на кралицата и рамо под десницата на краля. Да преметне ръка през плещите на Рай и да честити рождения му ден, а после да го слуша как бъбри и се смее.

Толкова силно го искаше, че чак се присви от болка.

Но не би могъл.

Направи грешка. Изложи всички от семейството си на опасност и се налагаше да поправи положението.

Понеже беше негов дълг да ги защитава.

И понеже ги обичаше.

Лайла продължаваше да се взира в него в очакване на подмолната уловка в думите му, но такава нямаше.

— Права си — повтори Кел. — Съжалявам. В сравнение с твоя живот моят сигурно изглежда безценна…

— Не смей да ме съжаляваш, хлапенце с магия! — изръмжа Лайла с нож в ръката. Изведнъж изплашеното улично мишле изчезна и главорезът се завърна.

Кел се усмихна сухо. Нямаше начин да спечели битките със спътничката си, но с облекчение я видя да се връща в заплашителната си форма. Отклони очи и вдигна поглед към небето — червенината на Айл се отразяваше в ниските облаци. Задаваше се буря. Рай щеше да се цупи и заради това, недоволен от всичко, засенчило великолепието на неговия ден.

— Хайде — подкани Кел, — почти стигнахме.

Лайла прибра ножа и го последва, този път с не толкова недружелюбен поглед.

— Там, накъдето сме се запътили… — намекна, — има ли си име?

— Ис Кир Айес — отвърна Кел. „Рубинените поля“. Още не бе споменавал на Лайла, че пътуването ѝ ще свърши тук. Налагаше се да стане така. Заради неговото спокойствие и заради нейната безопасност…

— Какво се надяваш да намериш там?

— Някой талисман. Предмет, който да ни позволи да преминем в Белия Лондон… — Прерови наум чекмеджетата и лавиците; в мислите му блещукаха всевъзможни дрънкулки от разнообразни градове. Продължи: — Странноприемницата държи жена на име Фауна. Двете сигурно много ще се харесате.

— И защо така мислиш?

— Понеже и двете сте…

Преди да каже „твърди като гвоздеи“ зави зад ъгъла и спря рязко, а думите изсъхнаха неизречени.

— Това ли са „Рубинените поля“? — попита Лайла зад рамото му.

— Това са. Или поне бяха.

Не беше останало нищо, освен пепел и дим.

Странноприемницата бе изгоряла до основи, заедно с всичко в нея.

IV

Пожарът не беше обикновен.

Обикновеният огън не поглъща метал с лекотата, с която изгаря дървото. А и обикновените пожари се разрастват. Този не се бе разпространил. Бе преминал по ръбовете на сградата и бе оставил почти съвършен отпечатък с формата на странноприемницата, а по околните улици имаше само няколко осаждени ивици.

Не, пожарището беше дело на заклинание.

И беше прясно. От руините още лъхаше топлина, когато Кел и Лайла ги обиколиха в търсене на нещо — каквото и да е — оцеляло. Не намериха нищо.

На Кел му призля.

Този вид огън гореше силно и бързо, а ръбовете подсказваха наличие на ограничителен кръг. Той не удържаше само пламъците вътре. Задържаше всичко. И всички. Колцина бяха останали в капан в кръчмата? Колко трупа имаше в развалините, обърнати на кости или направо на пепел?

Заедно с това Кел егоистично си помисли за стаята си.

Събираната с години колекция — музикални кутийки и медальони, инструменти и орнаменти, безценни, обикновени и странни, всички бяха изчезнали.

Предупреждението на Рай — откажи се от тази глупост, преди да те хванат — отекна в главата му и за момент Кел се зарадва, че са му отнели плячката, преди да го разкрият. После обаче случилото се блесна в съзнанието му с цялата си тежест. Който и да беше изпепелил кръчмата, не го беше ограбил — или поне не това е била целта на занятието. Бяха му взели плячката, за да му отрежат достъпа. Един антари не може да пътува без амулети. Враговете се опитваха да го приклещят в ъгъла, да са сигурни, че успее ли да избяга в Червения Лондон, няма да разполага с какво да продължи нататък.

Беше щателно планирана мярка и силно миришеше на ръката на Холанд. Същия човек, изтръгнал от шията на Кел монетите от Лондоните и захвърлил ги в тъмнината.

Лайла подритна стопените останки на някакъв чайник.

— А сега какво?

— Тук няма нищо — Кел остави шепа пепел да се стече между пръстите му. — Ще трябва да намерим амулет другаде…

Замислено отърси саждите от ръцете си. Не беше единственият в Червения Лондон с дрънкулки от отвъд, но списъкът беше къс, пък и той бе много по-склонен да се занимава с артефакти от забавния, безвреден Сив, отколкото от извратения и свиреп Бял. Самият крал имаше предаван през годините амулет. Фауна бе имала — дрънкулката се явяваше част от тяхната сделка (макар че Фауна, боеше се той, сега бе погребана някъде в руината).

Предмет имаше и Флечър.

Кел мислено направи гримаса.

— Познавам един тип.

Не беше и половината от истината, но несъмнено беше по-просто, отколкото да обяснява, че Флечър е дребен престъпник, изгубил цяло съкровище при игра на санкт преди време, когато антари беше няколко години по-млад и няколко степени по-арогантен, и младежът му подари дрънкулка от Белия Лондон или като предложение за мир (ако му се щеше да лъже сам себе си), или за да го уязви (ако му се щеше да бъде честен).

— Казва се Флечър. Има дюкян на пристанището. Амулетът е у него.

— Аха, добре, дано не са изгорили и неговия дюкян тогава.

— Не е зле да видя как опит… — репликата на Кел заседна в гърлото му. Някой идваше. Някой, вмирисан на засъхнала кръв и нажежен метал. Младият антари се хвърли към Лайла и тя измънка половинчато възражение, преди той да притисне длан към устата ѝ и да бръкне с другата ръка в джоба ѝ. Намери камъка, стисна го, силата бликна през тялото му и протече с кръвта му. Кел си пое дъх при разтърсилата го тръпка, но нямаше време нито да се възхищава на изживяването — едновременно прелестно и ужасяващо — нито миг за колебания. Ключът е в убеждението, беше казал Холанд, тъй че Кел не се мота и не се замисли. Нареди на талисмана:

— Скрий ни!

И камъкът се подчини. Завибрира пробуден, силата му протече през антари, и сетне — в паузата между два удара на сърцето — черен дим обви и Кел, и Лайла. Утаи се върху тях като сянка, като воал: когато той поднесе пръсти към него, се натъкна на преграда, по-плътна от въздух и по-тънка от плат. Кел погледна към девойката, съумя да я види и когато тя вдигна глава, очевидно също го виждаше, а и светът около тях си оставаше съвършено видим, макар и оцветен в тъмен нюанс от магията. Кел затаи дъх и се примоли камъкът да се е справил със задачата си. Нямаше избор. Нямаха време за бягство.

Точно тогава откъм една пресечка се зададе Холанд.

При вида му и двамата едновременно се напрегнаха. Времето, прекарано на земята в уличката, го беше поомърляло. Китките му под намачкания къс плащ изглеждаха зачервени и разранени. Сребърната му брошка бе потъмняла, яката — опръскана с кал, и изражението му бе тъй близо до гняв, както Кел никога не го беше виждал: малка бръчка между веждите, здраво стиснати зъби.

Кел усещаше как камъкът трепери в ръката му и се почуди дали Холанд се чувства привлечен от камъка или обратното, витари е привлечен от белия магьосник.

Другият антари държеше пред устните си нещо — приплеснат кристал с размера и формата на карта за игра — и говореше в него с равния си шепот.

— Ова су таро — изрече на родния си език. В града е.

Кел не чу отговора на човека отсреща, но след кратка пауза Холанд отвърна:

— Куса. Сигурен съм — и прибра кристала в джоба си. Антари облегна рамо на стената и огледа овъглените руини на странноприемницата. Постоя, потънал в размисъл.

Или в очакване.

От нетрепващия му поглед Лайла се разшава в обятията на Кел и той притисна още по-здраво ръка върху устата ѝ.

Холанд присви очи. Дали в размисъл? Може би срещу жертвите си? И заговори. На английски и с глас, твърде силен, за да изглежда просто мънкане под нос.

— Те пищяха, докато сградата гореше. Накрая пищяха до един. Включително и старицата.

Кел стисна зъби.

— Тук си, Кел, знам — продължи Холанд. — Дори изгорелите руини не са в състояние да прикрият мириса ти; дори магията на камъка е негодна да го скрие. Не и от мен. Той ме зове точно както и теб. Ще те намеря навсякъде, затова прекрати тази глупост и се изправи срещу мен.

Кел и Лайла стояха смразени срещу него, разделяха ги само няколко къси крачки.

— Не съм в настроение за игрички — предупреди Холанд, а раздразнение нарушаваше обичайното му спокойствие.

Жертвите му не помръднаха. Той въздъхна и извади от джоба си сребърен часовник. Кел го позна — същия, който Лайла бе оставила за Барън. Усети я как се вцепенява в ръцете му, когато Холанд подхвърли часовника към тях, той отскочи по осаждената улица, пързулна се и спря на ръба на изпепелените останки от странноприемницата. От мястото си Кел виждаше, че е оцапан с кръв.

— Той умря заради теб — обърна се Холанд към Лайла. — Защото ти избяга. Показа се страхливка. Такава ли си още?

Лайла взе да се бори, за да се отскубне от хватката на Кел, но той я задържа на място с цялата си сила, прикова я към гърдите си. Сълзите ѝ се стичаха по дланта му, лепната върху устата ѝ, но антари не я пусна.

— Не — изсъска едва чуто в ухото ѝ. — Не тук. Не по този начин.

Холанд въздъхна:

— Чака те смъртта на страхливците, Делайла Бард… — той извади закривено острие изпод плаща си. — Когато всичко това приключи, и двамата ще копнеете да се бяхте показали.

Вдигна празната си ръка, вятърът улови пепелта от изгорялата странноприемница и я завъртя във въздуха над него. Кел се вгледа в облака над главите им и изрече наум молитва.

— Последен шанс — предупреди Холанд.

Отвърна му само тишина. Той отпусна ръка и пепелта полетя. Тогава Кел видя какво ще се случи. Щеше да се зарее, да се полепи по воала им, да ги разкрие и Холанд да ги връхлети начаса. Младежът трескаво търсеше изход, стискаше още по-силно камъка и тъкмо се канеше да почерпи отново от силата му, когато пепелта стигна до воала им… и премина през него.

Спусна се право към невъзможната тъкан и сетне през тях, все едно изобщо ги нямаше. Все едно не бяха истински. Бръчката между двуцветните очи на Холанд се вдълба, когато и последните прашинки пепел се утаиха обратно върху руините и Кел почерпи (поне малка) утеха от разочарованието на белия антари. Беше в състояние да долови присъствието им, ала не можеше да ги види.

Най-сетне вятърът утихна и пепелта се слегна, а Кел и Лайла останаха прикрити от силата на камъка. Увереността на Холанд трепна. Той прибра закривеното острие и отстъпи крачка назад, обърна се и се отдалечи, а плащът се вееше зад него.

Щом изчезна, Кел отпусна хватката си върху Лайла и тя се отскубна от него и заклинанието и хукна към сребърния часовник на улицата.

— Лайла — извика я Кел.

Тя сякаш изобщо не го чу и той не разбра дали защото е напуснала защитния им покров, или понеже светът ѝ се бе стеснил до размера и формата на малък окървавен часовник. Проследи я как пада на коляно и взема часовника с треперещи пръсти.

Кел отиде до Лайла и положи ръка на рамото ѝ — или поне опита, но дланта му мина право през нея. Значи беше прав. Воалът не ги правеше просто невидими. Правеше ги безтелесни.

— Разкрий ме — нареди на камъка.

Енергията протече през него и миг по-късно воалът се разтвори. Докато коленичеше до Лайла, за миг Кел се възхити колко лесно му се получи — магията му се бе отдала без усилие, но той за първи път я бе развалил доброволно, сам. Не можеха да си позволят да останат тук, така разкрити, Кел хвана момичето за ръка и безмълвно призова магията да ги скрие отново. Тя се подчини, а сенчестият воал се спусна и върху двамата.

Лайла трепереше в хватката му и Кел ужасно искаше да ѝ каже, че всичко е наред, а Холанд и да е взел часовника, е подарил на Барън живота, но не искаше да я лъже. Какъвто и да беше белият магьосник и независимо колко добре се прикриваше, той не страдаше от сантименталност. Ако изобщо някога бе проявявал състрадание или поне милост, то Атос отдавна ги бе източил с кръвта му, беше ги изрязал с все душата му.

Не. Холанд беше безмилостен.

И Барън лежеше мъртъв.

— Лайла — каза Кел нежно. — Моите съболезнования.

Тя се вкопчи в часовника и се изправи на крака. Кел се надигна заедно с нея и макар че девойката не смееше да го погледне в очите, той ясно виждаше гнева и болката, отпечатани в бръчките на лицето ѝ.

— Когато това свърши — заяви тя и пъхна часовника в тайния си джоб, — искам аз да му прережа гърлото… — Въздъхна тихичко и пресекливо. И смени темата: — Така, къде е този твой Флечър?

X

Един бял топ

I

Бут започваше да се разпада.

В мрачния сив Лондон тялото на пияницата изобщо не беше изтраяло дълго — за голямо недоволство на онова, което го изгаряше отвътре. Не беше по вина на магията — в него просто имаше твърде оскъдно количество жарава, където да се закрепи, и малко сила, та да се храни с нея. Хората имаха животец колкото тлеещо пламъче на свещ — не огъня, към който бе привикнала тъмата. Толкова малко топлина и толкова лесна за гасене! Щом се вмъкваше в тях, на мига ги изгаряше с все кръвта и костите до черупка и пепел.

Черните очи на Бут се стрелнаха към овъглените му пръсти. С такива мизерни носители изобщо не можеше да се разпространи, не можеше да се задържи в никое тяло.

Не че не беше опитвал. В крайна сметка очерта пътека от изоставени черупки по протежение на пристанището.

Само за час изпепели квартала, наричан от всички Саутуарк.

Но сегашното му тяло — онова, дето превзе в уличката зад кръчмата — вече се разпадаше. Черното петно отпред на ризата му пулсираше и се опитваше да удържи последните капки живот да не изтекат. Изглежда не биваше първо да промушва пияницата, но тогава това му се стори най-бързият начин.

Разпадащата се черупка и липсата на перспективи обаче го обричаха. При това май изгниваше.

Парчета кожа се отлюспваха при всяка стъпка. Хората по улиците го поглеждаха и отстъпваха надалеч, сякаш онова, което го прояждаше, беше заразно. То, разбира се, беше. Магията наистина беше прелестна болест. Но само когато домакините ѝ се оказваха достатъчно силни. Достатъчно чисти. Хората тук не бяха.

Той крачеше през града — или по-скоро вече се тътреше и куцаше — а силата в тази черупка бе останала само жарава и бързо изстиваше.

И в отчаянието си Бут откри, че е привлечен — придърпан обратно — към мястото, където бе започнал подобието на живот: „На хвърлей камък“. Чудеше се какъв ли е източникът на привличане на странната пивничка. Приличаше на искрица топлина в студен, мъртъв град. Проблясък светлина, живот, магия.

Успееше ли да се добере до нея, нищо чудно да си намери и огън.

Толкова беше погълнат от необходимостта да стигне до пивницата, че не забеляза мъжа, застанал до вратата, нито каретата, която бързо приближи, точно когато слезе от тротоара и тръгна да пресича.

Едуард Арчибалд Тътъл стоеше пред „На хвърлей камък“ и се мръщеше на часа.

Вече би трябвало да е отворено, но резетата още не бяха дръпнати, капаците на прозорците стояха спуснати и всичко вътре изглеждаше необичайно безжизнено. Провери джобния си часовник. Минаваше обяд. Колко странно. Подозрително, помисли си той. Даже престъпно. Наум премисляше всякакви вероятности — до една мрачни.

Семейството му твърдеше, че въображението му било твърде живо, но той смяташе, че светът като цяло просто е лишен от прозрение, от чувствителност за магия, каквато той очевидно притежаваше. Или поне си въобразяваше, че притежава. Или всъщност бе започнал да се бои, че никога нямаше да я придобие и вече бе на ръба да отрича (макар да не искаше да си го признае) нейното съществуване.

Докато не откри пътешественика. Знаменитият магьосник, известен само под името „Кел“.

Тази единствена — и последна — среща възобнови вярата му и разпали огньовете по-жарки, отколкото някога бяха пламтяли.

Затова Едуард правеше както му е заръчано и се върна в „На хвърлей камък“ с надежда да открие магьосника втори път и да получи обещаната торбичка с пръст. По тази причина намина вчера и по същата щеше да дойде и утре, и вдругиден, докато знатният странник се завърне.

Докато чакаше, Нед — понеже така го наричаха приятелите и семейството му — си измисляше наум разни истории и се опитваше да си представи как ще протече срещата помежду им, как ще се развие. Подробностите се променяха, но краят си оставаше един и същ: във всяка версия магьосникът Кел накланяше глава и се вглеждаше в Нед с черното си око.

— Едуард Арчибалд Тътъл — казваше той, — позволяваш ли да те наричам Нед?

— Всичките ми приятели го правят.

— Е, Нед, забелязвам нещо специално в теб…

След това той настояваше да стане учител на Нед или, още по-добре, негов партньор. А после въображаемата му реч обикновено стигаше до порой от хвалебствия.

Докато стоеше на стълбите пред „На хвърлей камък“ и чакаше, Нед разиграваше поредната такава мечта. В джобовете му тежаха дрънкулки и монети — все неща, каквито магьосникът евентуално би пожелал в замяна на неговата поръчка. Ала вълшебникът не се появяваше, а пивницата си оставаше заключена. След като прошепна нещо, в равни пропорции заклинание, молитва и безсмислица, Нед се опита безуспешно да премести резето със силата на волята си. Вече се канеше за момента да престане да виси тук и да иде да прекара няколко часа в някое отворено заведение, когато чу сблъсък на улицата зад гърба си.

Коне зацвилиха и с грохот застъргаха колела. Няколко щайги ябълки се изтърколиха от каруца, чийто кочияш бе дръпнал рязко юздите. Изглеждаше по-уплашен от впряга си.

— Какво става? — попита Нед и се упъти към него.

— Дяволите да го вземат — повтаряше коларят, — ударих го. Ударих някого.

Нед се озърна:

— Не виждам пострадали.

— Да не е под каруцата? — попита коларят. — О, Боже! Не го виждам.

Нед коленичи да проучи пространството под каруцата и спиците на колелата ѝ и видя на камъните само ивица сажди — странно, имаше смътни очертания на човек — и вятърът вече разнасяше пепелта. Стори му се, че една от купчинките помръдна, но сетне се срути в себе си и изчезна.

Странно, помисли си той и се намръщи. Зловещо. Затаи дъх и посегна към петното въгленовочерен прах с очакване прахът да се съживи. Пръстите му напипаха пепел и… нищо не се случи. Разочарован, потри саждите между палеца и показалеца си. Изправи се на крака с думите:

— Тук няма нищо, сър.

— Кълна се — отвърна коларят, — имаше човек. Тук беше.

— Сигурно си се заблудил.

Коларят поклати глава, мърморейки под нос, смъкна се от капрата и натовари обратно щайгите, надзъртайки още няколко пъти под осите — за всеки случай.

Нед вдигна пръсти към светлината: чудеше се на саждите. Беше усетил нещо — или му се стори, че усеща — искрица топлина например, но усещането бързо изчезна и се стопи. Подуши веднъж пепелта, кихна силно, избърса я в крачола си и се отдалечи по улицата.

II

Кел и Лайла успяха да стигнат до пристанището, невидими за минувачите. Но не само невидими. Недоловими. Точно както пепелта мина през тях при съсипаната странноприемница и ръката на Кел — през рамото на Лайла, същото ставаше и с хората по улиците. Нито ги усещаха, нито ги чуваха. Все едно те двамата под воала не представляваха част от света около тях. Сякаш съществуваха извън него. И точно както светът не можеше да ги докосне, така и те не можеха да го пипнат. Когато Лайла несъзнателно се опита да прибере една ябълка от каруца, ръката ѝ мина през плода точно както и плодът — през дланта ѝ. Бяха като призраци в оживения град.

Тази магия беше силна — дори за напращелия от мощ Лондон. Енергията на камъка пулсираше през Кел и се преплиташе с неговата собствена като второ сърцебиене. Гласче в главата му го предупреждаваше за чуждата магия, протекла във вените му, но той го изтласка от мислите си. За първи път, откакто бе ранен, не се чувстваше замаян и слаб. Вкопчил се в силата толкова, колкото и в самия камък, той водеше Лайла към пристанището.

Откакто напуснаха останките на странноприемницата, тя крачеше притихнала и държеше Кел с една ръка, а с другата — часовника. Най-сетне заговори с тих и измъчен глас. Както си вървяха редом, отбеляза:

— Преди да си помислиш, че аз и Барън сме били рода, ще ти кажа: не, не бяхме. Не ми беше семейство. Не истинско… — Лайла го изрече безразлично и студено, но ако се съди как стискаше зъби и триеше очи (когато си мислеше, че Кел не гледа), ставаше ясно, че историята е друга. Младежът обаче не я уличи в лъжа.

— Ти имаш ли си? — попита той, като си спомни горчивите ѝ забележки за положението му в кралския род. — Семейство, имах предвид.

Лайла поклати глава.

— Мама умря, когато навърших десет.

— Нямаш ли баща?

Тя се засмя тихо и невесело.

— Баща ми… — Изплю го като ругатня. — Последния път, когато го видях, той се опита да ме продаде, та да си плати сметките.

— Много съжалявам — рече Кел.

— Недей — отвърна Лайла с усмивка, по-остра от нож. — Прерязах му гърлото, преди да успее да си свали колана…

Младият магьосник се вцепени.

— Бях на петнайсет — продължи спокойно тя. — Помня, че се чудех колко много е кръвта и как не спира да бълва от него…

— За първи път ли уби тогава? — поинтересува се Кел.

— Така си е. — Усмивката ѝ се изкриви. — Но, предполагам, хубавото на убиването е, че с времето става все по-лесно.

Кел сбърчи вежди.

— Не би трябвало.

Лайла го стрелна с поглед:

— А ти убивал ли си някога?

Той се намръщи още повече:

— Да.

— И?

— И какво? — запъна се той.

Очакваше тя да го попита кого или къде, или кога, или как. Но не това беше въпросът. Попита „защо“.

— Защото нямах избор.

— Хареса ли ти?

— Не, разбира се.

— На мен ми се понрави… — в признанието на Лайла се долавяше горчива нотка. — Така де, кръвта не ми хареса, нито гъргоренето, което издаваше, като умря, нито как изглеждаше тялото, като се приключи. Празно. Но в мига, когато реших да го сторя и после, след като ножът се заби и знаех, че съм свършила работа, усетих… — тя потърси нужната дума, — усетих сила… — вгледа се в Кел и попита искрено: — Така ли се усеща магията?

Може би в Белия Лондон, помисли си той, където силата се върти като нож — оръжие, използвано срещу застаналите на пътя ти.

— Не — отвърна той. — Това не е магия, Лайла. Просто е убийство. Магията е… — млъкна, отвлечен от най-близката новинарска дъска, която внезапно бе потъмняла.

Черните дъски за обяви, прикачени за осветителните стълбове и пред магазините навсякъде из града, потъмняваха. Кел забави крачка. Цяла сутрин от двореца бяха излъчвали обяви за празненствата на Рай, повтаряше се програмата за деня — и седмицата — на паради и пиршества, фестивали и танци. Когато дъските се изпразниха, първоначално Кел предположи, че просто отгоре сменят текста. Но след това на всичките се появи едно и също притеснително съобщение. Само една дума:

ИЗЧЕЗНАЛ

Буквите проблясваха, ярки и бели на най-горния ред на всяка дъска, а под тях имаше рисунка на Кел. Рижа коса и черно око, както и палто със сребърни копчета. Образът леко помръдна, но не се усмихна, само се взираше в света отвъд. Втора дума се изписа под портрета му:

НАГРАДА

Санкт!

Кел се закова на място и, изостанала с половин крачка, Лайла се блъсна в него.

— Какво има? — попита тя и бутна ръката му. След това и тя видя съобщението. — О…

Старец спря на няколко крачки от тях да прочете дъската, без да има представа, че „изчезналият“ стои до рамото му. Под трепкащото изображение на лицето на Кел се изрисува празен тебеширен кръг. Инструкциите до него гласяха:

Ако го видите, натиснете тук.

Кел изруга под нос. Достатъчно неприятно беше Холанд да е по петите му, а сега и целият град щеше да е нащрек. Двамата с Лайла не можеха да останат невидими до безкрайност. Нямаше да е в състояние да вдигне талисмана, да не говорим да го използва, докато се намират под воала.

— Хайде — Кел ускори крачка и повлече Лайла след себе си на път към пристанището. Навсякъде около тях лицето му ги гледаше от дъските и се мръщеше леко.

Стигнаха до дюкяна на Флечър. Вратата се оказа затворена и заключена, а на нея висеше малка табела с надпис „РЕНАЧИ“. Отсъствам.

— Ще го чакаме ли? — попита Лайла.

— Не тук отвън — отряза Кел.

Вратата беше снабдена с три различни ключалки и най-вероятно — омагьосана, но те нямаха нужда да си отключват. Просто минаха направо през дървенията, както бяха прекрачили през поне половин дузина души на улицата.

Щом се озоваха на безопасно място вътре в дюкяна, Кел пожела магията да свали воала. Тя отново го послуша и се подчини без възражения, а самият воал изтъня и сетне се разтвори напълно. Убеждение, промърмори той, докато заклинанието се вдигаше от раменете му и помещението около него се връщаше на ясен фокус. Холанд беше прав. Важно беше да дърпаш юздите. И Кел го правеше.

Лайла се огледа и се обърна с лице към него.

— Кел — начена внимателно.

— Какво?

— Пусни камъка.

Той се намръщи, погледна към талисмана в ръката си и затаи дъх. Вените на вътрешната страна на китката му бяха почернели — толкова тъмни, че изпъкваха като мастило на фона на плътта му и се очертаваха нагоре до лакътя. Силата, която бе усетил да пулсира през тялото му, наистина беше препускала по вените и бе боядисвала кръвта му в черно. Дълбоко съсредоточен върху възобновената си свежест и самото заклинание — да остане скрит, не бе усетил… не бе поискал да усети… как топлината на магията се разпространява нагоре по ръката му като отрова. Но би трябвало да е забелязал, следвало е да забележи — там беше въпросът. Той не беше глупак. Знаеше колко опасен е камъкът и въпреки това дори сега, когато гледаше право в почернелите си вени, опасността му се струваше странно далечна. Настойчиво спокойствие се плискаше във вените му, точно следвайки пулсациите на магията и му подсказваше, че всичко ще е наред, стига да не спира да държи…

В стълба до главата му се заби нож и помещението се върна на фокус.

— Да не си оглушал? — изръмжа Лайла и извади нов нож. — Казах да го оставиш веднага.

Преди спокойствието да успее отново да го обземе, Кел си заповяда да пусне камъка. В началото пръстите му останаха свити около талисмана, докато топлината — и подир нея нещо като вцепенение — се лееха през него. Той вдигна празната си, светла ръка към почернялата си китка, стисна я здраво, и напъна съпротивляващите се пръсти да се разтворят, за да освободят камъка.

Най-сетне, колебливо, те го направиха.

Камъчето се изтърколи от хватката му и коленете на Кел незабавно поддадоха. Зинал за въздух, той се хвана за ръба на една маса, пред очите му се спусна чернота и помещението се залюля. Не беше усетил камъкът да смуче енергията му, но сега, лишен от него, все едно някой бе угасил огъня му. Светът изстина.

Талисманът сияеше на дървения под, оцапан с малко кръв по назъбения ръб — Кел го беше стискал твърде силно. Дори в разгара на последиците, младежът се нуждаеше и от последната капка воля, за да не го вдигне пак. Разтреперан и вкочанен, той все пак копнееше за камъчето. Хора из бардаците и здрачните ъгълчета на Лондон си умираха за такава омая, ала Кел никога не се бе превръщал в един от тях, никога не бе копнял за сурова сила. Не бе имал нужда. Магията не представляваше нещо, за което ламти — той просто я притежаваше. Но сега вените му бяха изпразнени и изгладнели за нея.

Преди да успее да загуби битката за контрола си, Лайла коленичи до камъка и посегна към него с думите:

— Хитра малка гадорийка…

— Недей — изхриптя Кел, но тя вече бе използвала кърпичката си да го вдигне.

— Все у някой трябва да бъде — отсече Лайла и пъхна талисмана в джоба си. — И се обзалагам, че в момента аз съм по-добрият избор.

Кел продължи да стиска масата, докато магията се оттегляше, а вените в ръката му изсветляваха лека-полека.

— Още ли си тук? — попита момичето.

Той преглътна, кимна и се надигна. Камъкът беше отрова и се налагаше да се отърват от него.

— Добре съм.

Лайла вдигна вежда.

— Да. Самото въплъщение на здравето.

Кел въздъхна и се просна в едно кресло. На пристанището отвън празненствата бяха в разгара си. Фойерверки подчертаваха музиката и ликуването, шумът беше приглушен — но съвсем малко — от стените на магазинчето.

— Какъв е той? — попита Лайла, загледана в една витрина. — Принцът.

— Рай ли? — Кел прокара пръсти през косата си. — Ами… чаровен и разглезен, щедър и вятърничав и обича да си угажда. Готов е да флиртува и с по-хубавко тапицирано кресло и никога не взема нещата на сериозно.

— Забърква ли се в толкова неприятности, колкото и ти?

Кел се ухили леко:

— О, в много повече. Ако щеш вярвай, аз съм отговорният брат.

— Но двамата сте близки.

Усмивката на антари угасна и той кимна кратко.

— Да. Кралят и кралицата може да не са ми родители, но Рай ми е брат. Готов съм да умра за него. Бих убил за него. И съм го правил.

— Я виж ти! — възкликна Лайла, която се възхищаваше на една шапка. — Разкажи ми.

— Не е приятна история — отвърна Кел и се наведе напред.

— Е, сега още повече искам да я чуя.

Той премери крадлата с поглед и въздъхна, загледан в дланите си.

— Отвлякоха Рай, когато беше на тринайсет. По време на похищението играехме някаква глупава игра в околностите на двореца. Като познавам Рай, възможно е първоначално да е тръгнал доброволно. Като малък беше прекомерно доверчив.

Лайла остави шапката настрани.

— Какво стана?

— Червеният Лондон е хубаво място — натърти Кел. — Властниците тук са добри и справедливи и повечето поданици са щастливи. Но аз съм ходил и в трите Лондона и ще кажа едно: в нито една версия не липсват страдания под една или друга форма.

Той се замисли за изобилието, за бляскавите съкровища и как ли изглеждат на лишените от тях. Онези, лишени от силата си за престъпления, и тези, които не са благословени с нея поначало. Кел не можеше да не се пита какво ли би станало с Рай Мареш, ако не беше член на кралското семейство. Къде ли щеше да се намира? Но, разбира се, Рай щеше да преживява дори и само благодарение на чара и усмивката си. Щеше да намери изход от всяко положение.

— Светът ми е пропит от магия — обясни Кел. — Надареният обира плодовете, а кралското семейство би искало да вярва, че благоденстват и не така облагодетелстваните, че кралската щедрост и грижа се простират върху всички граждани… — погледна Лайла в очите. — Но аз съм виждал и по-тъмните части на този град. В твоя свят магията е рядкост. В моя липсата ѝ е също такава странност. Често гледат отвисоко лишените от този дар, смятат ги за недостойни и се отнасят с тях зле заради недостатъка им. Хората тук вярват, че магията избира пътя си. Щом тя е отсъдила, то могат и те. Авен есен, така го наричат. Божествено равновесие.

Само че по тази логика магията беше избрала Кел, а той не го вярваше. Вместо него всеки би могъл също толкова лесно да се пробуди или роди с белега на антари и да бъде отгледан в пищния разкош на червения дворец.

— Живеем ярко — каза Кел. — За добро или лошо, градът ни кипи от живот. От светлина. И там, където има светлина… Така де. Преди няколко години започна да се формира групировка, наречена Сенките. Половин дузина мъже и жени — някои дарени със сила, други без такава — според които градът изгаряше енергията си твърде ярко и твърде безгрижно, хабеше я. Според тях Рай не беше просто момче, а символ на всичко погрешно. Затова и го отвлякоха. По-късно научих, че възнамерявали да окачат трупа му на дворцовите порти. Благодаря се на светците, задето Сенките така и не получиха тази възможност… Бях на четиринайсет, когато това се случи — с година по-голям от Рай — и все още овладявах силите си. Щом кралят и кралицата научиха за похищението на сина им, пратиха кралската гвардия навред из града. На всеки градски площад и в частните домове новинарските дъски до една сияеха с настоятелната молба да се намери похитеният принц. Но аз знаех, че никой няма да го открие. Знаех го с костите и с кръвта си. Отидох в покоите на Рай — помня колко празен беше дворецът без всички гвардейци, наизлезли да го търсят — и открих първата вещ, за която бях сигурен, че наистина е негова: малко дървено конче, беше го издялал сам — не по-голямо от дланта ми. С помощта на талисмани бях отварял и преди врати, но никога такава, никога до човек, а не до място. Но на антари съществува дума за „търсене“ и се надявах да подейства. Налагаше се. И наистина стана! Стената на стаята му се отвори към трюм на кораб. В него намерих Рай. И не дишаше.

Лайла изпусна със съскане въздух през стиснатите си зъби, но не го прекъсна.

— Бях научил кръвните команди за много неща — продължи Кел. — Ас атера. За растеж. Ас пайрата. За горене. Ас илюмаи. За светлина. Ас траварс. За пътуване. Ас оренси. За отваряне. Ас анаси. За разпръскване. Ас хасари. За лекуване. Опитах се да го излекувам. Порязах си ръката, притиснах я към гърдите на Рай, и изрекох думите. Нищо не се получи… — Кел никога нямаше да забрави образа на принца, проснат на мокрото дъно блед и неподвижен. Беше един от малкото пъти в живота му, когато се бе почувствал нищожен.

— Не знаех какво да правя — продължи Кел. — Реших, че вероятно не съм използвал достатъчно кръв. Прерязах си вените…

Под нетрепващия поглед на Лайла сведе очи към ръцете си и ги завъртя с вътрешната страна нагоре. Загледа се в едва видимите белези.

— Помня как бях коленичил над Рай, тъпа болка се разпростираше нагоре по ръцете ми, а аз притисках длани към него и повтарях думите нескончаемо, до безкрай. Ас хасари. Ас хасари. Ас хасари. Тогава не осъзнавах, че лечебното заклинание — дори кръвна заповед — отнема време. Всъщност, тя вече действаше, още след първото произнасяне. Няколко секунди по-късно Рай се пробуди… — Кел се усмихна тъжно. — Погледна нагоре, видя ме приведен и кървящ, и първото, което каза, не беше „Какво е станало“ или „Къде сме“. Докосна кръвта ми на гърдите си и попита: „Твоя ли е? Всичката ли е твоя?“, аз кимнах, а той избухна в сълзи. Отведох го у дома.

Най-после младежът успя да погледне Лайла в очите — беше се ококорила.

— А какво стана със Сенките? — попита тя, разбрала, че историята свършва тук. — Онези, похитителите му? Били ли са на кораба? Върна ли се за тях? Гвардейци ли прати?

— Точно така стана — потвърди Кел. — Кралят и кралицата проследиха всеки един член на Сенките. И Рай ги помилва всичките.

— Какво? — зяпна Лайла. — След като са се опитали да го убият?

— В това е силата на брат ми. Инатлив е и в последно време мисли с всички други части на тялото си, но не и с главата — но е добър принц. Притежава качество, което липсва на мнозина — емпатия. Прости на похитителите си. Разбираше подбудите им и съчувстваше на страданията им. А и беше убеден, че, покаже ли милост, няма да се опитат да го наранят отново… — Кел сведе поглед към пода. — Аз пък се погрижих да нямат възможност да повторят.

Лайла свъси вежди, осъзнавайки какво ѝ е споделил.

— Нали каза…

— Казах, че Рай им е простил — Кел се изправи на крака. — Аз не споделях мнението му.

Лайла се взираше в него не с шок или ужас, а с определено уважение. Антари размърда рамене и си приглади палтото.

— Май е най-добре да започнем търсенето.

Девойката примигна няколко пъти, явно имаше желание да попита още нещо, но Кел даде ясно да се разбере, че за него разговорът е затворена страница. Накрая тя се осведоми:

— Какво точно търсим?

Кел огледа претъпканите лавици, препълнените витрини и шкафове.

— Бял топ.

III

По време на щателното ровичкане около руините на „Рубинени поля“, Кел бе пропуснал да обърне внимание на пряката, където го бяха пресрещнали враговете при първото му идване — и където остави след себе си два трупа — само преди няколко часа. Ако бе навлязъл в нея, щеше да види, че единият труп е изчезнал — главорезът, когото остави облечен в камък.

Същият бандит сега крачеше по тротоара и си тананикаше тихичко, докато се наслаждаваше на слънчевата топлина и далечните отзвуци от празненствата.

Тялото му не се справяше особено добре. Повече го биваше от другата черупка, разбира се, пияницата в по-мъждивия Лондон, който въобще не изкара дълго. Този тук се държеше далеч по-добре, несравнимо по-добре, но вече целият бе изгорял отвътре и започваше да почернява и отвън, тъмата се разпростираше във вените му и по кожата като петно. Вече не приличаше толкова на човек, колкото на овъглено парче дърво.

Но това можеше да се очаква. В крайна сметка доста се беше потрудил.

Снощи лампите на дома за наслади горяха ярко и примамливо в мрака и една жена го чакаше на прага с нарисувана усмивка и коса с цвета на огъня, на живота.

— Аван, рес настар — бе измъркала тя на сладкия арнески език. Повдигна полите си, когато го казваше и му показа коляното си отдолу. — Няма ли да влезете?

И той се отби, а монетите на главореза подрънкваха в джоба му.

Жената го поведе по коридор — тъмен, много по-тъмен, отколкото нощта навън — и той я остави да води, като се наслаждаваше на допира до ръката ѝ — или по-скоро на пулса ѝ — в своята. Тя така и не го погледна в очите, инак щеше да забележи, че са много по-тъмни от коридора околовръст. В место това се съсредоточи върху устните му, яката, колана.

Той все още изучаваше нюансите на новото си тяло, но успя да притисне напуканите си устни в меката уста на жената. Помежду им премина нещо — въгленче от чисто черен огън — и тя потрепери.

— Ас бесара — прошепна той в ухото ѝ. Вземи.

Свали роклята от раменете ѝ и я целуна по-дълбоко, а по езика ѝ и през главата ѝ премина тъмата му. Беше опияняваща. Мощ. Всички я искаха, искаха да са близо до магията, до източника ѝ. И жената го прие с отворени обятия. Прие него. Нервите ѝ трепкаха, когато магията ги обземаше, пируваше с течението на живота, на кръвта, на тялото. Той бе взел насила пияндето, Бут, но доброволен домакин винаги бе по-добрият избор. Или поне траеше по-дълго.

— Ас херена — гукаше той, притиснал тялото на жената към леглото. Отдай. А когато я взе и тя го допусна в себе си, продължи: — Ас атера. Порасни.

Движеха се заедно като съвършен пулс, единият изкървяваше в другия и когато се свърши, а очите на жената се отвориха, отразиха неговите — и двете лъскаво черни. Тварта в кожата ѝ придърпа пухкавите ѝ устни в крива усмивка.

— Ас атера — повтори и тя и се изхлузи от леглото.

Той се изправи и я последва и двамата излязоха — един ум в две тела — да обиколят първо през дома за удоволствия, а сетне и навън в нощта.

Да, доста се беше потрудил.

Крачеше към очакващата го червена река и чувстваше как се разпространява през града, а пулсът на магията и живота се разстилаше пред него като дългоочаквано пиршество.

IV

Дюкянът на Флечър бе построен като лабиринт, подреден така, че само змия би разбрала потайностите му. Кел прекара последните десет минути да рови из чекмеджета и откри разнообразни оръжия и амулети, относително безопасен слънчобран и никакви бели топове. Простена и захвърли слънчобрана.

— Не можеш ли просто да намериш проклетото нещо с магия? — попита Лайла.

— Всичко тук е омагьосано — отвърна Кел. — Срещу заклинания за намиране. Също и срещу кражба, тъй че — върни го.

Девойката пусна обратно върху тезгяха дрънкулката, която се канеше да прибере.

— И какво — полюбопитства тя, докато преглеждаше съдържанието на поредната стъклена витрина, — значи с Флечър сте приятели?

Кел си представи физиономията на бандита в нощта, когато изгуби банката.

— Не съвсем.

Лайла вдигна вежда.

— Хубаво. По-забавно се краде от врагове.

„Врагове“ беше приемливо определение. Странното беше, че двамата с Флечър можеше да са и партньори.

— Контрабандист и пласьор на крадено — беше обобщил дюкянджията. — Страхотен екип става от нас.

— Предпочитам да се въздържа — беше отвърнал Кел. Но когато играта на санкт стигна до последната си ръка и той осъзна, че ще спечели, все пак примами Флечър с единственото, на което той не можеше да откаже. Беше му обещал: — Анеш, ако спечелиш, ще работя за теб.

Пласьорът се бе ухилил алчно и бе изтеглил последната си карта.

А Кел бе отвърнал на усмивката му, бе изиграл ръката си и спечели всичко, като остави Флечър с натъртено его и малък бял топ.

Без лоши чувства.

А сега Кел обърна с краката нагоре половината дюкян да търси фигурката, всеки няколко секунди надзърташе към вратата, докато собственото му лице го следеше от новинарската дъска на стената.

ИЗЧЕЗНАЛ

Междувременно Лайла спря да рови и сега се взираше в рамкирана карта. Присвиваше очи и накланяше глава, сякаш нещо липсва.

— Какво има? — попита Кел.

— Къде е Париж? — попита тя и посочи мястото на континента, където следваше да се намира градът.

— Няма Париж — обясни антари, ровейки в поредния шкаф. — Няма Франция. Няма и Англия.

— Че как може да има Лондон без Англия?

— Казах ти, названието на града е лингвистична странност. Тук Лондон е столица на Арнес.

— Значи Арнес е просто вашата версия на Великобритания?

Кел се засмя.

— Не — отвърна той и застана до Лайла, като клатеше глава. — Арнес заема повече от половината ваша Европа. Островът — твоята Англия — се нарича Раска. Короната. Но той е само връхчето на империята… — очерта границите с върха на пръста си. — На север от нашата страна лежи Веск, а на юг е Фаро.

— А отвъд тях?

Кел сви рамене:

— Други държави. Има големи, има и малки. Цял свят е това, все пак.

Лайла плъзна поглед по картата. Очите ѝ грееха. Малка, потайна усмивчица пролази по устните ѝ.

— Да, така си е…

Оттегли се и отиде в съседната стая. След малко се провикна:

— Ха!

Кел се стресна.

— Откри ли го?

Лайла се появи, стиснала находката си, но не беше фигурка за шах, а кинжал. Настроението на Кел се вкисна.

— Не — отвърна момичето, — но не е ли чудесен?

Тя вдигна острието пред очите на спътника си. Дръжката на кинжала не беше просто ръкохватка — металът следваше извивката на кокалчетата във вълниста клупка, преди да се влее обратно в основата.

— За удряне — обясни Лайла, сякаш Кел нямаше представа какво е предназначението на металния бокс. — Можеш да наръгаш противника или да му избиеш зъбите. А защо не и двете… — изпробва върха на острието с пръст. — Не едновременно, разбира се.

— Разбира се — повтори Кел и затвори шкафа. — Много обичаш оръжията, а?

Лайла го зяпна изумено:

— Че кой не ги обича?

— И вече си имаш нож — посочи ѝ той.

— Е, и? — тя продължи да се възхищава на дръжката. — Няма такова нещо като прекалено много ножове.

— Свирепа жена си ти.

Лайла размаха острието:

— Не всички имаме дарбата да си правим оръжия от кръв и шепот.

Кел настръхна:

— Не шепна. А и не сме дошли да грабим.

— Пък аз мислех, че точно затова сме тук…

Младият антари въздъхна и продължи да претърсва дюкяна. Беше го обърнал целия с хастара навън, включително претъпкания склад на Флечър отзад, и не откри нищо. Негодникът не би продал фигурата… или напротив? Кел затвори очи, остави сетивата си да се реят свободно, сякаш би могъл да усети чуждата магия. Но магазинчето припукваше от изобилие на заклинания — припокриващи се тонове, които правеха невъзможно да се разделят чуждото и опасното от просто забраненото.

— Имам въпрос — обади се Лайла, чиито джобове подрънкваха подозрително.

— Ще имаш, естествено — Кел въздъхна и отвори очи. — И съм сигурен, че те предупредих да не крадеш.

Тя подъвка устна и измъкна от джоба си няколко камъка и метална джунджурия, чието предназначение дори младежът не успя да разгадае. Остави ги на един от шкафовете.

— Каза, че световете били разделени. Как тогава този човек — Флечър — се е сдобил с фигура от Белия Лондон?

Кел прерови бюро, което се кълнеше, че вече е претърсил, сетне порови под плота му за тайни чекмеджета.

— Аз му го дадох.

— Е, а какво е правила тя у теб? — присви очи Лайла. — Да не си я откраднал?

Кел се намръщи. Всъщност така си беше.

— Не.

— Лъжец.

— Не я бях взел за себе си — обясни той. — Малцина в твоя свят знаят за моя. Които са наясно — колекционери и ентусиасти — са готови да платят прескъпо за късче от него. Дрънкулка. Талисман. В моя свят повечето знаят за твоя — малцина са заинтригувани толкова от сивотата ви, колкото вие от нашата магия, но всички са наясно за другия Лондон. Белия град. И за късче от този друг свят някои са готови да си платят добре.

Суха усмивка изкриви устните на Лайла.

— Ти си контрабандист.

— … каза джебчийката — сопна ѝ се Кел в своя защита.

— Да, крадла съм — Лайла вдигна от капака на близкия сандък червен лин и го търкулна по кокалчетата си. — Примирила съм се с това. Не е моя вината, че ти не си… — монетата изчезна. Кел отвори уста да възрази, но линът се появи след миг в другата ѝ ръка. — Не разбирам обаче. Ако си от кралския…

— Не съм…

Лайла го изпепели с поглед:

— Ако живееш с кралското семейство и се храниш на масата им, и си тяхна собственост, несъмнено не се нуждаеш от пари. Защо да рискуваш?

Кел стисна зъби и се сети за молбата на Рай да спре с глупавите игрички.

— Няма да ме разбереш.

Лайла вдигна вежда:

— Престъплението не е кой знае каква философия. Хората крадат, защото да вземат нещо чуждо, им носи облаги. Ако не го правят за пари, значи е заради властта. Актът на вземане, на нарушение на правилата ги кара да се чувстват по-силни. Правят го заради чистия инат… — Тя се извърна. — Някои крадат, за да останат живи, други крадат, за да се чувстват живи. Съвсем просто е.

— А ти от кои си? — полюбопитства Кел.

— Крада за свобода — отвърна Лайла. — По малко и от двете, бих казала… — Тя се залута по къс коридор между две помещения. Подвикна през рамо: — Значи така си се натъкнал на черния камък? Сключи ли сделка за него?

— Не — отвърна Кел. — Направих грешка. И възнамерявам да я поправя, ако успея да намеря проклетото нещо… — в разочарованието си той тресна със сила едно чекмедже.

— Полека — обади се дрезгав глас на арнески. — Ще вземеш да счупиш нещо.

Кел се обърна и откри собственикът на магазина да стои облегнал рамо на един гардероб с лека развеселена усмивчица.

— Флечър — поздрави младият антари.

— Как влезе? — поинтересува се дюкянджията.

Кел се застави да свие рамене, докато поглеждаше към Лайла, която прояви здрав разум да остане в коридорчето и да не се показва.

— Магиите ти се износват, струва ми се.

Флечър скръсти ръце:

— Съмнявам се.

Кел погледна втори път към Лайла, но нея я нямаше в коридорчето. По гърба му пролази паническа тръпка и миг по-късно се усили, щом тя се появи зад Флечър. Движеше се безшумно, с блеснал в ръката нож.

— Так! — възкликна дюкянджията и вдигна ръка покрай главата си. — Приятелката ти е много некултурна…

При тези му думи Лайла застина насред крачка. Лицето ѝ се изкриви от усилието, докато се опитваше да се бори с невидимата сила, която я задържаше на място, но нямаше полза, Флечър притежаваше рядката и опасна способност да управлява кости, а следователно — тела. Същата способност му бе спечелила оброчните окови, които толкова се гордееше, че е строшил.

Лайла например не изглеждаше впечатлена. Засипа го с порой свирепи предложения и Флечър разтвори пръсти. Кел чу звук, наподобяващ трошене на лед и момичето изпусна приглушен вик, а ножът се изхлузи от пръстите ѝ.

— Ти не предпочиташ ли да работиш сам — каза Флечър спокойно.

— Пусни я — нареди Кел.

— Ще ме принудиш ли, антари?

Кел сви юмруци — магазинът беше оплетен поне с дузина магии — срещу нашественици, крадци и, такъв му бил късметът, срещу всеки, който мислеше зло на Флечър. Собственикът на дюкяна се изсмя тихичко и отпусна ръка, а Лайла се препъна и рухна на колене, стиснала китката си и бълваща ругатни.

— Анеш — отсече Флечър. — Какво те води отново в скромния ми дюкян?

— Преди време ти дадох нещо — рече Кел. — Искам да го взема назаем.

Пласьорът изсумтя презрително.

— Не отдавам вещи под наем.

— Тогава ще го купя.

— А ако не се продава?

Кел се усмихна насила:

— Ти най-добре знаеш, че всичко се продава.

Флечър отвърна на усмивката му със студена и куха гримаса.

— Няма да го продам на теб, но на нея може… — стрелна с поглед Лайла, вече изправила се на крака и отстъпила към най-близката стена да се прислони до нея и да ругае, — за подходящата цена.

— Тя не говори арнески — обясни Кел. — Няма ни най-малка представа какво ѝ казваш.

— Така ли? — Флечър се хвана за слабините и спретна към Лайла няколко чупки в кръста. — На бас, че мога да я накарам да разбере…

Девойката присви очи:

— В ада да гориш, ши…

— Не бих се занимавал с нея — прекъсна я Кел. — Хапе.

Флечър въздъхна и поклати глава.

— В какви неприятности си се забъркал, мастър Кел?

— В никакви.

— Сигурно са големи, щом си дошъл тук. Освен това — Флечър се ухили по-зловещо, — едва ли ще ти качат физиономията на дъските за нищо.

Кел стрелна с поглед новинарската дъска на стената — там през последния час непрестанно показваха портрета му. Сетне пребледня. Кръгът отдолу, където пишеше „Натиснете тук“, пулсираше в ярко зелено.

— Какво си сторил? — изръмжа Кел.

Флечър само се усмихна.

— Без лоши чувства — заяви мрачно, точно преди вратата на дюкяна да се отвори и вътре да нахлуят кралски гвардейци.

V

Кел разполагаше само със секунда да се стегне и да превърне паниката си в гордост, преди стражата да влезе — петима мъже изпълниха помещението с движение и шум.

Не можеше да избяга — нямаше накъде да се бяга — а не искаше и да нарани гвардейците, а Лайла… Е, нямаше представа къде е тя. Както си стоеше непосредствено до стената, след миг беше изчезнала (макар Кел да забеляза как тя бърка в джоба на сюртука си миг преди да се изгуби от поглед и долавяше във въздуха леката вибрация на магията на камъка, както сигурно и Холанд го бе усещал в „Рубинени поля“).

Кел си наложи да остане неподвижен, да се престори на спокоен, независимо от лудото блъскане на сърцето му в гърдите. Постара се да си припомни, че не е престъпник, а кралското семейства най-вероятно просто се притеснява от изчезването му. Не бе направил нищо лошо — не и в очите на кралския трон. Нищо, за което да са научили. Освен ако в негово отсъствие Рай не беше казал на родителите си за нарушенията му. Не би го сторил — Кел се надяваше, да не е — но дори и да беше, в ролята на антари и член на кралското семейство, следваше младежът да бъде уважаван и дори да буди страх. Загърна се с тази увереност и лениво, почти арогантно се облегна на масата зад гърба си.

Когато кралските гвардейци го видяха да си стои там жив и здрав, по лицата им се изписа объркване. Труп ли бяха очаквали да открият? Или съпротива? Двама коленичиха пред него, другите двама отпуснаха длани върху дръжките на мечовете си, а между тях един остана прав и смръщен.

— Елис — кимна Кел на началника на кралската стража.

— Мастър Кел — Елис излезе напред. — Добре ли сте?

— Разбира се.

Гвардеецът пристъпи от крак на крак.

— Притеснихме се за вас. Целият дворец.

— Не съм възнамерявал да тревожа никого — отвърна Кел и огледа отряда. — Както виждате, съвсем добре съм.

Елис също се озърна, сетне се обърна към Кел.

— Просто… сър… когато не се върнахте от поръчката си зад граница…

— Забавиха ме — отвърна Кел с надеждата това да потуши въпросите.

Елис се намръщи:

— Не видяхте ли табелите? Навсякъде са окачени.

— Току-що се върнах.

— Простете ми тогава — запъна се Елис и посочи дюкяна. — Но какво правите тук?

Флечър се намръщи. Макар да говореше само арнески, очевидно разбираше достатъчно добре кралския език, за да схване, че го обиждат.

Кел се усмихна сухичко.

— Купувах подарък за Рай.

Нервен смях премина по отряда гвардейци.

— Значи ще дойдете с нас? — попита Елис и Кел прекрасно разбра неизречената част от думите му — без съпротива.

— Разбира се — кимна младежът, изправи се гордо и поправи палтото си.

Стражите се поотпуснаха. Кел трескаво премисляше възможните варианти, докато се обръщаше към Флечър, за да благодари за помощта.

— Мас марист — отвърна мрачно собственикът на магазинчето. Удоволствие е за мен. — Просто изпълнявах гражданския си дълг.

— Ще се върна — каза Кел на английски (с което си спечели смръщване от кралските гвардейци), — веднага щом приключа. Да намеря каквото търсех…

Всъщност думите му бяха адресирани към Лайла. Все още долавяше присъствието ѝ в помещението и чувстваше камъка, въпреки че той я скриваше. Шепнеше му.

— Сър — обади се Елис и посочи вратата. — След вас.

Кел кимна и излезе навън.

Лайла имаше достатъчно здрав разум да сграбчи камъка и да каже „Скрий ме“, веднага след като чу стражата да нахлува в дюкяна.

И талисманът ѝ се подчини отново.

Усети трепване в ръката си — непосредствено под кожата. Прелестно усещане — дали предишния път, когато използва камъчето, то бе също така хубаво? — и после воалът се спусна над нея и тя изчезна. Точно като преди виждаше себе си, но никой не можеше да я види. Нито гвардейците, нито Флечър, нито дори Кел, чиито двуцветни очи се спряха върху нея, но явно търсеха мястото, където я бяха видели за последно, а не онова, на което се намираше.

Той не бе в състояние да я забележи, ала тя го виждаше и на лицето му прочете притеснение, маскирано от тона, но не и от стойката му, и скрито под горния пласт предупреждение, пронизало измамното спокойствие на думите му.

Стой тук, сякаш я приканваше то, дори преди да го оформи с думи, отправени към помещението, но явно предназначени за нея. Така че тя остана и изчака, като проследи как Кел и четирима от петимата гвардейци излизат на улицата. Последният — с лице, скрито под спуснатия визьор на шлема — изостана.

Флечър му забърбори и вдигна длан в универсалния знак за заплащане. Гвардеецът кимна и посегна към колана си, докато пласьорът се обръщаше да погледне Кел през прозореца.

Лайла първа долови какво се мъти.

Флечър така и не разбра.

Вместо да бръкне за кесия, гвардеецът извади острие. Металът проблесна веднъж на слабата светлина в дюкяна, озова се под брадичката на Флечър и очерта безшумно червена черта през гърлото му.

Пред дюкяна чакаше затворена карета, теглена от кралски бели коне, с все още вплетени в гривите златни и червени панделки от свършилия вече парад.

Стигнаха до нея. Кел си свали палтото и го обърна отляво надясно, като пъхна ръце в сега червените ръкави на царствения си костюм. Припряно обмисляше какво да каже на краля и кралицата — естествено, не истината. Кралят имаше амулет от Белия Лондон — орнамент, поставен на полица в личните му покои, и ако Кел успееше да го вземе и да се върне при Лайла и камъка… Крадлата с все амулета, на свобода в града — това беше притеснителна мисъл. Но той се надяваше тя да внимава, поне за известно време. Да не се забърква в неприятности.

Елис вървеше на половин крачка зад Кел, тримата други гвардейци ги следваха. Петият бе останал да поговори с Флечър и най-вероятно да уреди въпроса с наградата (макар Кел да бе почти сигурен, че дюкянджията го мрази достатъчно, за да го предаде дори и без допълнителната наслада от парите).

По течението на реката и в посока към двореца празненствата постепенно затихваха — не, не затихваха, а отстъпваха, за да направят място на вечерните забавления. Музиката бе по-мека и тълпите по пристанището и пазарната улица бяха оредели — местеха се към различните пивници и кръчми в града, за да продължат да славят името на Рай.

— Хайде, сър — подкани го Елис и задържа отворена вратата на каретата, за да се качи Кел. Вместо седалки, разположени една срещу друга, в тази имаше два реда пейки, и двата — обърнати напред: двама гвардейци се качиха отзад, единият отиде да седне при кочияша, а Елис се намести на предната пейка до Кел и затвори вратата на каретата.

— Да ви откараме у дома.

Сърцето на Кел го болеше при тази мисъл. Беше се постарал да не мисли за дома и за силното си желание да се прибере, не и откакто се сблъска с камъка — и възникна мрачната задача да се отърве от него. Сега копнееше единствено да види Рай, да го прегърне за последно и тайно се радваше на отворилата се възможност.

Въздъхна треперливо и се отпусна на пейката, а Елис дръпна завесите на каретата. Каза:

— Съжалявам за това, сър.

Кел понечи да попита за кое, но нечия ръка лепна парцал върху устата му и дробовете му се напълниха с нещо горчиво и сладко. Опита се да се освободи, но в китките му се вкопчиха бронирани ръкавици и го удържаха на пейката, а след секунди над всичко се спусна мрак.

Под воала Лайла изпъшка нечуто, когато гвардеецът пусна рамото на Флечър и той рухна по лице, а бездиханното му тяло тупна върху изтърканите дъски на дюкяна.

Гвардеецът постоя неподвижен, без да се притеснява от убийството и очевидно без да обръща внимание на факта, че в момента е опръскан с чужда кръв. Огледа помещението, плъзгайки поглед покрай Лайла, и през цепката в шлема му тя видя странно блещукане в очите. Нещо като магия. Доволен от отсъствието на свидетели за премахване, войникът прибра меча в канията, завъртя се на пети и излезе от магазинчето. Приглушено звънче го изпроводи и след малко Лайла чу карета да се раздвижва и да трополи нататък по улицата.

Трупът на Флечър остана проснат на пода на магазина му, а кръвта се стичаше през рошавата му руса коса и цапаше дъските под гърдите му. Наглото му изражение бе изчезнало, заменено от изненада, емоцията бе съхранена в смъртта като насекомо в кехлибар. Очите му бяха отворени и празни, а нещо светло се бе изтърколило от джоба на ризата му и сега бе приклещено между трупа му и пода.

Твърде много приличаше на бял топ.

Лайла се озърна, за да се убеди, че е сама, и свали скриващото я заклинание. Беше достатъчно лесно да развали магията, но да пусне камъка се оказа далеч по-трудно; отне ѝ доста време и когато най-сетне успя да се освободи и да пусне талисмана в джоба си, цялото помещение се наклони. Разтърсилата я тръпка открадна топлина и нещо повече. След оттеглянето на магията тя се почувства… празна. Лайла беше свикнала с глада, но камъкът я остави изгладняла чак до костния мозък. Куха.

Проклет камък, каза си тя, пъхна върха на ботуша си под мъртвото рамо на Флечър и го преобърна. Сега слепият му поглед бе насочен нагоре в тавана и в нея.

Девойката коленичи, като внимаваше да не размазва хлъзгавата червена локва, докато вдига опръсканата с кръв шахматна фигура.

Изруга с облекчение и се изправи. Прецени топа с поглед. Първоначално ѝ се стори съвсем обикновен, но когато сви пръсти около основата от камък — или може би кост? — буквално усети разликата в енергията на фигурката и тази на Лондон околовръст. Беше незначителна и Лайла сигурно си въобразяваше, но топът ѝ се стори като течение в затоплена стая. Достатъчно студен, за да изглежда не на място.

Отърси се от това усещане и пъхна шахматната фигурка в ботуша си (не знаеше как действа магията, но не ѝ се видя разумна идея да държи двата талисмана един до друг, не и докато не потрябват, а нямаше намерение да пипа повече крадливото камъче, освен при абсолютна необходимост). Избърса кръвта на Флечър в крачола си.

Предвид положението, Лайла се чувстваше доста добре. В крайна сметка в нея бяха камъка от Черния Лондон и предмета от Белия. Сега се нуждаеше само от Кел.

Обърна се към вратата и се поколеба. Каза ѝ да не мърда оттук, но един поглед към пресния труп на Флечър ѝ стигаше да предположи, че и него са го сполетели неприятности. От друга страна беше прекарала само ден в Червения Лондон, ала не ѝ се струваше като място, където кралската стража обикаля улиците и реже гърла наляво и надясно. Може би на Кел му нямаше нищо. Но ако не е добре?

Лайла имаше предчувствие и годините кражби за оцеляване я бяха научили да се вслушва в предчувствията си. Освен това, каза си тя, никой в града не търси нея.

Насочи се към вратата и почти стигна до там, когато отново видя ножа — същия, дето толкова ѝ хареса — върху сандъка, където го беше оставила. Кел я предупреди да не краде от дюкяна, но сега собственикът лежеше мъртъв и кинжалът просто щеше да си ръждяса неоценен. Взе го и прекара предпазливо пръст по острието. Наистина беше чудесен. Лайла огледа вратата, озадачена дали защитата на магазина, която го пазеше от крадци, е издъхнала заедно със създателя си. Защо пък да не пробва. Внимателно отвори вратата, остави оръжието на пода и с върха на ботуша си ритна плячката през прага. Сниши се в очакване на наказателните мерки — поток енергия, вълна болка или дори упорито връщане на краденото в дюкяна — но не последва нищо.

Лайла се усмихна алчно и излезе на улицата. Взе кинжала и го пъхна в колана си, а после тръгна да намери — и най-вероятно да спаси — Кел от кашата, в която бе попаднал.

VI

По време на празненството Париш и Джен се мотаеха с шлемове под мишница и чаши с вино в ръка. Париш си беше спечелил монетите обратно — всъщност, в неспирната поредица игри на карти и залози, двамата си въртяха джобните напред-назад без особени печалби или загуби — и, понеже беше по-добросърдечният от двамата, предложи да почерпи Джен.

В крайна сметка, нали беше празник.

Принц Рай бе достатъчно мил да даде на двамата най-близки до себе си кралски гвардейци няколко свободни часа да се порадват на пиршествата заедно с тълпите, събрали се по бреговете на Айл. Париш, по-склонен да се тревожи, се поколеба, но Джен натърти, че точно на днешния ден Рай си е съвсем добре опазен и без тях. Поне за известно време. Така че двамата се бяха отлъчили да се порадват на тържествата.

Празненствата се вихреха край реката, пазарът бе израсъл тройно по-голям от обичайното, бреговете преливаха от посетители и гълчава, музика и магия. Всяка година тържествата бяха все по-величествени: започнаха с час-два веселби и прераснаха в цял ден наслади (последвани от няколко дни за възстановяване, при които възбудата спадаше постепенно, докато животът се върне към нормалното). Но в днешния, главния ден, утринният парад премина в следобед, отдаден на похапване, пийване и добро настроение и, най-накрая, във вечерен бал.

Тази година щеше да има маскарад.

Грамадното стълбище на двореца вече беше разчистено, цветята — събрани и отнесени пред определената за преддверие зала. Кълба ярка светлина бяха накачени като свалени от небето звезди и отвън по стените на двореца, и отвътре, бяха изкарани тъмносини килими, тъй че тази вечер кралският дворец сякаш плаваше по реката като изгряващо слънце, а отгоре луната бе обкръжена от главозамайващо нощно небе. Из цял Лондон младежи и представители на елита се качваха в колесниците си и под нос упражняваха кралския си език, докато препускаха към двореца в маски, с рокли и плащове. Пристигнеха ли, щяха да се кланят на принца, все едно е божество, а той да се опиянява от обожанието им, както правеше винаги, с наслада и добро настроение.

В маскарада зад стените на двореца можеше да се участва само с покани, но по бреговете на реката празненството бе достъпно за всички и щеше да продължи, докато след полунощ най-сетне утихне, а последните подпийнали участници се разотидат по домовете си.

Париш и Джен скоро щяха да бъдат призовани отново при принца, но засега се облягаха на подпорния прът на една шатра на пазара, наблюдаваха тълпите и се наслаждаваха неимоверно. От време на време Париш сръгваше другаря си в рамото — мълчаливо напомняне да си отварят очите на четири. Макар да не бяха официално на пост, те (или поне Париш) се гордееха достатъчно с професията си, та да носят кралските си брони (пък и не вредеше, защото дамите явно харесваха въоръжени мъже) и да следят за евентуални неприятности. През по-голямата част от следобеда неприятностите идваха под формата на някой, отпразнувал деня на Рай с повечко ентусиазъм, но от време на време избухваха сбивания и извадено оръжие или развъртяна магия налагаха намеса.

Джен даваше вид, че си прекарва наистина добре, но Париш започваше да се притеснява. Според партньора му причината била, защото спрял на първото питие, но той не мислеше така. Във въздуха се трупаше енергия и макар да знаеше, че като цяло идва от празненството, все пак се притесняваше. Имаше не просто повече енергия от обикновено. Струваше му се по-различна. Завъртя празната чаша между пръстите си и се опита да се отпусне.

Трупа огнетворци изнасяше представление наблизо, усукваше пламъците в дракони, коне и птички непосредствено пред очите на Париш и светлината на омагьосания им огън замъгли зрението му. Щом се върна на фокус, той съзря точно зад танцьорите жена — хубавица с алени устни, златни коси и обемна, едва прикрита гръд. Плъзна поглед от гърдите към очите ѝ и се намръщи. Не бяха нито сини, нито зелени, нито кафяви.

Бяха черни.

Черни като беззвездно небе или новинарска дъска.

Черни като дясното око на мастър Кел.

Париш присви очи, за да се убеди и сръчка Джен. Понеже партньорът му не реагира, той се обърна и видя гвардееца да зяпа млад мъж — не, момиче в мъжки дрехи, при това странно едноцветни — което крачеше през тълпата към двореца.

Джен се мръщеше леко срещу девойката, понеже му се струваше странна, не на място — и така си и беше — но не изглеждаше толкова необичайна, колкото жената с черните очи. Париш хвана Джен за ръката и енергично привлече вниманието му.

— Керс? — изръмжа Джен и за малко да си разлее виното. Какво?

— Онази жена в синьо — Париш се обърна отново към тълпата. — Очите ѝ…

Млъкна. Жената с черните очи беше изчезнала.

— Зашеметила те е, а?

— Не беше това. Кълна се, очите ѝ… те бяха черни.

Джен вдигна вежда и отпи от чашата.

— Май все пак попрекали с празнуването — заключи той и тупна приятеля си по рамото. Зад гърба му Париш видя момичето в момчешки дрехи да изчезва в някаква шатра, преди партньорът му да се намръщи и да допълни:

— И май не си единствен.

Париш проследи погледа му и видя как мъж, застанал гърбом към тях, прегръща жена насред пазара. Ръцете му шареха прекалено своеволно, дори за празничен ден, а жената изглежда не се наслаждаваше особено. Вдигна длани към гърдите на мъжа, сякаш да го отблъсне, но той само я целуна още по-страстно. Джен и Париш тръгнаха от мястото си към двойката. И изведнъж жената спря да се бори. Отпусна ръце покрай хълбоците си и главата ѝ клюмна, а когато след малко мъжът я пусна, се олюля и рухна на един стол. Междувременно мъжът просто се извърна и се отдалечи — или по-скоро се запрепъва сред тълпата.

Париш и Джен го последваха, скъсявайки разстоянието помежду им постепенно и равномерно, за да не предизвикат тревога. Мъжът се появяваше и изчезваше сред тълпата и накрая мина напряко между шатрите към речния бряг. Стражите ускориха крачка и стигнаха до процепа, непосредствено след като мъжът изчезна в него.

— Хей — извика му Джен и пое нещата в свои ръце. Винаги го правеше. — Спри!

Мъжът, насочил се към Айл, забави крачка и спря.

— Обърни се — заповяда гвардеецът, когато почти го беше настигнал, и се хвана за меча.

Непознатият се извърна. Париш се ококори при вида на лицето му. Там, където следваше да са очите, се намираха две езера, блеснали и черни като речни камъчета нощем, а кожата около тях бе прошарена с черни капиляри. Мъжът се ухили широко и от него като пепел се посипаха люспици.

— Асан нарана — рече той на език, който не беше арнески. Протегна ръка и Париш се дръпна, виждайки, че дланта му е съвсем черна, а пръстите му завършват с овъглени крайчета на кости.

— Какво, в името на краля… — понечи да изръмжи Джен, но нямаше възможност да завърши мисълта си, защото ухиленият мъж бръкна с овъглената си ръка през бронята право в гръдния кош на гвардееца.

— Тъмно сърце — констатира, този път на кралски.

Париш се вцепени от шок и ужас, а мъжът — или по-скоро тварта — издърпа ръката си. Кръв покриваше останките от пръстите му. Джен рухна на земята, а шокът на партньора му се трансформира в движение. Той се втурна напред, измъкна късия си кралски меч и заби острието в корема на черноокото чудовище.

За миг съществото му се стори развеселено. След това мечът на Париш засия, заклинанията по омагьосаното острие се задействаха и отрязаха мъжа от магията му. Очите му се ококориха, чернотата изчезна от тях и от вените му, и той заприлича отново на обикновен човек (макар и умиращ). Пое си хъхрещ дъх и се вкопчи в бронята на Париш — от вътрешната страна на ръката му беше жигосано X, знака на главорезите — а после се разпадна на пепел около острието на меча.

— Санкт! — изруга Париш, втренчен в купчинката сажди, които вятърът започна да разпилява.

Сетне, внезапно, в гърба му избухна нажежена до бяло болка и той погледна надолу, колкото да съзре върха на меч, щръкнал от гърдите му. Мечът изчезна с ужасяващо, влажно всмукване и коленете на Париш поддадоха, когато нападателят му го завъртя.

Пое си задавено дъх — дробовете му се пълнеха с кръв — и вдигна очи. Видя Джен в пълен ръст, с отпуснато покрай хълбока окървавено оръжие.

— Защо? — прошепна Париш.

Джен го погледна с две черни очи и мрачна усмивка.

— Асан харана — каза. — Благородно сърце.

Вдигна меча над главата си и го стовари с все сила.

XI

Бал с маски

I

Дворецът грееше като второ слънце над Айл, докато дневното светило залязваше зад него, озарило силуета му със златно сияние. Лайла си проправи път към бляскавата постройка. Напредваше ловко през тълпата по пазара — празненството бе станало доста фриволно с напредването на деня и умножаването на питиетата — и тя се опитваше да измисли как да се вмъкне в двореца, когато стигне там. Камъкът пулсираше в джоба ѝ и я примамваше с лесния си отговор, но тя беше взела решение да не използва повече магия — освен при липса на друг избор. Прекалено много отнемаше и то с потайната лукавост на крадец. Не, ако имаше друг начин да влезе, Лайла щеше да го намери.

Вече приближаваше двореца и оглеждаше любопитно главното стълбище, когато съзря своя шанс.

Портите бяха широко отворени, стълбището — застлано с копринен син килим като река нощем, а по него се изкачваше внушителен поток гости. Изглежда отиваха на бал.

Не просто бал, осъзна крадлата, загледана в множеството.

Маскарад.

Мъжете и жените до един носеха маски. Някои бяха прости, с цветни перца, но имаше и по-сложни, украсени с рога, перушина или скъпоценни камъни; една част само закриваха очите, а други не разкриваха съвършено нищо от лицето. Лайла се ухили широко. Не се налагаше да е от висшето общество, за да влезе вътре. Изобщо нямаше нужда да показва лицето си.

Имаше обаче нещо, което всички гости изглежда притежаваха — покана. Това, боеше се тя, щеше да се окаже трудно за намиране. Но в този момент, дали по прищявка на късмета, дали така било писано, Лайла чу висок сладък смях и се обърна. Видя как три момичета, не по-големи от нея, слязоха от карета. С дълги рокли и широки усмивки, те бърбореха, смееха се и поеха по алеята. Лайла незабавно позна девойките от утринния парад — същите, които припадаха по Рай и „черноокия принц“ — Кел, както тя вече знаеше. Момичетата си бяха упражнявали английския. Разбира се. Понеже английският беше езикът на кралския род и на онези, които общуваха с членовете му. Лайла се усмихна още по-широко. Навярно Кел имаше право — при други обстоятелства щеше да се отличава заради акцента си. Но тук тъкмо той щеше да ѝ помогне да се слее, да ѝ намери място сред хората.

Едно от момичетата — фуклата, която се гордееше с английския си — извади покана със златни ръбове и трите я позяпаха известно време, преди тя да я пъхне под мишница. Лайла се приближи.

— Извинете — тя положи длан върху лакътя на познатата си, — в колко часа започва маскарадът?

Девойчето май не я помнеше. Прецени с поглед Лайла — поглед, който породи у пришълката желание да освободи устата на събеседничката си от няколко зъба — преди да се усмихне сухо:

— Тъкмо в момента начева.

Лайла също се усмихна:

— Разбира се.

Момичето се отърси от ръката ѝ, без да забелязва факта, че е олекнало с една покана.

Трите девойчета се насочиха към стъпалата пред двореца, а Лайла огледа плячката си. Прокара пръст по позлатените ръбове и орнаментираното арнеско писмо. Пак зарея поглед, прецени наредените на опашка пред вратите на двореца, но не се присъедини към тях. По стълбите се изкачваха мъже и жени, сияещи в отрупаните си с бижута рокли и тъмни, елегантни костюми. Скъпи наметала топлеха раменете им, в косите им се виждаха накити от благородни метали. Лайла се огледа — износен сюртук, очукани кафяви ботуши — и се почувства по-дрипава от всякога. Дръпна своята маска — просто смачкано парче черен плат — от джоба си. В този вид никога нямаше да я пуснат, каквато и покана да имаше, колкото и ловко да боравеше с английския.

Прибра маската в наметалото си и огледа сергиите в най-близката част от пазара. Малко по-нататък продаваха храни и напитки, но тук, накрая, непосредствено до двореца, търгуваха с други стоки. Предлагаха амулети, но също бастуни, обувки, и всевъзможни други джунджурии. От входа на съседната шатра надзъртаха платове и се лееше ярка светлина. Лайла изпъна рамене и влезе вътре.

Стотици лица я посрещнаха от отсрещната стена, чиято повърхност беше покрита с окачени по нея маски. От съвсем прости до много сложни, от прекрасни до гротескни, лицата присвиваха очи, зъбеха се и я приветстваха поред. Лайла се приближи до тях и посегна да свали една. Черна, с два рога, завити спираловидно от слепоочията.

— А те сфера, кес или?

Лайла подскочи. До нея бе застанала продавачката — дребна, пълничка, с увити като змии около главата половин дузина плитки, и маска, кацнала върху тях като игла за коса.

— Съжалявам — извини се Лайла кротко, — не говоря арнески.

Жената само се усмихна и сплете пръсти пред обемистия си корем.

— Да, но английският ви е превъзходен.

Девойката въздъхна с облекчение.

— Както и вашият.

Жената се изчерви. Очевидно владеенето на езика бе основание за гордост.

— Аз обслужвам бала — обясни тя. — Съвсем редно е… — и посочи маската в ръцете на Лайла. — Не я ли намирате за малко зловеща?

Крадлата погледна маската в очите.

— Не. Според мен е идеална.

Обърна я и видя поредица числа, навярно обозначаваха цената. Едва ли в шилинги и паунди, но независимо от валутата Лайла беше сигурна, че не може да си я позволи. С нежелание я постави на мястото ѝ.

— Защо я връщате, щом е идеална? — подпита жената.

Лайла въздъхна. Би откраднала маската, ако продавачката не стоеше до нея.

— Нямам никакви пари — призна, пъхнала ръка в джоба си. Напипа сребърния часовник и преглътна. — Но имам ето това… — извади го и го подаде, с надежда жената да не забележи кръвта (беше се постарала да избърше повечето).

Търговката поклати глава.

— Ан, ан — възрази и захлупи пръстите на момичето обратно върху часовника. — Не мога да приема заплащането ви. Независимо от формата.

Лайла се навъси.

— Не разбирам…

— Видях ви тази сутрин. На пазара…

Лайла се опита да си припомни сцената, едва не довела до ареста ѝ. Жената обаче не говореше за кражбата.

— Вие с мастър Кел сте… приятели, нали?

— Един вид. — Лайла се изчерви, защото отговорът ѝ предизвика лукава усмивка у жената. Поправи се. — Не. Така де, нямам предвид…

Продавачката просто я потупа по ръката и подхвърли весело:

— Исе ав еран. Не ми е работа да… — поспря в търсене на подходящата дума, — да си пъхам носа. Но мастър Кел е авен — благословен — накит в короната на града ни. И ако сте негова, а той е ваш, магазинът ми също е ваш.

Лайла се намръщи. Мразеше благотворителността. Дори когато хората си мислеха, че дават нещо безплатно, то винаги се превръщаше в окови — пранги, които нарушават равновесието. Девойката предпочиташе да открадне, отколкото да остане задължена заради любезност. Но имаше нужда от дрехи.

Жената явно прочете колебанието в очите ѝ.

— Не сте оттук и не познавате нравите ни. Арнесци плащат дълговете си по най-различни начини. Не винаги с пари. В момента не искам нищо от вас, ще ми платите друг път, по свой си начин. Става ли?

Лайла се поколеба. В това време в двореца зазвъняха камбани, достатъчно силно, за да я разтърсят цялата, и тя кимна.

— Много добре.

Търговката се усмихна.

— Ир час. Хайде, нека потърсим нещо подходящо за вас.

— Хм… — търговката — представила се като Кала — подъвка устната си. — Сигурна ли сте, че не предпочитате нещо с корсет? Или с шлейф?

Кала се бе опитала да покаже на Лайла окачените рокли, но тя веднага бе насочила поглед към мъжките палта. Великолепни бяха, с обемни рамене, високи яки и лъскави копчета.

— Не — рече Лайла и свали едно от закачалката. — Точно това искам.

Търговката я погледна със странно изражение, но с малко — или поне много добре прикрити — предразсъдъци и отвърна:

— Анеш. Ако възнамерявате да се облечете така, ще ви потърся и ботуши.

Няколко минути по-късно Лайла се озова зад завеса в ъгъла на шатрата с най-прекрасните дрехи, които някога бе вземала в ръка, да не говорим притежавала. Взела назаем, поправи се тя. Назаем, докато ги плати.

Извади артефактите от разните си джобове — черния камък, белия топ, окървавения сребърен часовник, поканата — и ги постави на пода, преди да си свали ботушите и да се измъкне от стария си, износен сюртук. Кала ѝ беше дала нова черна туника — прилягаше ѝ толкова добре, че тя се запита дали не ѝ е приложена шивашка магия — и чифт елегантни панталони, уж по мярка, но все пак стояха леко торбести на кокалестото ѝ тяло. Лайла настоя да си задържи колана и, докато ѝ подаваше ботушите, търговката прояви достатъчно съобразителност да не зяпне при вида на многобройните оръжия, нанизани на него.

Всеки пират има нужда от свестни ботуши и тези тук бяха великолепни, изваяни от черна кожа и подплатени с нещо по-меко от непреден памук, неслучайно Лайла възкликна с наслада, щом ги обу. Да не забравяме и куртката — същинска мечта: с повдигната отзад яка, великолепна и черна — истински черна, кадифена и пищна — вталена в кръста и с пришит къс плащ, прихванат със стъклени червени брошки от двете страни на врата, което позволяваше да се преметне през раменете надолу към кръста. Лайла прокара възхитено пръсти по лъскавите, черни като катран копчета, „строени“ по предницата на дрехата. Никога не си беше падала по фръцкането и изисканите скъпотии и не беше копняла за друго, освен солен вятър, стабилен кораб и празна карта, но сега, в тази чужбинска шатра в далечна страна, облечена в разкошни дрехи, започваше да осъзнава колко привлекателни са подобни дреболии.

Накрая взе и избраната маска. Повечето маски, накачени по стената, представляваха прелестни, изящни творения от пера и дантела, украсени със стъкълца. Но тази беше прекрасна по различен, напълно противоположен начин. Напомняше на Лайла не толкова за натруфени парцали и изисканост, колкото за заострени ножове и кораби в открито море посред нощ. Изглеждаше опасна. Тя я поднесе към лицето си и се усмихна.

В ъгъла имаше облегнато патинирано сребърно огледало и девойката се възхити на отражението си. Изглеждаше почти като сянката-крадец от афишите ТЪРСИ СЕ у дома, но с нищо не напомняше кльощавото момиченце, което къта петаци, за да се измъкне от мизерията. Лъснатите ѝ ботуши блестяха от коленете до носовете и видимо удължаваха краката ѝ. Куртката се разширяваше в раменете и я пристягаше в кръста. А маската удължаваше скулите ѝ и черните рога се извиваха над главата колкото елегантно, толкова и зловещо. Лайла дълго и одобрително се гледа, както правеха момичетата на улицата, но сега нямаше на какво да се мръщи.

Делайла Бард изглеждаше като крал.

Не, поправи се тя и опъна рамене. Приличаше на завоевател.

— Лайла? — разнесе се гласът на търговката зад завесата. Произнесе името, сякаш смяташе, че звучи като „лейди“. — Всичко ли ви става?

Лайла натика дреболиите по новите, подплатени с коприна джобове на куртката и излезе от съблекалнята. Токовете на ботушите ѝ тракаха гордо по каменния под — впрочем, тя ги бе изпробвала и знаеше, че ако стъпва на пръсти, стъпките ѝ ще са безшумни — и Кала се усмихна с лукава искрица в очите, въпреки че изцъка с език. Отсече:

— Мас авен. Изглеждате по-скоро готова да щурмувате град, отколкото да съблазните мъж.

— На Кел ще му хареса — увери я Лайла и начинът, по който произнесе името му и му вдъхна ласкава мекота, интимност, накара търговката да се наперчи развеселено.

Камбаните отново се обадиха из града и момичето изруга под нос:

— Трябва да тръгвам. Отново благодаря!

— Ще ми се отплатите — отвърна Кала простичко.

Лайла кимна:

— Непременно.

Беше стигнала до изхода на шатрата, когато търговката допълни:

— И се грижете за него!

Девойката се усмихна мрачно и подръпна яката на куртката си.

— Непременно — повтори и изскочи на улицата.

II

Над себе си Кел различи сияйни шарки в червено и златно, и наситено индиговосиньо. В началото представляваха само широки ивици, но когато зрението му се фокусира, разпозна дворцовите драперии — такива висяха от тавана във всяка кралска спалня и рисуваха картини от плат, подобни на небе.

Кел присви очи и осъзна, че се намира в стаята на Рай.

Позна я, понеже таванът на собствената му стая беше декориран като полунощ — с почти черен плат, обшит със сребърна нишка, за разлика от тавана на кралицата, изобразяващ обед, безоблачен и син; кралят пък имаше залез с ивици жълто и оранжево. Само драпериите на Рай бяха такива. Като зората. На Кел му се виеше свят; затвори очи и си пое дълбоко дъх в опит да си събере мислите.

Лежеше на диван, тялото му потъваше в меките възглавници под него. Отвъд стените на стаята свиреше музика — оркестър, и през мелодията се вплитаха отгласи от смях и гълчава. Разбира се. Рожденият ден. В този миг някой си прочисти гърлото и Кел мъчително отвори очи и извърна глава, за да види самия Рай, седнал срещу него.

Принцът се бе отпуснал в кресло, с преметнат върху коляното глезен, отпиваше чай и изглеждаше наистина недоволен.

— Братко — каза той и вдигна чашата. Беше облечен изцяло в черно, а палтото, панталоните и ботушите му бяха украсени с дузини златни копчета. Маската — пищна, обшита с хиляди мънички, бляскави златни люспи — бе вдигната на главата му на мястото на обичайната му корона.

Кел се опита да отмести косата от очите си и бързо откри, че не може. Ръцете му бяха оковани зад гърба.

— Сигурно се шегуваш… — надигна се в седнало положение. — Рай, защо, в името на краля, си ми ги сложил?

Белезниците не бяха от обичайния вид, каквито се срещаха в Сивия Лондон, изработени от метални брънки. Не бяха и като оковите в Белия, които предизвикваха ослепяваща болка при съпротива. Не, бяха изработени от цяло парче метал и гравирани със заклинания, предназначени да потушават магията. Не бяха силни колкото кралските мечове, но бяха ефективни.

Рай остави чашата си върху орнаментираната масичка.

— Не желая да ми избягаш отново.

Кел въздъхна и отпусна глава на дивана.

— Това е безумно. Заради това ли взе, че ме и упои? Стига де, Рай.

Принцът скръсти ръце. Очевидно се сърдеше. Кел вдигна глава и се огледа: заедно с тях в стаята имаше двама кралски гвардейци, все още в официални брони и с шлемове на главата, със спуснати визьори. Кел познаваше отлично личната стража на Рай, за да ги разпознава — в брони или не — и това не беше неговата охрана.

— Къде са Джен и Париш?

Рай сви лениво рамене.

— Сигурно са прекалили със забавленията.

Кел се размърда на дивана в опит да се освободи от оковите. Бяха прекалено стегнати.

— Не смяташ ли, че раздухваш прекалено проблема?

— Къде беше, братко?

— Рай — запъна се Кел, — свали ги.

Принцът смъкна ботуш от коляното си и стъпи твърдо на пода. Изправи се в креслото и се наведе към Кел.

— Вярно ли е?

Кел сбърчи вежди.

— Кое да е вярно?

— Че имаш част от Черния Лондон?

Антари се вцепени.

— За какво говориш?

— Вярно ли е? — настоя принцът.

— Рай — поде Кел предпазливо. — Кой ти го каза?

Не би могъл да е никой от познатите му, с изключение на онези, които искаха камъкът да изчезне, и другите, които искаха да си го върнат.

Рай поклати тъжно глава.

— Какво си донесъл в града ни, Кел? Какво ни причини?

— Рай, аз…

— Предупредих те, че ще стане нещо такова. Казах ти да не продължаваш със сделките си, защото ще те хванат и дори аз няма да съм в състояние да те защитя.

Кръвта на Кел изстина.

— Кралят и кралицата знаят ли?

Принцът присви очи.

— Не. Не още.

Младият антари въздъхна с облекчение.

— Не е нужно да узнават. Ще направя необходимото. Връщам го там, Рай. Чак до падналия град.

Рай сбърчи вежди.

— Не мога да ти позволя.

— Защо не? — изуми се Кел. — Това е единственото място, където следва да се намира талисманът.

— Къде е сега?

— В безопасност — отвърна пътешественикът с надежда това да е вярно.

— Кел, не възможно е да ти помогна, ако не ми позволиш.

— Грижа се за проблема, Рай. Честна дума.

Принцът поклати глава.

— Обещанията не стигат. Вече не. Кажи ми къде е камъкът.

Кел се смръзна.

— Не съм ти споменавал, че е камък.

Помежду им се възцари мъчителна тишина. Рай не отклоняваше поглед от антари. Постепенно устните му се разтеглиха в мрачна усмивчица, която разкриви лицето му, сякаш принадлежеше на чужд човек.

— О, Кел… — въздъхна. Наведе се напред, отпусна лакти на коленете си и пленникът забеляза под яката му нещо, което го смрази до мозъка на костите. Медальон. Прозрачна огърлица с кървавочервени ръбове. Позната му беше, видял я бе съвсем неотдавна.

На шията на Астрид Дейн.

Кел скочи на крака, но гвардейците веднага се втурнаха и го блъснаха назад. Движенията им бяха твърде спокойни, хватката — твърде силна. Омагьосани. Разбира се. Нищо чудно, че си бяха спуснали визьорите. Магията си личи по очите.

— Здравей, момченце-цветенце! — Думите се разнесоха от устата на Рай с глас, който хем беше неговият, хем не беше.

— Астрид — изсъска Кел. — Всички в двореца ли си омагьосала?

От устните на Рай се изплъзна тих кикот.

— Още не, но работя по въпроса.

— Какво си сторила с брат ми?

— Просто го взех назаем… — Рай бръкна под яката на ризата си и извади медальона. Само едно нещо можеше да бъде: амулет за обладаване. Астрид рече: — Кръв на антари. Позволява на заклинанието да съществува и в двата свята.

— Ще си платиш за това — изръмжа Кел. — Ще…

— Какво ще направиш? Ще ме нараниш ли? И ще рискуваш да пострада безценния ти принц? Съмнявам се… — По устните на Рай отново се разля същата студена усмивка, която му беше тъй чужда. — Къде е камъкът, Кел?

— Какво правиш тук?

— Не е ли очевидно? — Рай махна с ръка да обхване стаята. — Откривам филиал.

Кел здраво напъна срещу оковите и металът се вряза в китките му. Белезниците, притъпяващи магията, бяха достатъчно здрави да отслабят способностите на обикновените хора и да сдържат заклинателството им, но не бяха в състояние да спрат магията на антари. Стига само да…

— Кажи ми къде си скрил камъка.

— Кажи ми защо си облякла тялото на брат ми — изстреля Кел в отговор, в опит да спечели време.

Астрид въздъхна в черупката на принца.

— Знаеш толкова малко за войната. Битките се водят отвън навътре, но войните се печелят отвътре навън… — Посочи тялото на Рай. — Кралствата и короните се превземат отвътре. И най-силната крепост може да устои на нападения отвъд стените си, но дори тя не е укрепена срещу атаки иззад тях. Ако бях марширувала към двореца ви по стъпалата, щях ли да стигна толкова далеч? Сега обаче никой не е забелязал появата ми. Нито кралят, нито кралицата, нито народът. Аз съм техният любим принц и така ще остане до мига, когато реша да сваля маската.

— Аз знам — напомни ѝ Кел. — Знам какво и коя си. Какво ще направиш, Астрид? Ще ме убиеш ли?

Лицето на Рай се озари от непривично злостно веселие.

— Не — плъзна се думата по езика му, — но положително ще ти се иска да съм го сторила. А сега… — Ръката на Рай повдигна брадичката на Кел, — къде ми е камъкът?

Кел се взря в кехлибарените очи на принца и отвъд тях, към тварта, скрита в тялото на брат му. Изпита желание да умолява Рай, да го призовава да се бори със заклинанието. Но нямаше да има полза. Докато тя беше вътре, принцът не съществуваше.

— Не знам къде е — призна Кел.

Усмивката на Рай се разшири — хищна и зловеща.

— Знаеш… — устата на принца оформи думата и той пак вдигна ръка, за да огледа дългите пръсти с кокалчета, украсени с бляскави пръстени. Започна да върти пръстените, та скъпоценните им камъни да се озоват отвътре. — Надявах се да кажеш нещо такова.

Миг по-късно пръстите на Рай се свиха в юмрук и се сблъскаха с челюстта на Кел.

Главата на младежа отскочи и той едва не се свлече, но гвардейците стегнаха хватката и го удържаха на крака. Кел вкуси кръв, а Рай само се усмихна с тази ужасна усмивка и потри кокалчета.

— Голяма забава се очертава.

III

Лайла изкачи дворцовите стълби с развяващ се зад гърба къс плащ на новата си куртка. Бляскавият полунощен килим леко се вълнуваше при всяка крачка нагоре, все едно беше истинска вода. Другите гости изкачваха стълбите по двойки или на малки групи; Лайла се стараеше възможно най-добре да имитира високомерната им арогантност — с изпънати рамене и вирната брадичка — докато вървеше сама. Може да не беше богаташка, но беше откраднала предостатъчно от такива като тях и я биваше да копира държанието и маниерите им.

На площадката горе показа поканата си на прислужник в черно и златно, той се поклони и отстъпи встрани, за да я допусне във фоайе, покрито с цветя. Повече цветя, отколкото беше виждала някога. Рози и лилии, божури, маргаритки и азалии и цял куп други видове, непознати на момичето. Имаше гроздове малки цветове като снежинки и дебели стебла с главици, твърде сходни със слънчоглед, само че бяха в небесносини разцветки. Ароматът на цветята изпълваше помещението, но той не замая Лайла. Навярно просто бе започнала да свиква с мириса.

Музиката се лееше през втори портал, скрит зад завеса, и загадката на онова, което се намираше отвъд, привлече Лайла през галерията от цветя. И точно когато се канеше да посегне и да дръпне настрани завесата, пред нея изникна втори слуга и ѝ препречи пътя. Девойката се напрегна, притеснена, че маскировката и поканата ѝ все пак не са били достатъчни и всеки момент ще я разкрият като натрапник, чието място не е тук. Стрелна пръсти към скрития под куртката нож.

Слугата обаче се усмихна и попита на тежкарски английски:

— Кого представям?

— Моля? — сепна се Лайла, без да забравя да говори дрезгаво и басово.

Пажът сбърчи вежди:

— С каква титла и име следва да ви обявя, сър?

— А, да… — облекчението я заля и тя отпусна ръка, без да извади ножа. Усмихна се и рече: — Капитан Бард, от „Морския крал“.

Пажът видимо се смути, но се извърна и повтори думите ѝ без възражения.

Името ѝ отекна и заглъхна в залата още преди Лайла да пристъпи вътре.

Влезе и зяпна.

Живописната хубост на света отвън бледнееше в сравнение с тази отвътре. Девойката се намираше в палат от сводесто стъкло и сияйни гоблени и с втъкана през всичко като светлина — магия. Въздухът припукваше от нея. Не тайната, омайваща магия на камъка, а шумна, ярка, всеобхватна. Кел бе казал на Лайла, че магията е като допълнително сетиво, което действа също като зрението, обонянието и вкуса, и сега тя го разбра. Магията беше навсякъде. Във всичко. И беше главозамайваща. Лайла не различаваше дали енергията идва от стотиците гости в залата, или от самата зала, която несъмнено я отразяваше. Усилваше я като звук в зала с ехо.

И беше странно — невъзможно — позната.

Под пласта магия — или вероятно заради нея — и самата зала грееше цветна и озарена. Лайла никога не бе стъпвала в „Сейнт Джеймс“, но едва ли дворецът у дома би могъл да се сравнява с великолепието тук. В нейния Лондон нямаше равни по хубост сгради. В сравнение с това тук, нейният свят наистина изглеждаше сив, бледен и безжизнен. Прииска ѝ се да разцелува камъка, задето я е освободил от него и я е довел тук, на това великолепно бляскаво място. Накъдето и да погледнеше, виждаше богатство. Пръстите я сърбяха, но тя устоя на копнежа да се впусне в грабене на джобове — напомни си, че нейният товар е твърде ценен, за да допусне да я заловят.

През преградения със завеса портал се излизаше на площадка със стъпала, спускащи се надолу и навътре към лъснат под на зала, а той самият чезнеше под ботуши и бухнали поли.

В подножието на стълбите стояха кралят и кралицата, и приветстваха всеки гост. Целите облечени в златно, изглеждаха непоносимо елегантни. Лайла никога не се бе доближавала чак толкова до истински монарси — ако не броим Кел — и си знаеше, че трябва да се изплъзне оттам възможно по-бързо, но не успя да устои на копнежа да се фръцне с маскировката си. Освен това щеше да е грубо от нейна страна да не приветства домакините. Дръзко и необмислено, изръмжа глас в главата ѝ, ала тя само се усмихна и се спусна по стълбите.

— Добре дошъл, капитане! — приветства я кралят; ръкостискането му се оказа уверено и здраво.

— Ваше Величество — тя се пребори гласът ѝ да не си смени регистъра. Наклони маска към краля, като внимаваше да не го ръгне с рогата ѝ.

— Добре дошъл — повтори и кралицата, а Лайла целуна протегнатата ѝ ръка. Тъкмо щеше да продължи нататък, когато владетелката добави. — Не сме се срещали преди.

— Приятел съм на Кел — обясни Лайла възможно по-безгрижно, все още загледана в пода.

— О! — кимна кралицата. — Тогава добре дошъл.

— Всъщност — продължи Лайла, — Ваше Величество, търся именно него. Дали знаете къде може да се намира?

Кралицата я погледна безизразно и отвърна:

— Не е тук.

Девойката се намръщи и Нейно Величество добави:

— Но не се притеснявам за него…

Говореше странно равномерно, сякаш рецитираше чужда реплика. Лошото чувство в гърдите на Лайла се усили.

— Сигурно ще се появи по някое време — подхвърли момичето и пусна ръката на кралицата.

— Всичко ще бъде наред — отбеляза кралят със сходно неискрен тон.

— Ще бъде — съгласи се кралицата.

Лайла се намръщи. Нещо не беше наред. Тя вдигна поглед и рискува непокорството да надзърне в очите на кралицата. Видя в тях бледа искрица. Зърна същата в очите на гвардееца, след като преряза гърлото на Флечър. Беше някаква магия. Никой друг ли не забелязваше? Или никой друг не бе проявил дързостта да погледне монарсите в очите?

Следващият гост се окашля зад гърба на Лайла и тя откъсна очи от кралицата.

— Извинете за задържането — избъбри тя припряно, плъзна се покрай царствените домакини и влезе в балната зала. Заобиколи тълпата танцьори и пиячи в търсене на следа от принца, но ако се съдеше по витаещото нетърпение и как погледите постоянно се стрелкаха към вратите и стълбите, той още не се бе появил.

Тя се измъкна навън през двукрила врата в ъгъла на балната зала и се озова в коридор. Беше празен, като изключим гвардеец и млада дама, които страстно се прегръщаха и бяха твърде заети да забележат как Лайла се промъква покрай тях и изчезва през следващата врата. И по-нататък. От обиколките из улиците на Лондон бе научила доста за лабиринтоподобните сгради и че богатството се трупа в средата и намалява към ъглите. Тя напредваше от коридор в коридор и криволичеше около туптящото сърце на двореца, без да се отклонява много-много. Където и да отидеше, попадаше на гости, гвардейци и слуги, но не откриваше никаква следа от Кел, от принца или изход от лабиринта. Най-накрая се озова на спираловидно стълбище — елегантно, но тясно и очевидно не беше предназначено за обществена употреба. Лайла хвърли последен поглед към посока на бала и се заизкачва по стъпалата.

Многозначителната тишина на горния етаж подсказа на девойката колко близо е до целта си, още повече че камъкът в джоба ѝ започна да вибрира. Сякаш усещаше близостта на Кел и желаеше да е до него. Лайла отново се постара да не се обиди.

Озова се в нови коридори. Първият беше празен, но не и вторият. Пропусната на косъм от погледа на стоящия на стража гвардеец, Лайла притисна гръб в тъмна ниша. Пазачът стоеше пред двукрила орнаментирана врата и не беше сам. Всъщност, макар всички други стаи в коридора да бяха без охрана, цели трима въоръжени мъже в брони пазеха най-последната.

Девойката преглътна и извади от колана най-новия си нож. Поколеба се. За втори път в рамките на тези дни се озова сама срещу трима. И предишния път схватката не тръгна на добре. Крадлата стисна здраво ножа в опит да измисли план, който да не завършва със сигурност в гроба. Камъкът поде отново мърморещия си ритъм и тя колебливо се накани да го извади от куртката си, но спря, защото забеляза нещо друго.

В коридора беше пълно с врати — вярно, най-далечната охраняваха, но най-близката стоеше отворена. Водеше в луксозна спалня, в дъното с тераса, чиито завеси трептяха на вечерния ветрец.

Лайла се усмихна и върна ножа на колана си.

Беше ѝ хрумнала идея.

IV

Кел изплю кръв върху прелестния орнаментиран под на Рай и нацапа сложна шарка. Ако присъстваше самият принц, нямаше да остане доволен. Но него го нямаше.

— Камъкът, розо моя — киселият тон на Астрид се лееше между устните на Рай. — Къде е?

Кел се помъчи да се изправи на колене независимо от вързаните си зад гърба ръце.

— Какво възнамеряваш да правиш с него? — изръмжа, докато двамата гвардейци го изправяха на крака.

— Да превзема трона, разбира се.

— Вече си имаш трон — отбеляза Кел.

— В един умиращ Лондон. И знаеш ли защо умира? Заради вас. Заради този град и страхливото ви отстъпление. Направихте от нас щит и сега процъфтявате, докато ние страдаме. Струва ми се съвсем справедливо да ви го взема като репарация. Разплата.

— И как точно ще стане? — поинтересува се Кел. — Ще изоставиш брат си в разлагащия се труп на своя свят, за да се наслаждаваш на разкоша на този?

Студен, сух смях се изтръгна от гърлото на Рай.

— Нищо подобно. В такъв случай бих била твърде лоша сестра. Двамата с Атос ще управляваме заедно. Редом.

Кел присви очи:

— Какво си наумила?

— Ще възстановим равновесието на световете. Ще отворим вратите. Или по-скоро ще ги съборим, ще създадем такава, която да стои отворена, та всеки един — всички до един — да се движат между двата. Ще слеем, ако така ти звучи по-добре, нашите два славни града.

Кел пребледня. Дори когато вратите са били отключени, те си оставали врати. И световете ги държали затворени. Отворена врата между световете нямаше да се окаже просто опасна. Щеше да бъде нестабилна.

— Камъкът не е достатъчно силен да го осъществи. — Постара се да звучи уверено. Но не беше. Камъкът бе отворил врата за Лайла. Но пробиването на плат с връхче на игла е съвсем различно от това, да го разцепиш на две.

— Сигурен ли си? — подигра му се Астрид. — Може и да си прав. Явно твоята половина от камъка не е достатъчна.

Кръвта на Кел се смръзна в жилите.

— Моята половина ли?

Устните на Рай се извиха в усмивка:

— Не си ли забелязал, че е счупен?

Кел се олюля.

— Назъбеният ръб!

— Атос го намери в този вид — на две парчета. Той обича да търси съкровища, да знаеш. От малък си е такъв. Когато растяхме, ровехме из канарите край брега с надежда да попаднем на някоя ценност. Той така и не загуби този навик. Просто издирванията му станаха значително по-сложни. И по-конкретни. Знаехме разбира се, за пречистването от Черния Лондон и за унищожението на артефактите, но той беше толкова сигурен, че трябва да е останало нещо — все нещичко — с което да спасим нашия умиращ свят…

— И го е открил — обобщи Кел и натисна китки в металните белезници. Ръбовете бяха гладки, не остри, и в ръката му се разля болка, ала кожата така и не се разкъса. Вгледа се в кръвта от устата си на пода, гвардейците го държаха изправен и хватката им не трепваше.

— Доста време му отне — продължи Астрид с устата на Рай. — Намери скрити в тайници безполезни вещи — тетрадка, парче плат — и накрая, гледай ти, намери и камъка. Счупен на две, така е, сигурно обаче си забелязал, че състоянието му не пречи на действието. В крайна сметка, това е магия. Дели се, но не слабее. Двете половини си остават свързани дори когато са разделени. Всяка е достатъчно силна сама по себе си — дотолкова, че да промени света. Но двете копнеят една за друга, да знаеш. Привличат се взаимно през стената. Ако капка от кръвта ти е достатъчна да отвори врата, помисли си само какво биха постигнали двете половинки на камъка заедно.

Биха съборили самата стена, помисли си Кел. Биха разкъсали реалността.

Пръстите на Рай се вкопчиха в облегалката на едно кресло.

— Идеята беше моя, признавам, да ти дам камъка и така да го пренесеш през границата.

Кел се намръщи, докато въртеше китки под оковаващото ги желязо.

— Защо не използва Холанд? — попита той в опит да спечели още време. — Да прехвърли камъка тук? Очевидно той е доставил тази огърлица на Рай.

Астрид разтегли устните на принца в усмивка и прокара нежно пръст по бузата на Кел.

— Исках теб… — ръката на Рай продължи нагоре и се вкопчи в косата на младежа, а Астрид се наведе, притисна крадената си буза до окървавеното лице на Кел и прошепна в ухото му. — Веднъж ти казах, че ще притежавам живота ти…

Младият антари се дръпна назад и ръката на Рай се отпусна.

— Освен това — продължи Астрид с въздишка, — така е по-разумно. Ако нещо се обърка и хванат Холанд, ще хвърлят вината върху нашата корона и втора възможност няма да ни се отвори. Ако нещо се обърка и хванат теб, вината ще лежи на твоята глава. Знам за хобито ти, Кел. Да не смяташ, че „Ожарен кокал“ пази тайни? Нищо не остава незабелязано в моя град… — езикът на Рай цъкна. — Кралски куриер с лош навик да върти контрабанда през границите. Не е толкова трудно за вярване. А ако всичко минеше добре и успеех да превзема този замък и това кралство, не би могъл да се скиташ някъде неоткриваем и да се сражаваш срещу мен. Исках да си тук, където ти е мястото. В краката ми.

В дланта на Рай започна да припуква тъмна енергия и Кел се стегна, но Астрид май не можеше да я контролира — не и с минималните умения на принца. Светкавицата се изстреля наляво и улучи металния стълб на леглото.

Кел се изсмя пресилено ехидно и отбеляза:

— Трябваше да си избереш по-добро тяло. Брат ми никога не е притежавал талант за магия.

Астрид обърна ръката на Рай и огледа пръстите му. Заключи:

— Няма значение. Разполагам с цяло семейство да си избирам.

На Кел му хрумна нова идея и той я подкокороса:

— Защо не опиташ с някой малко по-силничък?

— Като теб ли? — хладно попита Астрид. — Ще ли ти се да взема твоето тяло да се поразходя?

— Ще ми се да опиташ — отвърна антари. Ако успееше да я накара да свали огърлицата, за да му я сложи…

— Бих могла — прошепна бялата кралица. — Но обладаването не действа на антари… — допълни сухо. Сърцето на Кел пропадна в петите. — Знам го, ти също. Все пак добър опит…

Младежът проследи как брат му се обръща и вдига нож от съседната маса.

— Принудата обаче — отбеляза той… отбеляза тя… докато се възхищаваше на бляскавото острие. — Това е съвсем друг въпрос.

Пръстите на Рай се свиха около острието и Кел се дръпна назад, но нямаше къде да отиде. Гвардейците го хванаха по-здраво — като в менгеме — а принцът лениво се упъти към него, вдигна ножа, с който разряза копчетата на ризата на магьосника, и дръпна яката настрани, за да разкрие гладката, бяла плът над сърцето му.

— Толкова малко белези… — пръстите на Рай насочиха върха на ножа към кожата на Кел. — Ще поправим тази работа.

— Спри на място — обади се глас от терасата.

Кел се завъртя и видя Лайла. Беше облечена различно — в черна куртка и рогата маска — стоеше върху перваза, държейки се за рамката на вратата, и бе насочила пистолет към гърдите на принца.

— Това е семеен въпрос — предупреди Астрид с гласа на Рай.

— Чух достатъчно да знам, че всъщност не си от семейството — Лайла вдигна предпазителя и насочи пистолета към принца. — А сега крачка назад от Кел!

Устата на Рай изобрази мрачна усмивка. След това замахна с ръка. Този път светкавицата улучи и порази Лайла право в гърдите. Тя изпъшка, изпусна рамката на вратата, а ботушите ѝ се сурнаха по перилото на терасата и политна в мрака.

— Лайла! — извика Кел, видял полета ѝ в нощта. Отскубна се от гвардейците, а белезниците най-сетне се врязаха достатъчно в китката му, че да пуснат кръв. След миг бе свил пръсти върху метала и изплю командата да отключи белезниците:

— Ас оренси. Отвори се.

Оковите му паднаха и цялата му сила кипна във вените. Гвардейците го нападнаха, ала той вдигна ръце и те полетяха заднешком, единият се удари в стената, другият — в металната рамка на леглото. Кел извади кинжала си и се завъртя готов за битка срещу принца.

Рай само го съзерцаваше, развеселен.

— Какво планираш да правиш сега, Кел? Няма да ме нараниш, не и докато нося брат ти.

— Аз обаче нямам скрупули — обади се Лайла отново и незабавно последва трясък на изстрел. Болка и изненада се изписа по лицето на Рай, единият му крак поддаде, а кръвта оцвети плата около прасеца му. Девойката стоеше отвън — не върху перваза като преди, а във въздуха до него, стъпила на воал от черен дим. Облекчение заля Кел, последвано незабавно от ужас. Тя не просто се излагаше на опасност. Носеше и камъка със себе си.

— Трябва повече да се постараеш да ме убиеш. — Тя скокна от димната платформа на терасата. Влезе в стаята.

Рай се изправи на крака.

— Това предизвикателство ли е?

Гвардейците също се съвземаха, единият се придвижи зад Лайла, другият — зад Кел.

— Бягай — нареди той на девойката.

— И аз се радвам да те видя — тя пъхна талисмана обратно в джоба си. Единствено по очите и стиснатите ѝ зъби магьосникът отчете вълната от слабост след оттеглянето на магията. Лайла се прикриваше отлично.

— Не биваше да идваш — изръмжа Кел.

— Не — повтори и Рай. — Не биваше да идваш. Но вече си тук. И си ми донесла подарък.

Лайла притисна длан към куртката си, а устните на принца се извиха в зловеща усмивка. Кел се приготви за нападение, но Рай поднесе острието към своите гърди и опря върха му между ребрата си, точно под сърцето. Младият антари се вцепени.

— Дай ми камъка, иначе ще убия принца.

Лайла се намръщи, нерешително стрелкайки поглед между Рай и Кел.

— Не би го убила — заяви магьосникът предизвикателно.

Рай вдигна тъмна вежда.

— Наистина ли вярваш в това, момченце-цветенце, или се надяваш да го направя?

— Ти си избрала тялото му, защото е част от плана ти. Няма да…

— Никога не разчитай, че познаваш врага си — ръката на Рай натисна ножа и върхът потъна между ребрата. — Имам цял килер с крале.

— Спри! — настоя Кел, щом изпод върха на ножа бликна кръв. Помъчи се да заповяда на костите в ръката на Рай да не мърдат, но на магията му надмогваше силната воля на Астрид в тялото на принца.

— Колко време си в състояние да спираш ръката ми? — предизвика го бялата кралица. — Какво ще стане, ако фокусът ти започне да се изплъзва? — Кехлибарените очи на Рай прескочиха към Лайла. — Той не иска да нараня брат му. Най-добре ми дай камъка, преди да го направя.

Девойката се поколеба, в този миг свободната ръка на Рай се вкопчи в амулета за вселяване, смъкна го през главата му и го задържа хлабаво в шепа.

— Камъка, Лайла.

— Не го прави — каза Кел, без да знае на кого говори — на Астрид или на Лайла, или и на двете.

— Камъка!

— Астрид, моля те — прошепна антари с пресекващ глас.

При тези думи устните на Рай се извиха в триумфална усмивка.

— Ти си мой, Кел, и аз ще те пречупя. Като започна със сърцето ти.

— Астрид!

Но беше твърде късно. Тялото на Рай се завъртя към Лайла, а от устата му се изтръгна една-едничка дума — дръж — преди да хвърли амулета във въздуха и да забие ножа в гърдите си.

V

Случи се тъй бързо — амулетът полетя в същия миг, в който се задвижи и острието. Кел видя Лайла да отскача встрани от накита и се обърна навреме да стане свидетел как Рай забива кинжала между ребрата си.

— Не! — изкрещя младият антари и се хвърли напред.

Огърлицата се плъзна на пода и се удари в ботуша на единия гвардеец, а Рай рухна по лице с нож, забит до дръжката. Кел се наведе над него и издърпа острието.

Рай — защото сега вече беше Рай — изпъшка задавено и младежът притисна окървавените си пръсти към гърдите на брат си. Ризата на принца беше вече просмукана от кръвта и той потръпна при допира му. Кел тъкмо започна да говори, да заповяда магията да излекува принца и един от гвардейците го блъсна с цяло тяло — двамата се търколиха по пищния под.

На няколко фута от тях Лайла се бореше с другия гвардеец, докато нападателят на Кел стискаше талисмана в едната си ръка и се опитваше да прихване противника си през гърлото с другата. Младият антари риташе и се мъчеше да се освободи и когато гвардеецът (с Астрид в себе си) се втурна в атака, той вдигна ръка. Металната броня — ведно с тялото в нея — полетя заднешком, но не към стената, а се удари в перилата на терасата, те се счупиха от силата на сблъсъка, тялото на гвардееца се претърколи през тях и рухна надолу. Падна с трясък върху плочника в двора и звукът бе последван незабавно от писъци. Кел изтича на терасата и видя тялото, обкръжено от дузина танцьори от бала. Една от тях, жена с прелестна зелена рокля, посегна любопитно към захвърления на камъните медальон.

— Спри! — изкрещя Кел, но беше твърде късно.

Щом жената хвана накита, тя започна да се променя: заклинанието за обладаване я разтърси с мощна тръпка, главата ѝ отскочи и устата ѝ се разтегли в студена мрачна усмивка. Жената се завъртя на пети и се втурна в двореца.

— Кел! — извика Лайла.

Той се обърна и за първи път видя стаята — цареше пълен хаос. Вторият гвардеец лежеше неподвижен на пода, със забит през визьора на шлема му кинжал: девойката бе клекнала до Рай с вдигната маска и сплетени длани, притиснати към гърдите на принца. Беше покрита с кръв, но не нейна. Ризата на принца бе прогизнала.

— Рай — изхлипа Кел и изпъшка мъчително, коленичейки до брат си. Извади кинжала си и се поряза, дълбоко. — Дръж се, Рай! — притисна ранена длан към гърдите на принца — те започнаха да се надигат и спадат с насечен ритъм — и каза. — Ас хасари.

Излекувай се.

Рай изкашля храчка кръв.

В двора под тях кипеше суетня, гласове се лееха през строшената тераса. Из коридорите отекваха стъпки, юмруци заблъскаха по вратите на залата, която, както Кел видя, беше изрисувана с магически заклинания. За заключване.

— Трябва да се махаме — предупреди Лайла.

— Ас хасари — повтори отново Кел и натисна здраво раната. Кръвта беше прекалено много. Ужасно много.

— Съжалявам — изхъхри Рай.

— Млъквай, Рай — изръмжа младият антари.

— Кел! — настоя Лайла.

— Няма да го оставя — отвърна младежът сухо.

— Ами вземи го с нас…

Кел се поколеба.

— Нали каза, че магията има нужда от време, за да проработи. Не можем да чакаме. Вземи го с нас, щом не искаш да го оставиш, но трябва да се махаме.

Антари преглътна.

— Съжалявам — каза, докато мъчително се надигаше, вдигайки и Рай на крака. Принцът изпъшка от болка. — Съжалявам!

Нямаше начин да минат през вратата. Нито да прекарат ранения принц през цял дворец, пълен с хора, дошли да празнуват рождения му ден. А някъде сред тях беше и Астрид Дейн. Между стаите на Рай и Кел обаче имаше вътрешен проход. Бяха го използвали още като малки и сега младежът по-скоро пренесе, отколкото преведе брат си към скритата врата, а после — през нея. Поведе принца и Лайла по тесен коридор със стени, покрити с най-различни стари бележки… залози, предизвикателства и лични сметки, които си бяха водили, всевъзможни отдавна забравени задачи; диря, оставена от цялото им странно и уединено юношество.

Сега добавиха и следа от кръв.

— Не смей да си отиваш! — заповяда Кел. — Дръж се, Рай. Слушай гласа ми.

— Такъв хубав глас — прошепна принцът тихо и главата му клюмна напред.

— Рай!

С влизането в покоите на Кел, той чу как бронирани гвардейци нахлуват в стаята на принца. Затвори вратата към коридора и притисна окървавената си длан към дървенията с думите:

— Ас старо. Запечатай.

Щом думата излетя от устата му, от пръстите му блъвна стомана, оплете отвсякъде вратата и я запечата.

— Не можем да бягаме от спалня в спалня — сопна му се Лайла. — Трябва да се махнем от двореца.

Кел също беше наясно с този факт. Налагаше се да избягат. Отведе ги към личния си кабинет в отсрещния край на покоите си — онзи с кръвните знаци по вътрешната страна на вратата. Преходи към половин дузина места в града. Онзи към „Рубинени поля“ вече беше безполезен, но другите продължаваха да работят. Младият антари огледа възможностите и намери една — само едничка — за която беше сигурен, че е безопасна.

— Ще стане ли? — попита Лайла.

Кел не беше сигурен. Вътре в световете вратите бяха по-трудни за отваряне, но по-лесни за употреба — създаваха ги само антари, но всички хора можеха — хипотетично — да минават през тях. Всъщност самият той веднъж преведе Рай през такъв портал — когато го намери на кораба — но тогава бяха само двамата, а сега ставаха трима.

— Не се пускай! — нареди Кел. Намаза знака с прясна кръв и притисна Рай и Лайла с все сила — толкова силно, колкото посмя — с надеждата, че вратата — и магията — ще се окажат достатъчно мощни, за да ги отведат в светилището.

XII

Светилището и саможертвата

I

Лондонското светилище се намираше на речен завой, недалеч от края на града — каменна постройка с простата елегантност на храм и съответното благоговейно излъчване. Мъже и жени идваха на това място както да изучават магия, така и да ѝ се кланят. Учени и майстори прекарваха живота си в стремеж да проумеят — и да се свържат със — същността на силата, произхода ѝ, нейния източник. Да разберат стихийната сила на магията. Движещата същност на всичко и на нищо.

Като малък Кел прекарваше в светилището толкова време, колкото и в двореца, обучаваше се при майстор Тийрън — а и той го изучаваше — но, макар да наминаваше от време на време, не бе нощувал там от години (не и откакто Рай започна да изпада в нервни пристъпи при всяко отсъствие на Кел, твърдейки, че той не е само собственост, но и член на семейството). Въпреки това Тийрън държеше на своето: стаята на антари винаги ще се пази и Кел бе поддържал нарисувана на стената си врата, белязана от прост кръг от кръв и начертано в него X.

Символът на убежището.

Сега те с Лайла — и кървящия Рай помежду им — се препънаха през вратата и от величието на двореца и настъпилия там хаос попаднаха в проста каменна стая.

Свещ озаряваше гладко одяланите стени на помещението — тясно, с висок свод и оскъдно обзаведено. Светилището се мръщеше на разточителността и личните покои бяха снабдени само с най-нужното. Кел може и да беше авен — благословен — но Тийрън настояваше да се отнася към него както с всеки друг ученик (факт, за който Кел му беше благодарен). Ето защо неговата стая не беше по-различна от всички други: дървено бюро по протежение на едната стена и нисък нар — на другата, с малко шкафче до него. На масата гореше — както винаги бе горяла — вечна свещ. Стаята, без прозорци, имаше само един вход, но въздухът в нея бе наситен с прохладата на подземията и криптите.

На пода бе гравиран кръг с начертани покрай него символи. Усилваща сфера, предназначена за медитация. Кръвта на Рай очерта пътека през нея, докато Кел и Лайла го влачеха към леглото и го положиха на него възможно най-нежно.

— Дръж се — продължаваше да повтаря Кел, но тихите „добре“, „става“ и „както речеш“ на Рай бяха отстъпили на мълчание и плитко дишане.

Колко ас хасари бе изрекъл младият антари! Думите отново се превърнаха в тих напев на устните му, в главата и в сърцебиенето му, но Рай не оздравяваше. Колко време бе нужно магията да проработи? Трябваше да подейства! Страхът зачегърта с нокти в гърлото на Кел. Така и не провери оръжието на Астрид. Не обърна внимание на метала и гравираните по него шарки. Дали не бе блокирала по някакъв начин лечебната магия? Защо не се получаваше нищо?

— Дръж се! — мърмореше той.

Рай бе застинал неподвижно. Очите му бяха затворени, а напрежението се бе оттекло от лицето му.

— Кел — обади се Лайла тихо. — Мисля, че е твърде късно.

— Не — възрази антари и стисна ръба на леглото. — Не е. Магията просто се нуждае от време. Не разбираш как действа.

— Кел…

— Просто е нужно време! — Кел притисна и двете си длани към гърдите на брат си и сподави ридание. Никакво повдигане, никакво спускане. Не усещаше и сърцебиене под ребрата. — Не мога… — той изпъшка, все едно сам бе останал без въздух, — не мога… — гласът му потрепери, а той вкопчи пръсти в окървавената риза на брат си. — Не мога да се предам!

— Всичко свърши — възкликна Лайла. — Няма какво повече да направиш.

Не беше вярно. Все още имаше изход. Цялата топлина се оттече от тялото на Кел. А с нея си отидоха колебанието, объркването и страхът. Знаеше как трябва да действа. Какво е нужно да направи.

— Дай ми камъка — каза той.

— Не.

— Лайла, дай ми проклетия камък, преди да стане твърде късно.

— Вече е твърде късно. Той е…

— Не е мъртъв — отряза Кел. Протегна окървавена, трепереща ръка. — Дай ми го.

Лайла бръкна в джоба си, но се поколеба.

— Има причина да го държа в мен, Кел — напомни тя.

— Дявол го взел, Лайла. Моля те.

Тя въздъхна тихичко и извади камъка. Кел го издърпа от пръстите ѝ, без да обърне внимание на пулсацията на енергия, протекла в ръката му. Обърна се към трупа на Рай.

— От това няма да излезе нищо хубаво, ти ми го каза… — промърмори момичето, когато младият антари постави камъка върху спрялото да бие сърце на Рай и притисна длан върху него. — Знам колко си разстроен, но защо си мислиш, че това…

Не биваше да я слуша. Гласът ѝ се разтвори с всичко останало, докато Кел се фокусираше върху магията, препускаща във вените му.

Спаси го, заповяда той на камъка.

Мощта зазвънтя в кръвта му и изпод пръстите му блъвна дим. Плъзна се по ръката му и покрай ребрата на Рай, после се превърна в черно въже, което се усука около трупа. Свързваше ги. Обвързваше ги. Ала Рай продължаваше да лежи неподвижно.

Моят живот е негов живот — помисли си Кел. Неговият живот е мой. Вържи го за моя и върни брат ми.

Усещаше магията — гладна и нетърпелива — да пърха в него, да се опитва да нахлуе в тялото му, в неговата собствена мощ, в жизнената му сила. И този път ѝ отвори път.

Черното въже веднага се затегна и сърцето на Кел подскочи в гърдите му. Прескочи един удар и сърцето на Рай поде ритъма му, отново затупка под ръката на младия антари. За миг той изпитваше само облекчение и радост.

Сетне го облада болка.

Все едно го разкъсваха на части, нерв по нерв. Кел пищеше, превит по лице над принца, но не го пусна. Гърбът на Рай се огъна на дъга под дланта му, тъмните намотки на магията се затягаха върху двама им. Болката само се влоши, вряза се като огнен бич по кожата на Кел, по сърцето му, по живота му.

— Кел! — гласът на Лайла разсея мъглата и той я видя да се втурва крачка, сетне втора, да се пресяга да го спре, да го издърпа и освободи от заклинанието. Спри, помисли си той. Не го изрече на глас, не вдигна пръст, но магията беше в ума му и чу волята му. Бликна през него, димът се втурна и блъсна Лайла назад. Тя се удари силно в каменната стена и рухна на пода.

В душата на Кел се размърда далечен, приглушен глас. Шепнеше: Грешно е… Това е… После нова вълна болка го преви отново. Силата пулсираше във вените му и главата му тупна върху ребрата на брат му, а болката го разкъсваше с все кожа и мускули, кости и душа.

Рай изпъшка. Кел също. Сърцето му отново пропусна удар в гърдите.

И спря.

II

Стаята застина в мъртвешки покой.

Дланта на Кел се изхлузи от гърдите на Рай и тялото му с болезнено издумкване се търколи от леглото върху каменния под. Ушите на Лайла още звънтяха от силния удар на главата ѝ в стената, но тя се надигна на ръце и колене и постепенно се изправи и на крака.

Кел не мърдаше. Не дишаше.

И изведнъж след миг, сякаш продължил часове, той си пое дълбок, треперлив дъх. Рай го последва.

Лайла изруга от облекчение и коленичи до младия антари. Ризата му беше разтворена, а коремът и гърдите му — целите в кръв, под която се виждаше черен символ, съставен от концентрични кръгове. Беше врязан в кожата, точно над сърцето. Лайла погледна към леглото. Същият се виждаше и по окървавените гърди на Рай.

— Какво си направил? — прошепна Лайла. Не знаеше много за магията, но беше почти сигурна, че връщането на някого от света на мъртвите определено се вписва в графата „грях“. Ако всяка магия си имаше цена, какво ли бе струвало това на Кел?

Сякаш в отговор клепачите му трепнаха. Лайла с облекчение видя, че едното му око е все така синьо. По едно време, докато заклинанието се тъчеше, и двете бяха станали абсолютно черни.

— Добре завърнал се — поздрави го момичето.

Кел простена и тя му помогна да се надигне да седне на студения под. Вниманието му се насочи към леглото, където гърдите на Рай се надигаха и спускаха бавно, но равномерно. Прехвърли поглед от символа на гърдите на принца към огледалния на своите; докосна го с лека гримаса.

— Какво си направил? — попита Лайла.

— Обвързах живота на Рай с моя — каза той дрезгаво. — Докато аз живея, ще живее и той.

— Струва ми се опасно заклинание.

— Не е заклинание — поправи я Кел тихо. Девойката се поколеба дали му липсва сила да говори по-високо, или се бои да не пробуди брат си. — Нарича се „душевен печат“. Заклинанията могат да бъдат развалени. Душевният печат — не. Той е постоянна магия. Но това… — добави той, опипвайки белега, — това е…

— Забранено? — пробва се Лайла.

— Невъзможно — уточни Кел. — Този вид магия не съществува.

Изглеждаше замаян и машинално се изправи на крака, а Лайла се притесни, като видя, че още стиска камъка. Черните вени стигаха чак до лакътя му.

— Трябва вече да го пуснеш.

Кел сведе поглед, сякаш забравил, че държи амулета. Успя да разтвори пръсти, ала той не изпадна от шепата му. Нишки чернота се изплъзваха от камъка и криволичеха по пръстите му и нагоре по китката. В течение на няколко дълги секунди той се взираше в камъка. Накрая констатира:

— Изглежда, че не мога.

— Това не е ли много зле? — притесни се Лайла.

— Да — потвърди той и спокойствието му я притесни повече от всичко друго. — Но нямах избор… трябваше да… — млъкна и се обърна към Рай.

— Кел, добре ли си? — при тези обстоятелства въпросът прозвуча абсурдно и Кел я изгледа изпод вежди, но Лайла продължи. — Когато правеше заклинанието, не беше на себе си.

— Е, сега съм.

— Сигурен ли си за това? — попита тя и посочи ръката му. — Понеже това е ново…

Младият антари се намръщи.

— Този камък е лоша магия, ти го каза. Храни се с енергия. С хора. А сега се е прикачил към теб. Не ми казвай, че това не те притеснява.

— Лайла — поде Кел мрачно, — не можех да го оставя да умре.

— Но онова, което направи наместо…

— Направих, каквото трябваше — запъна се той. — Няма значение, предполагам. Вече изгубих битката.

Крадлата се озъби:

— Това пък какво ще рече?

Погледът на Кел омекна леко.

— Някой трябва да върне камъка в Черния Лондон, Лайла. Не става дума просто да се отвори врата и да се хвърли предмет през нея. Налага се да го занеса там. Трябва да мина с него отвъд… — Кел погледна към камъка, който се бе сраснал с ръката му. — Никога не съм очаквал да се върна оттам.

— Исусе, Кел — изръмжа Лайла. — Ако няма да си даваш труда да се опазиш жив, тогава какъв е проклетият смисъл? Защо да привързваш живота на Рай към своя, ако просто се каниш да го захвърлиш?

Кел поклати глава:

— Докато съм жив аз, ще живее и той. Не съм казал, че планирам да умирам.

— Но току-що рече, че…

— Казах, че няма да се върна оттам. Печатите на Черния Лондон са направени не толкова да попречат на влизането там, колкото да предотвратят излизането отвътре. Не мога да премахна заклинанията. И дори да можех, не бих го направил. А ако успея да отворя врата към Черния Лондон, печатите никога няма да ме пуснат да изляза.

— И не възнамеряваше изобщо да споменеш за това? Щеше да ме оставиш просто да те последвам на еднопосочно пътуване до…

— Ти искаше приключение — отряза Кел. — И не, не съм възнамерявал да…

В този миг вратата се отвори. И двамата млъкнаха, а спорът им рикошира в стените на тясната каменна стая.

На прага застана облечен в черна роба старец. С една ръка се облегна на рамката, в другата държеше сфера с бледа, белезникава светлина. Не беше стар в смисъл на спаружен. Всъщност, имаше изправена стойка и широки рамене, а възрастта му подсказваха само бялата коса и дълбоките бръчки на лицето му, задълбочени още повече от сенките, хвърляни от светлика в шепата му. Кел придърпа куртката си по-плътно и скри увредената си ръка в джоба.

— Майстор Тийрън — поздрави спокойно, сякаш с дружеския си тон би прикрил факта, че двамата с Лайла са покрити с кръв и стоят пред почти мъртъв принц.

— Кел — новодошлият се намръщи силно. — Керс ла? Ир ванеш мер… — млъкна и се вгледа в Лайла. Имаше светли, стряскащо сини очи; погледът му я прониза от край до край. Сбърчи вежди и заговори отново, този път на английски. Сякаш с един поглед бе успял да отгатне, че тя не го разбира и не е от този свят.

— Какво ви води насам? — обърна се и към двамата.

— Нали каза, че стаята ми ще се пази — отвърна Кел уморено. — Боя се, че се нуждая от нея.

Отстъпи встрани, та майстор Тийрън да види ранения принц.

Жрецът разтвори широко очи и допря пръсти до устните си в подобен на молитва жест.

— Той…?

— Жив е — Кел подръпна с ръка яката си, за да скрие символа на печата. — Но дворецът е подложен на нападение. Не мога да обясня всичко, не сега, но трябва да ми повярваш, Тийрън. Дворецът е завзет от предатели. Използват забранена магия, обладават телата и умовете на всички около себе си. Никой не е в безопасност — и никъде не е безопасно — и не бива да се има доверие никому… — задъха се, докато свърши.

Тийрън се приближи към Кел с няколко плавни крачки. Задържа лицето му в шепите си — странно интимен жест — и се вгледа в очите му, както беше сторил с Лайла, сякаш виждаше отвъд тях.

— Какво си си причинил?

Гласът на Кел заседна в гърлото му.

— Само каквото се налагаше.

Куртката му се беше разтворила и погледът на учителя се плъзна по почернелия знак над сърцето на младежа. Кел продължи изплашено:

— Моля те! Не бих довел опасността в светилището, но нямах избор.

Старецът отпусна ръце.

— Светилището е защитено срещу всяко зло. Принцът ще бъде в безопасност сред стените ни.

Облекчението заля Кел като вълна. Тийрън се обърна да огледа Лайла повторно. Вместо запознанство, констатира:

— Ти не си оттук.

Лайла протегна ръка.

— Делайла Бард.

Жрецът се ръкува с нея и под кожата ѝ пролази нещо като тръпка — но по-топла — и след нея се разля спокойствие.

— Наричам се майстор Тийрън — представи се той. — Аз съм онаси авен, с други думи, главен жрец в Лондонското светилище. Също и лечител — добави, сякаш да обясни усещането. Приключиха ръкуването, Тийрън се приближи до принца и положи леко като перце кокалестите си пръсти върху гърдите на Рай. — Раните му са много тежки.

— Знам — отвърна Кел разтреперан. — Усещам ги, все едно са мои.

Лайла се напрегна, а Тийрън помрачня.

— Тогава ще направя каквото мога, за да облекча болката му — и твоята.

Младежът кимна с благодарност и побърза да обясни:

— Вината е моя. Но ще оправя всичко…

Тийрън отвори уста да каже нещо, ала младежът го спря.

— Не мога да ти разкрия какво се случи. Налага се да те помоля за доверие, както и за дискретност.

Жрецът стисна устни.

— Ще ви заведа в тунелите — каза той. — Оттам сам ще да намериш пътя. Който и да е той.

След като излезе от стаичката си, Кел потъна в мълчание. Не бе в състояние да погледне брат си, нито да си вземе сбогом, само преглътна, кимна и се извърна, за да последва майстор Тийрън навън. Лайла се повлече след тях и започна да чопли засъхналата кръв на Рай от маншетите на новата си куртка (така или иначе щеше да ѝ се наложи да си оцапа ръцете — и ръкавите — рано или късно). Докато се провираха през вътрешността на светилището, следеше Кел и как той се взира в Тийрън, сякаш копнее жрецът да каже нещо. Но майсторът мълчеше и гледаше право напред. Накрая Кел взе да изостава все повече, докато двамата с Лайла не тръгнаха редом зад гърба на жреца.

— Дрехите ти отиват — подхвърли тихо той. — Искам ли да знам откъде ги намери?

Девойката наклони глава.

— Не съм ги откраднала, ако това питаш. Купих ги от жена на пазара, казва се Кала.

Кел се усмихна лекичко при споменаването на името.

— И как точно ги плати?

— Още не съм. Но това не означава, че няма да го направя… — Лайла отклони поглед. — Макар че не знам кога ще имам възможност…

— Ще имаш — обеща Кел. — Защото оставаш тук.

— Как ли пък не — запъна се девойката.

— Светилището ще те пази.

— Няма да позволя да ме зарежеш.

Кел поклати глава:

— Изобщо не съм имал намерение да те водя нататък. Съгласих се, идеята ми беше да те оставя тук, в моя град, за да отнесеш вестта за съдбата ми на краля и кралицата… — Лайла си пое рязко дъх, но той вдигна здравата си ръка. — И да те предпазя. Белият Лондон не е място за обитател на Сивия. Не е място за никого.

— За това имам право да съдя аз — възрази крадлата. — Идвам с теб.

— Лайла, не обсъждаме игра. Достатъчно хора умряха и аз…

— Прав си, не е игра — прекъсна го Лайла. — Стратегия е. Чух какво каза кралицата за камъка, който бил счупен на две. Трябва да се отървеш и от двете парчета, а точно в момента разполагаш само с едното. Другото е у Белия крал, нали? Следователно, ще ни предстои доста работа. И е на двама ни, Кел. Те са двамина, значи и ние трябва да сме заедно. Ти поеми краля, а аз ще се оправям с кралицата.

— Не можеш да се мериш с Астрид Дейн.

— Кажи ми, всички ли подценяваш, или само мен? Дали е защото съм жена?

— Защото си човек, затова — отряза Кел. — Може да си най-храбрата и горда душа, която съм срещал някога, но въпреки това си съставена от твърде много плът и кръв и твърде малко магия. Астрид Дейн е само магия и злоба.

— Е, всичко това е много хубаво, нали, но тя дори не е в тялото си, така ли е? Тя е тук и си прекарва страхотно в Червения Лондон. Това означава, че представлява лесна мишена… — Лайла стрелна Кел с остра като бръснач усмивка. — А аз може и да съм човек, но все пак стигнах до тук.

Младият антари се намръщи замислено.

Изумително е, помисли си Лайла, как така още не се е сбръчкал от толкова умуване.

— Стигна до тук — съгласи се той, — но няма да продължиш.

— Момичето таи сила в себе си — обади се Тийрън, без да поглежда през рамо.

Лайла се зарадва и изтъкна:

— Виждаш ли? Нали ти го разправям през цялото време.

— Каква сила точно? — полюбопитства Кел и вдигна вежда.

— Не се дръж толкова скептично! — възмути се крадлата.

— Незахранена — отвърна Тийрън. — Непреднамерена. Непробудена.

— Е, хайде тогава, онаси авен — Лайла вдигна ръце, — пробуди я.

Тийрън погледна през рамо и ѝ се усмихна лекичко:

— Сама ще се пробуди силата ти, Делайла Бард. А ти ще я подхраниш и тя ще расте.

— Тя идва от другия Лондон — уточни Кел. Тийрън изобщо не се изненада. — Онзи без магия.

— Никой Лондон не е изцяло лишен от магия — отбеляза жрецът.

— И, човек или не, — допълни Лайла остро, — ще ми се да ти напомня, че си все още жив благодарение на мен. Аз съм причината Бялата кралица да не те носи вместо палто. И имам нещо, което ти трябва.

— Какво например?

Лайла извади белия топ от джоба си.

— Ключът.

Кел се ококори от изненада, после присви очи.

— Наистина ли смяташ, че можеш да го скриеш от мен, ако пожелая да го взема?

Миг по-късно Лайла държеше топа в една ръка и ножа си в другата. Бронзовият бокс на дръжката блестеше на светлината на свещите, а камъкът бръмчеше басово и равномерно, сякаш шепнеше на Кел.

— Пробвай де — озъби му се момичето.

Антари спря на място и я погледна.

— Какво ти става? — попита той, искрено озадачен. — Толкова малко ли те е грижа за собствения ти живот, че си готова да го захвърлиш в замяна на няколко часа приключения и жестока смърт?

Лайла се намръщи. Трябваше да признае, че в началото наистина искаше да се отдаде само на приключения, но в момента не се инатеше точно заради забавлението. Истината беше, че видя настъпилата промяна в Кел — видя сянката, паднала в очите му, когато призова онази проклета прокълната магия и колко трудно му беше да се върне в кожата си след използването ѝ. Всеки път, когато прибягваше до камъка, той сякаш губеше все по-голяма част от себе си. Така че не, Лайла не възнамеряваше да го придружи само за да задоволи жаждата си за опасност. И не тръгваше с него просто за да му прави компания. Тръгваше, защото бяха стигнали до тук и защото се боеше, че той няма да успее — не и сам.

— Животът си е мой и ще го пилея както си искам — заяви тя. — И няма да го прекарам тук, все едно колко приятен е градът ти или колко по-безопасно би било. Сключихме сделка, Кел. А сега Тийрън пази тайната ти и лекува брат ти. Не съм му от полза. Нека бъда полезна за теб.

Кел я погледна в очите и поясни:

— Когато изпълня задачата, ти ще останеш в капан в Белия Лондон.

Лайла потрепери, но дръзко отвърна:

— Може и така да стане — или пък ще ида с теб до последния свят. В крайна сметка, ти пробуди любопитството ми.

— Лайла…

Очите на младежа бяха потъмнели от болка и тревога, но тя само се усмихна:

— Нека се впускаме в приключенията едно по едно.

Стигнаха до края на тунела и Тийрън бутна навън двукрила метална врата. Червената река засия срещу пътниците. Стояха на северния ѝ бряг, а дворецът грееше в далечината, все още заобиколен от звездна светлина, сякаш всичко си беше наред.

Тийрън вдигна ръка към рамото на Кел и промърмори нещо на арнески, после добави на английски:

— Нека светците и изворът на всичко да бъдат с двама ви!

Кел кимна и стисна ръката на жреца, преди да пристъпи навън в здрача. Междувременно, докато Лайла се канеше да го последва, Тийрън я улови за рамото. Присви очи срещу нея, сякаш търсеше някаква тайна.

— Какво? — попита Лайла.

— Как си го изгубила? — отговори той на въпроса с въпрос.

Момичето се намръщи:

— Кое да съм изгубила?

Леките като перо пръсти на жреца се плъзнаха под брадичката ѝ.

— Окото си.

Лайла се дръпна от хватката му и вдигна ръка към по-тъмното си око. Стъкленото. Малцина го забелязваха. Бретонът очертаваше рязка граница през лицето ѝ и дори когато гледаше някого в очите, отсреща рядко задържаха погледа си достатъчно дълго, та да забележат разликата.

— Не си спомням. — Не беше лъжа. — Резултат от нещастен случай, още докато съм била малка, така са ми казвали.

— Хм… — промърмори Тийрън замислено. — Кел знае ли?

Крадлата се намръщи още повече:

— Какво значение има?

След продължителен размисъл, старецът наклони глава и прецени:

— Навярно никакво.

Кел се бе извърнал назад към Лайла и я чакаше.

— Ако тъмата го погълне — продължи Тийрън тихичко, — трябва да сложиш край на живота му… — И погледна момичето. Погледна през него. — Смяташ ли, че ще успееш?

Лайла не беше сигурна дали той иска да знае ще ѝ стигне ли силата — или волята. Отвърна:

— Ако той умре, Рай ще го последва.

Тийрън въздъхна и с тъга уточни:

— Тогава светът ще си дойде на мястото. Вместо да остане, както е сега.

Девойката преглътна и кимна; после пристъпи към Кел.

— Е, отиваме в Белия Лондон, нали? — попита тя, когато застана до него и извади топа.

Младежът не помръдна. Взираше се отвъд реката и към прекрачилия я дворец. Лайла си помисли, че навярно съзерцава своя Лондон, своя дом, и се сбогува с него. Тогава той обади.

— Костите са едни и същи във всеки свят — посочи града, — но останалото ще бъде различно. Толкова различно, колкото е този свят от твоя… — той махна с ръка да покаже реката и центъра на Лондон. — Там, където отиваме, замъкът се намира тук. Атос и Астрид също ще са в него. Щом пресечем, стой до мен. Не смей да се отделяш. Тук е нощ, значи, че и в Белия Лондон е нощ, а градът гъмжи от сенки… — Кел погледна Лайла. — Все още можеш да премислиш.

Тя изправи гръб и подръпна яката на куртката си. Усмихна се.

— Няма начин.

III

В двореца цареше пълен хаос.

По грамадното стълбище се изливаха объркани и притеснени гости, подканвани от кралски гвардейци. Слухове се разпространяваха из тълпата със скоростта на пожар — слухове за насилие и смърт, за ранени членове на кралското семейство. Думи от рода на „предателство“, „преврат“, „убийство“ отравяха атмосферата и само подхранваха вълнението.

Някой обяви, че имало убит гвардеец. Друг — че гвардеецът паднал от терасата на принца в двора долу. Трети твърдеше, че жена в зелена рокля откраднала огърлица от зловещото местопрестъпление и избягала вътре в двореца. Четвърти уверяваше, че я видял да пъха медальона в ръцете на друг гвардеец и после рухнала в краката му. Гвардеецът дори не повикал подкрепление. Направо се втурнал към кралските покои.

Кралят и кралицата се бяха оттеглили там, а странното им спокойствие само допълваше объркването на гостите. В стаята им нахълта гвардеец. Миг по-късно, кралят изхвърча оттам, захвърлил плаща на спокойствието. Започна да крещи за предателство. Обвини Кел, че е промушил принца и призоваваше да арестуват този антари. И просто с едно щракване на пръстите объркването прерасна в паника, а хаосът блъвна като дим в нощта.

По времето, когато крачките на Джен приближиха двореца, стълбите бяха препълнени с притеснени гости. Тварта в бронята на гвардееца вдигна черните си очи към танцуващите светлини и блъскащите се тела. Не хаосът го беше привлякъл насам. А миризмата. Някой бе използвал силна магия — прекрасна магия — и той възнамеряваше да открие кой точно.

Изкачи се по стълбите, промъквайки се покрай развълнуваните гости. Май никой не забелязваше, че бронята му е повредена, пробита точно на сърцето и отпред има петно като черен восък. Нито пък забелязаха кръвта — тази на Париш — разплискана по метала.

Стигна до горната площадка, пое си дълбоко дъх и се усмихна — нощта бе натежала от паника и сила, енергията изпълваше дробовете му и го разръчкваше като жарава. Вече надушваше магията. Дори я вкусваше.

И беше гладен.

Беше избрал доста сполучливо най-новата си черупка: в объркването си гвардейците го пропуснаха да мине. Дежурен с шлем го спря едва когато се озова вътре и мина през украсеното с цветя фоайе и закрачи през празната бална зала.

— Джен — настоятелно поде гвардеецът, — къде беш… — думите обаче заседнаха в гърлото на нещастника, когато видя очите на събеседника си. — Мас авен…

Мечът на Джен пресече ругатнята му, понеже се плъзна през бронята и право между ребрата. Гвардеецът си пое последен, треперлив дъх и се опита да изкрещи, но разрез с меча странично и нагоре прекъсна свистенето на въздуха в гърлото му. Тварта, облякла тялото на Джен, отпусна полека трупа, прибра оръжието си и свали шлема на гвардееца, за да го нахлузи на своята глава. Смъкна визьора и черните му очи останаха само проблясък през металната цепка.

Из двореца отекваха стъпки, на горния етаж се разнасяха заповеди на висок глас. Джен изпъна рамене. Въздухът бе изпълнен с кръв и магия, и той тръгна да търси източника им.

Камъкът пееше в дланта на Кел, но не точно както преди. Сега мелодията — пулсирането на силата — изглежда пееше в костите му, а не над тях. Усещаше го едновременно в сърцебиенето си и в главата. С него прииждаше и странен покой, умиротворение, на което младежът се доверяваше още по-малко, отколкото на първоначалния прилив на сила. Покоят му казваше, че всичко ще бъде наред. Гукаше, напяваше и успокояваше сърцето му и караше Кел да забравя, че нещо не е наред; че изобщо държи камъка. Това беше най-лошото от всичко. Камъкът беше обвързан за ръката му, но висеше извън сетивата му — налагаше се да се бори, за да помни, че все още е в него. Вътре в него. И щом си го спомнеше, все едно се будеше от сън, изпълнен с паника и страх, само за да бъде завлечен обратно под повърхността на унеса. В тези кратки мигове на яснота му се искаше да издере, да отчупи или откъсне камъка от кожата си. Не го правеше обаче, понеже с необходимостта да го захвърли се бореше равното по сила, ала противоположно желание да го държи до себе си, да се прилепи до топлината му, все едно умира от студ. Имаше нужда от силата му. В момента — повече от всякога.

Кел не искаше Лайла да види колко е уплашен, но смяташе, че въпреки това тя го е прозряла.

Бяха се насочили обратно към центъра на града. Улиците от тази страна на реката бяха като цяло празни, но все пак се налагаше пътешествениците да пресекат някой от мостовете, прехвърлени тук-там над Айл. Беше твърде опасно, твърде открито. Особено предвид, че по средата на пътя лицето на Кел отново се появи по многобройните новинарски дъски, които осейваха улиците.

Този път обаче вместо:

ИЗЧЕЗНАЛ

Там пишеше:

ИЗДИРВА СЕ

за измяна, убийство и отвличане

От тези обвинения Кел го заболя сърцето, но се вкопчи с две ръце за факта, че Рай е в безопасност — поне доколкото това изобщо бе възможно. Плъзна пръсти по знака над сърцето си — ако се съсредоточеше, усещаше ехото от сърцебиенето на Рай: туптене, което изоставаше с частица от секундата от неговото.

Озърна се в опит да си представи улиците не само както са тук, но и както щяха да бъдат в Белия Лондон, налагаше образите в ума си. Отсече:

— Трябва да свърши работа.

В момента стояха в началото на една пряка срещу редица кораби — Лайла ги оглеждаше с възхищение — а в съседния град щяха да се намират пред мост. Мост, който водеше към улица, завършваща пред стените на Белия замък. Докато вървяха, Кел запозна момичето с опасностите на другия Лондон, като се почне от управниците-близнаци и се стигне до изгладнялото, зажадняло за сила население. Описа ѝ замъка и основите на плана си, понеже в момента разполагаше само с основи.

Основи и надежда. Надежда, че ще успеят, че ще смогне да издържи достатъчно дълго, за да победи Атос и да вземе от него втората половина от камъка, а после…

Кел затвори очи и си пое продължителен, уравновесяващ дъх. Нека се впускаме в приключенията едно по едно — отекваха в ума му думите на Лайла.

— Какво чакаме още?

Крадлата се бе облегнала на стената. Почука по тухлите.

— Хайде, Кел. Време за врати!

Държеше се по присъщия си начин, с все същата непреклонност дори сега; не изглеждаше нито загрижена, нито уплашена и това само го възбуждаше, придаваше му сила.

Раната на дланта му — макар и отчасти скрита от черния камък — беше още прясна. Кел докосна разреза с пръст и изрисува знак на тухлената стена пред тях. Лайла го хвана за ръката, стисна здраво заедно с него камъка, който вибрираше помежду им, и му подаде белия топ, а той го поднесе към кръвта на стената и преглътна, за да се отърве от нервността си.

— Ас траварс — нареди и светът омекна и потъмня около двамата пътешественици, когато пристъпиха напред през новоотворения праг.

Или поне така трябваше да се случи.

По средата на крачката обаче някаква сила дръпна Кел назад, откъсна ръката на Лайла от неговата, откъсна и него от мястото между световете и го върна на твърдата каменна улица в Червения Лондон. Замаян, Кел запримигва срещу нощта, а сетне осъзна, че не е сам. Някой се бе изправил над него. В началото силуетът беше само сянка, която си навиваше ръкавите. Едва по-късно Кел забеляза сребърния кръг, украсил яката му.

Холанд го гледаше отвисоко и се мръщеше.

— Толкова бързо ли ни напускаш?

IV

Лайла стъпи с черните си ботуши на обезцветена улица. От внезапната промяна леко ѝ се виеше свят и тя се облегна на стената. Чу отгласа на стъпките на Кел подире си.

— Е, имаме подобрение — каза и се извърна. — Поне сме на едно и също място този…

Ала него го нямаше.

Крадлата стоеше на улица пред мост, а Белият замък се издигаше в далечината отвъд река, която не беше нито сива, нито червена, а седефена, полузамръзнала ивица вода, сияеща мътно в падащата нощ. По протежението на реката горяха фенери с бледосинкави пламъчета, озаряващи околностите по странен, безцветен начин, а Лайла с нейните яркочерни дрехи изпъкваше досущ като маяк в мрака.

Нещо сияеше в краката ѝ, тя сведе очи и видя на земята белия топ, чиято светла повърхност все още бе изцапана с кръвта на Кел. Самият той липсваше. Тя вдигна амулета и го прибра, същевременно се постара да дръпне юздите на твърде разтрепераните си нерви.

Наблизо я наблюдаваше изпосталяло куче с празен поглед.

Твърде бързо Лайла осъзна, че я наблюдават отвсякъде. От прозорци и прагове, от тъмното между езерцата измъчена светлина. Посегна към ножа с металния бокс.

— Кел? — изсъска под нос, но не получи отговор. Изглежда бе станало като предния път. Вероятно просто се бяха разделили и в момента той си проправяше път към нея. Може и така да беше, но Лайла усети странно придръпване, когато прекрачиха отвъд, усети как ръката му изчезва от нейната твърде рано.

Отекнаха стъпки и тя се завъртя полека в кръг, ала не видя никого.

Кел я беше предупредил за този свят — той го нарече опасен — но понеже изразът обхващаше твърде голяма част от света на Лайла, тя не бе обърнала особено внимание на думите му. В крайна сметка, той беше израсъл в дворец, а тя — на улиците и смяташе, че знае доста повече от Кел за опасните улички и още по-опасните хора. Сега обаче, самичка, Лайла започваше да съжалява задето не му повярва достатъчно. Всеки — дори високопоставен аристократ — би могъл да види опасността. Би я надушил. Смърт и пепел в зимния въздух.

Тя потрепери — не само от студ, но и от страх. Просто, пронизващо до костите усещане за погрешност. Все едно надзърташе в черното око на Холанд. За първи път Лайла си пожела да разполага с нещо повече от ножове и револвер.

— Овос норевийк — разнесе се глас от дясната ѝ страна и тя се извърна срещу някакъв плешивко, всеки видим инч от кожата на който — от темето и чак до пръстите — беше покрит с татуировки. Какъвто и език да говореше, не ѝ прозвуча като арнески. Беше твърд и гърлен и макар Лайла да не разбираше думите, можеше да се ориентира по тона, а той не ѝ хареса.

— Товач ос мостевна — рече друг, изникнал от лявата ѝ страна; кожата му имаше вид на пергамент.

Първият се изкиска. Вторият изцъка с език.

Лайла извади ножа си.

— Назад — нареди тя с надежда жестът ѝ да преодолее езиковата бариера.

Мъжете се спогледаха и извадиха своите назъбени оръжия.

Лъхна студен ветрец и Лайла потисна потреперването си. Двамата се ухилиха с гнили зъби. Тя отпусна ножа. Сетне, с едно гладко движение, измъкна пистолета от колана си, вдигна го и застреля първия нападател между очите. Той падна като чувал с картофи, а крадлата се усмихна, преди да осъзна с каква сила е отекнал изстрелът. Не беше забелязала колко е смълчан градът, преди гърмът да изтрещи и да се разнесе по улиците. Наоколо трескаво започнаха да се отварят врати. Раздвижиха се сенки. Шепот и мърморене се разнесоха откъм уличните ъгли — в началото един глас, после два, сетне половин дузина.

Вторият тип — онзи с пергаментовата кожа — погледна мъртвеца, погледна и Лайла. Отново заговори с басово, заплашително ръмжене и тя се зарадва, че езикът не ѝ е познат. Не искаше и да знае какво ѝ казва.

Около ножа на нападателя ѝ запукаха струи тъмна енергия. Лайла долови движение на хора около себе си, сенките започваха да се оформят в зяпачи — изпосталели и сиви.

Хайде де, Кел — помисли си тя. — Къде си?

V

Кел изрече:

— Остави ме да мина.

Холанд само вдигна вежда.

— Моля те — опита пак Кел. — Мога да сложа край.

— Можеш ли? — предизвика го Холанд. — Съмнявам се дали куражът ще ти стигне… — стрелна с поглед ръката на Кел и тъмната магия, увита около нея. — Предупредих те, магията не разбира от равновесие. Важно е превъзходството. Или ти я контролираш, или тя те контролира.

— Все още я контролирам — заяви Кел през стиснати зъби.

— Не — възрази Холанд. — Нищо подобно. Пуснеш ли веднъж магията вътре, вече си изгубил.

Сърцето на младия антари се сви.

— Не искам да се бия с теб, Холанд.

— Нямаш избор — белият антари носеше пръстен с остър връх на едната си ръка и сега го използва да направи разрез на дланта си. По улицата покапа кръв. Той каза тихо: — Ас исера. Замръзни.

Тъмните капки цопнаха на земята и се превърнаха в черен лед, който се стрелна през плочника. Кел се опита да отстъпи, но ледът се движеше твърде бързо и след секунди младежът вече стоеше върху него и се бореше за равновесие.

— Знаеш ли какво те прави слаб? — попита Холанд. — Никога не ти се е налагало да бъдеш силен. Никога не се е налагало да опитваш. Не ти е било нужно да се биеш. И определено никога — за живота си. Но тази нощ това се променя, Кел. Тази нощ, ако не се биеш, ти ще умреш. И ако…

Кел не го изчака да довърши. Внезапен порив на вятъра връхлетя напред и едва не събори младежа на леда, докато се завихряше към Холанд. Обкръжи белия антари и го скри от поглед. Вятърът свиреше, но през воя му Кел чуваше басов и зловещ звук. После осъзна, че е смях.

Холанд се смееше.

Миг по-късно окървавената ръка на Холанд се появи отново, раздели пелената на циклона, самият Холанд излезе от него, а колоната от вятър се срути околовръст.

— Въздухът не може да бъде заострен — порица той противника си. — Не може да наранява. Не може да убива. Следва да си подбираш стихиите с повече внимание. Виж сега!

Холанд се задвижи с такава гладка елегантност, че беше трудно да се проследят движенията му, камо ли да си в крак с него. С едно плавно движение падна на коляно, докосна земята и рече „ас стено“.

Разтроши се.

Калдъръмът под ръката му се разби на дузина заострени парчета и при изправянето му те полетяха заедно с него и увиснаха във въздуха, както бе станало с гвоздеите в онази уличка. Той врътна ръка и късовете се понесоха стремително към Кел. Камъкът в дланта му завибрира предупредително, а той едва смогна да вдигне ръка с грейналия в нея талисман и да отвърне:

— Спри!

Димът се изля пред него и улови остриетата в полет, като ги строши на прах. През Кел заедно с командата се изстреля енергия, последвана незабавно от нещо по-мрачно и по-студено. При тази вълна той изпъшка. Усещаше магията да се катери над кожата му и под нея и ѝ нареди да спре, блъсна я назад с цялата си мощ, докато димът се разсейваше.

Холанд заклати глава.

— Давай, Кел. Използвай камъка. Ще те погълне по-бързо, но пък току-виж победиш.

Кел изруга под нос и призова друг циклон, този път — пред себе си. Щракна с пръстите на ръката, на която нямаше камък. В шепата му се появи огън и когато се допря до въздушния вихър, прихвана и обви вихрушката в пламъци. Огненият циклон изпепели земята и стопи леда. Докато нападаше Холанд, той — от своя страна — вдигна ръка и призова земята да се вдигне като щит, а сетне — в мига, щом пламъкът угасна — прати каменната стена да връхлети Кел. Кел вдигна ръце в борба да овладее камъните и твърде късно осъзна, че са пратени само за отвличане на вниманието му от извисилата се водна вълна, която го удари откъм гърба.

Речният изблик събори Кел на четири крака, той не успя да се изправи, тя го заля и се уви около него. След секунди младият антари вече се намираше в капана на вълната, мъчеше се да си поеме въздух, преди да го е погълнала изцяло. Бореше се, прикован от силата на водата.

— Астрид те иска жив — напомни Холанд, вадейки извит нож изпод наметалото си. — Настоя за това… — свободната му ръка се сви в юмрук, а водата се стегна и изкара въздуха от дробовете на Кел. — Но положително ще разбере, че за да се сдобия с камъка не съм имал друг избор, освен да те убия.

Холанд закрачи към противника си с премерени стъпки по заледената земя, извитото острие висеше отпуснато покрай хълбока му, а Кел се гърчеше и си блъскаше ума в търсене на нещо, каквото и да е, което да използва. Посегна към ножа в хватката на Холанд, но металът беше омагьосан и дори не трепна. Въздухът на младежа свършваше, а белият антари почти го беше връхлетял. И в този миг през вълната от вода видя неясен образ на корабни товари, купчина дъски и колци, и тъмния метал на вериги, навити върху стълбове по моста.

Кел сви пръсти, най-близката връзка вериги полетя напред и се уви около китката на Холанд, като развали фокуса му. Водата изгуби форма и се разпадна, жертвата ѝ се просна по лице на земята, прогизнал до кости и давещ се за въздух. Холанд още се опитваше да се освободи; Кел си даваше сметка, че не може да си позволи колебание. Около краката и кръста на магьосника се уви още един наръч вериги, свалени от друг прът. Белият антари понечи да запрати закривения нож, но трети чифт вериги прихвана ръката му и я притисна към тялото. Нямаше да го удържат, не и задълго. С магия Кел изтръгна метален прът от настилката на пристана и го запрати във въздуха, за да увисне на около фут зад Холанд.

— Не мога да ти позволя да победиш — подвикна му младежът.

— Тогава най-добре ме убий — изръмжа Холанд. — В противен случай, няма да има край.

Кел извади ножа изпод мишницата си и го вдигна като за удар.

— Ще се наложи повечко да се постараеш — присмя се белият антари, щом ръката на Кел застина, понеже костите му се оказаха застопорени на място от волята на противника му. Точно на това се надяваше младежът. В мига, щом фокусът на Холанд се съсредоточи в ножа, Кел го нападна, но не отпред, а изотзад, като заповяда на металния прът да полети с цялата си мощ.

Той се стрелна през въздуха и улучи целта, ръгна Холанд в гърба с достатъчно сила да проникне през наметалото, през кожата и костите. Щръкна през гърдите на антари, металът и кръвта скриваха душевния печат около сърцето му. Сребърният диск на брошката му се счупи и падна, а късото наметало се смъкна от раменете му, когато рухна с омекнали колене.

Холанд тупна на влажната улица, а Кел се изправи с олюляване. Обзе го ужасна тъга, докато крачеше към тялото на белия антари. Бяха само двамина от вида си, измираща порода хора. Сега бе останал самичък. А скоро нямаше да има нито един. Вероятно така бе и редно да бъде. Така трябваше да бъде.

Кел хвана здраво окървавения метален прът и го извади от гърдите на Холанд. Захвърли го встрани — глухото му издрънчаване върху плочника прозвуча като пресекващо сърцебиене. Младежът коленичи до поваления си противник, под който започваше да се събира локва кръв. Провери за пулс и го напипа, но беше плитък и неравен.

— Съжалявам — каза му Кел.

Беше глупаво и безполезно твърдение, но острието на гнева му се бе притъпило и сега тъга, страх и загуба се сливаха във всеобхватна болка, която, струваше му се, никога няма да отърси. Бръкна под ризата на антари и напипа амулета от Белия Лондон на връв на шията му.

Холанд знаеше. Бе забелязал предстоящото нападение, но не го спря. В мига преди металният прът да го удари откъм гърба, той спря да се бори. Продължи само секунда — едно поемане на дъх — но стигаше да даде на Кел предимство, да му се разкрие. И в отрязъка от време, след като металът прониза тялото на белия магьосник и преди той да падне, на лицето му не се изписа нито гняв, нито болка. А облекчение.

Кел скъса връвта и се изправи, но не можеше да се застави да остави събрата си тук, насред улицата. Прехвърли поглед от амулета към очакващата го стена и изправи омекналото тяло на Холанд на крака.

VI

След стъпването си в Белия Лондон, Кел най-напред видя как Лайла размахва два ножа. И двата — окървавени. Беше успяла да си прореже път през неколцина нападатели — труповете им лежаха проснати на улицата — но я обкръжаваха още и мнозина се навъртаха по-надалеч, следяха схватката с алчни погледи и си шепнеха на гърления си език.

— Хубава червена кръв.

— Мирише на магия.

— Разпори я.

— Виж каква е вътре.

Кел отпусна тялото на Холанд на земята и пристъпи напред.

— Вос ренск торейк! — изрева той и за всеки случай разлюля и земята. Отдръпнете се от нея.

При вида му тълпата подивя — някои избягаха, но другите, твърде любопитни, отстъпиха назад само крачка-две. Щом Лайла го съзря, присви очи.

— Много, много закъсня — изръмжа тя. Обичайното ѝ спокойствие се беше пропукало и под него изглеждаше вкочанена от страх. — И защо си мокър?

Кел огледа прогизналите си дрехи. Прокара ръце по тях и заповяда на водата да се махне — миг по-късно остана сух, с изключение на локвата около ботушите му.

— Сблъсках се с препятствие — махна към Холанд зад гърба си.

Неколцина тъмнооки местни жители вече бяха започнали да проучват страдалеца. Един извади нож и го притисна към китката на умиращия антари.

— Спри — изрече властно Кел и блъсна нападателите назад с порив вятър. Преметна белия антари през рамо.

— Остави го — плю Лайла. — Нека оглозгат костите му.

Кел поклати глава.

— Иначе ще оглозгат нашите — предупреди тя.

Кел се извърна и видя, че ги обграждат мъже и жени.

Жителите на Белия Лондон знаеха заповедите и бяха наясно, че близнаците Дейн ще отсекат главата на всеки, докоснал техния гост „отдалеч“, но беше нощ и съблазните на прясната магия и беззащитния Холанд натежаваха на везните. Лайла и Кел заотстъпваха заднешком, докато не стъпиха на моста.

— Лайла — обади се младежът тогава.

— Да? — отвърна тя тихо и напрегнато.

— Бягай.

Без да се поколебае, Лайла се извърна и хукна с все сили по моста. Кел вдигна ръка и с нея — стена от камък. Барикадата трябваше да им спечели време. Той също се впусна да бяга. Колкото сили имаше, с Холанд на тясното си рамо и с черна магия, плискаща във вените.

Кел стигна до средата на моста, а Лайла почти до другия му край, когато местните жители най-сетне събориха преградата и се втурнаха след тях по конструкцията. Стигайки до отсрещния бряг, младият антари коленичи на земята и опря окървавена ръка до основите на моста.

— Ас стено — нареди той, точно както бе направил Холанд. Мостът незабавно започна да се руши; камъни и хора се посипаха в ледената Сийлт. Кел едва си поемаше дъх, пулсът громолеше в ушите му. Лайла застана до него, втренчена в трупа на Холанд.

— Мъртъв ли е?

— Почти — отвърна Кел, изправи се на крака и понесе другия антари на рамо.

— Дано да си го накарал да страда — плю Лайла и се извърна към извисяващия се замък.

Не, помисли си Кел, докато тръгнаха нататък. Той е страдал предостатъчно.

Напредваха по улиците и той усещаше погледите на хората, но никой не излезе от дома си. Вече се намираха твърде близо до замъка, а той имаше хиляди очи. Скоро се извиси пред пътешествениците — каменна цитадела зад висока стена, със сводест вход като зейнала паст, който водеше към тъмен двор, пълен със статуи.

Камъкът бръмчеше в дланта на Кел и той осъзна, че вече не зове само него. Викаше и другата си половина. До него Лайла измъкна ново острие изпод палтото си. Това обаче не беше обикновен нож. Беше кралски къс меч от Червения Лондон.

Кел зяпна и попита:

— Откъде го взе?

— Отмъкнах го от гвардееца, дето се опита да ме убие — отвърна тя и се възхити на оръжието. Кел различи дори символите, начертани по острието, изработено от метал. Метал, годен да обезврежда магия.

— Както казах, човек не може да има прекалено много ножове.

Младият антари протегна ръка.

— Ще ми услужиш ли с него?

Лайла го изгледа замислено, сви рамене и му подаде оръжието. Кел стисна дръжката, а тя извади пистолета си и се зае да го презареди.

— Готов ли си? — попита крадлата и завъртя барабана.

Кел се взираше през портите към очакващия ги замък.

— Не.

При тези думи тя му показа най-остроръбата си усмивка.

— Добре. Които смятат, че са готови, винаги свършват мъртви.

Младият антари съумя да ѝ се усмихне леко в отговор.

— Благодаря ти, Лайла.

— За какво?

Той не обясни, а просто пристъпи напред в очакващата ги тъмнина.

XIII

Кралска клопка

I

В бялата тронна зала витаеше облак черен дим — ивица нощ на фона на бледите стени. Ръбовете му бяха неравни, кълбяха се и избледняваха, но центърът беше гладък и лъскав, също като парчето от камъка в шепата на Атос или повърхността на новинарска дъска, каквато всъщност кралят бе призовал с него.

Атос Дейн седеше на трона си, тялото на сестра му — на нейния трон до него. Завъртя камъчето в ръка, загледан в подвижния образ на Кел и спътницата му, които тъкмо влизаха в двора на замъка му.

Където и да попаднеше другата половинка на камъка, влечеше и погледа му.

Най-далечният Лондон едва-едва се различаваше, но образът на повърхността на облака стана чист и ясен по време на приключенията на Кел и спътницата му в по-близкия. Атос бе проследил събитията, разгърнали се из различните градове — бягството на младия антари, лукавството на момичето, провала на слугата му и глупостта на сестра му, раняването на принца и смъртта на магьосника…

Стисна талисмана в юмрук.

Атос бе наблюдавал поредицата случки със смес от веселие, раздразнение и, честно казано, възбуда. Кончината на Холанд предизвика недоволството му, но пред възможността да убие Кел настръхна целия от задоволство.

Астрид щеше да побеснее.

Кралят завъртя глава и погледна тялото на сестра си, облегнато на трона, с пулсиращ на шията амулет. На един Лондон разстояние тя вероятно все още сееше хаос, но тук седеше бледа като дялания камък под нея. Ръцете ѝ бяха отпуснати върху подлакътниците на трона, а кичури бяла коса се виеха над затворените ѝ очи. Атос цъкна с език срещу сестра си и отбеляза:

— Ос воса ночтен. Да беше ме оставила аз да ида на бала с маски вместо теб. Сега играчката ми е мъртва, а твоята забърка ужасна каша. Какво оправдание ще си намериш?

Тя, разбира се, не отговори.

Потънал в размисъл, Атос потропа с дългите си пръсти по ръба на трона. Ако прекъснеше заклинанието и пробудеше Астрид, тя само щеше да усложни ситуацията. Не, предостави ѝ възможност да се справи с Кел по нейния си начин и тя се провали. Сега идваше неговият ред.

Атос се усмихна и се изправи на крака. Стисна по-силно камъка и образът на Кел се разтвори в дима и сетне в нищото. През краля заплиска сила — магия, гладна за още, но той я удържа; захранваше я само с възможния минимум. Налагаше се тя да бъде контролирана, а Атос бе известен като зорък господар.

— Не се притеснявай, Астрид — каза той на омагьосаната кралица. — Ще оправя всичко.

Приглади косата ѝ, намести яката на бялото ѝ наметало и тръгна да посрещне гостите си.

II

От потъналия в мрак каменен двор цитаделата на Белия Лондон се въздигаше в колона от силна светлина. Лайла се гмурна в гората от статуи, за да изпълни своята част от плана, докато Кел вървеше към очакващите го стъпала. Положи тялото на Холанд върху една каменна пейка и се изкачи по стълбите, стиснал с една ръка кралския меч, а с другата — талисмана от Черния Лондон.

Давай, Кел, прилъга го Холанд. Използвай камъка. Ще те погълне по-бързо, но току-виж пък победиш.

Нямаше такова намерение. Закле се да не го прави. Краткото призоваване на талисмана в битка само бе пришпорило тъмнината. Черните нишки вече се увиваха над лакътя на младия антари и пълзяха към рамото. Кел не можеше да си позволи да изгуби по-голяма част от себе си. Дори и сега му се струваше, че с всеки удар сърцето му разнася отровата все повече.

Изкачи стъпалата с тътнещ в ушите си пулс. Кел не беше толкова глупав, та да си мисли, че ще съумее да издебне Атос незабелязано — не и тук. Кралят несъмнено знаеше за идването на червения антари, но го допусна да се приближи до портите му невредим. Бяха изчезнали и десетимата стражи с празни погледи, обикновено охраняващи стълбището — очевидно пътят пред Кел бе разчистен. Отстраняването на препятствията само по себе си представляваше предизвикателство. Арогантно действие, достойно за краля на Белия Лондон.

Кел би предпочел да се изправи пред армия, а не пред неохраняван вход и онова, което го очаква от другата страна. След всяка крачка напред, отминала без съпротива и сблъсък с препятствие, той само се притесняваше още повече от следващата. Когато стигна най-горната площадка, ръцете му вече трепереха, а сърцето му бе паднало в петите.

Поднесе тресящите се върхове на пръстите си към портата и с усилие напълни дробовете си с последна глътка студен въздух. После бутна. Вратите на замъка се разтвориха под натиска му, без да се наложи да използва нито сила, нито магия. Сянката на Кел се изля в коридора. Той прекрачи през прага и факлите във фоайето веднага пламнаха с бледи пламъци, които се извисиха към сводестия таван и надолу по коридора, и разкриха лицата на дузината стражи, застанали там.

Кел си пое дъх и се приготви, но войниците не помръднаха.

— Няма да те докоснат и с пръст — разнесе се звънлив глас. — Не и ако не се опиташ да бягаш.

Атос Дейн излезе от сенките, облечен в обичайните си снежнобели дрехи, с избледнели черти, направо обезцветени от светлината на факлите.

— Удоволствието да те убия ще бъде мое. И единствено мое.

Атос държеше свободно в шепата си другата половина от черния камък и само при вида му през Кел бликна прилив на сила.

— Астрид ще се цупи, разбира се — продължи Атос, — тя те искаше за домашен любимец, но аз винаги съм смятал, че си по-голям проблем жив, отколкото мъртъв. И развоят на събитията послужи като доказателство за това твърдение.

— Всичко приключи, Атос — заяви Кел. — Планът ти се провали.

Белият крал се усмихна мрачно:

— Същият си като Холанд. Знаеш ли защо не успя да вземе короната? Никога не е обичал войните. Гледаше на кръвопролитието и битката като на средства за постигане на целта. На крайната цел. А аз винаги съм харесвал самото пътуване към нея. И ти обещавам да се насладя на всеки миг от него!

Атос стисна своята половина от камъка и от нея се изля дим. Кел не се поколеба. Нареди на бронята — и на стражите в нея — да напуснат местата си до стената и да преградят пътя между него и краля. Но това се оказа недостатъчно. Димът ги заобиколи, мина под и през тях и посегна към антари в опит да се увие около ръцете му. Той заповяда на стената от стражи да блъснат Атос и разряза дима с кралския си меч. Кралят обаче не изтърва камъка, а магията, достатъчно умна, заобиколи острието на Кел, улови китките му и незабавно се превърна в железни окови, които не излизаха от пода, а от стените от двете страни на фоайето.

Металът се опъна до крайност и разпери широко ръцете на Кел, а Атос прескочи стражите и стъпи с лекота и без усилие непосредствено пред него. Веригите се стегнаха и се врязаха в и бездруго наранените китки на Кел, а краденият меч изпадна от пръстите му. Междувременно кралят извади сребърен бич. Той се разви от ръката му, изля се на пода и раздвоеният му връх близна плочите.

— Да проверим ли колко умело страдаш?

Атос вдигна бича, а Кел уви пръсти около веригите. Кръвта по дланта му почти бе засъхнала, но той стисна метала достатъчно силно, за да отвори раната.

— Ас оренси — нареди миг преди бичът да изплющи във въздуха и веригите го пуснаха тъкмо навреме, та да се приведе под раздвоения език от сребро. Търкулна се, грабна захвърленото оръжие и притисна кървящата си длан към плочите на пода, спомнил си атаката на Холанд.

— Ас стено.

Подът изпука на дузина остри парчета под пръстите му. Кел се изправи, острите късове се издигнаха редом с него и когато вдигна ръка, те се изстреляха към краля. Атос спокойно вдигна длан в отговор, стиснал камъка в шепата си. Пред лицето му се оформи щит, а парчетата плоча се разбиха в него, без да му навредят.

Кралят се усмихна мрачно и свали щита:

— О, да — ще ми бъде много приятно!

Лайла се промъкваше през гората от статуи, свели глави в знак, че се предават, и вдигнали умолително ръце.

Заобиколи титаничната цитадела — приличаше на катедрала, стига те да бяха само от стомана и камък, без цветни витражи и да се строяха на повдигнати основи. И все пак крепостта бе дълга и тясна като църква, с голяма двукрила врата от северната страна и три по-малки, макар и впечатляващи, входа от юг, изток и запад. Сърцето на Лайла се беше разтупало при приближаването на южния вход, пред който пътят към стълбите бе обкръжен от каменни молители.

Би предпочела да изкатери стените и да влезе през горните прозорци — подход по-дискретен от маршируването по стъпалата, но нямаше въже и кука, а и да разполагаше, облеклото ѝ не беше подходящо за подобна каскада, пък и Кел я предупреди да не опитва.

Близнаците Дейн, обясни той, не изпитват доверие към никого и сам по себе си замъкът беше толкова капан, колкото и седалище на краля.

— Главните порти гледат на север — уточни той, — през тях ще мина аз. Ти влез през южните.

— Не е ли опасно?

— На това място — отвърна младежът, — всичко е опасно. Но ако портата не те пусне, поне падането няма да е толкова стръмно.

И Лайла се съгласи да мине през вратата, независимо от гризящия я страх да не би да се окаже капан. Всичко тук беше капан. Стигна до южното стълбище и, преди да тръгне да се изкачва, надяна рогатата маска на лицето си. На върха портата поддаде без съпротива. Предчувствието ѝ отново подсказа да се обърне и да хукне в обратна посока, но за първи път в живота си тя пренебрегна предупреждението и влезе в замъка. Пространството отвъд вратата тънеше в мрак, ала щом Лайла прекрачи прага, пламнаха фенери и тя застина. Дузини стражи стояха покрай стените като живи брони. Обърнаха глави към отворената врата и съответно — към нея, и тя се стегна за предстоящото нападение.

Не се случи нищо.

Кел беше казал на крадлата, че в Белия Лондон трона вземат — и удържат — със сила и този тип унаследяване рядко предполага лоялност. Стражите тук очевидно бяха обвързани с магия, в капан под определено контролиращо заклинание. Но да насилваш хора да правят неща, които не искат, представлява проблем: налага се да си извънредно конкретен. Подчинените ти нямат избор, освен да изпълняват заповедите, но има малка вероятност да прекрачат отвъд буквата и да последват духа им.

Лайла се усмихна доволно.

Каквито и заповеди да бе дал крал Атос на стражата си, те явно не се отнасяха до нея. Празните им погледи я следваха, докато пресичаше коридора възможно по-спокойно. Тя се движеше така, все едно тук ѝ е мястото. Все едно не е дошла да убие кралицата им. Докато ги подминаваше се запита колко от тях биха желали да успее.

Коридорите в червения дворец представляваха лабиринт, тези тук обаче бяха проста мрежа от прави и пресечки — поредното доказателство, че някога замъкът е имал функциите на църква. Поредната пресечка, която хвана, я достави пред тронната зала — точно както Кел бе казал.

Той обаче беше казал и че ще бъде празна.

Невярно сведение.

Пред тронната зала стоеше хлапе. На години младежът беше по-малък от Лайла, слабичък, но жилест и, за разлика от стражите с празните погледи, неговите очи бяха тъмни и измъчени, а погледът — трескав. Виждайки пришълката, извади меча си. Нареди:

— Вуск!

Лайла сбърчи вежди.

— Вуск — повтори твърдо хлапето. — Ос рейкав вуск!

— Хей ти — отвърна тя твърдо, — мръдни.

Момчето захвана да говори тихо и настоятелно на езика си. Лайла поклати глава и извади ножа със стоманения бокс от канията му.

— Махни се от пътя ми.

С чувството, че е успяла да го накара да разбере, тя тръгна към вратата, но противникът ѝ вдигна меча си, застана точно на пътя ѝ и пак заяви:

— Вуск.

— Виж — изръмжа, тя, — нямам представа какви ги говориш…

Младият гвардеец се озърна, притеснен.

— … но те съветвам горещо да се махнеш и да се престориш, че не сме се срещали — хей, какво, да му се не види, смяташ, че правиш?

Момчето бе поклатило глава, след това промърмори нещо под нос, поднесе меча към ръката си и се поряза.

— Хей! — възкликна Лайла отново, а момчето стисна зъби и драсна втора черта, сетне и трета. — Спри!

Посегна да го хване за ръката, но юношата, приключил с издълбаването на странната фигура, я погледна в очите и каза:

— Махни се.

В първия момент Лайла се усъмни дали го е чула добре. След това осъзна, че е заговорил на английски. А когато погледна надолу, видя, че е изрязал някакъв символ в кожата си.

— Махни се — повтори момчето. — Веднага.

— Ти се махай от пътя ми! — възпротиви се Лайла.

— Не мога.

— Малчо… — предупреди го тя.

— Не мога — повтори той търпеливо. — Трябва да пазя вратата.

— Или какво? — предизвика го Лайла.

— Няма „или какво“ — той дръпна настрани яката на ризата си да ѝ покаже врязания в кожата му знак — възпален и черен. — Той ми нареди да пазя вратата, значи съм длъжен да я пазя.

Лайла се намръщи. Символът се различаваше от символа на Кел, но тя разбираше смисъла му: някакъв печат. Попита:

— Какво ще стане, ако се отместиш?

— Не мога.

— А ако те посека?

— Ще умра.

Юношата изрече и двете с равна доза тъга и увереност.

Що за луд свят, помисли си Лайла и го попита:

— Как се казваш?

— Белок.

— На колко си години?

— На достатъчно… — Младият пазач вирна гордо брадичка; в очите му гореше познат за крадлата огън. Съпротива. Но все пак беше твърде млад. Твърде малък да му се случва подобно нещо.

— Не искам да те нараня, Белок — увери го Лайла. — Не ме принуждавай!

— Ще ми се да не се налагаше.

Той зае стойка срещу нея и стисна меча с две ръце; кокалчетата му побеляха.

— Ще трябва да минеш през мен.

На свой ред девойката скръцна със зъби и стисна ножа си.

— Моля те — добави Белок, — моля те, мини през мен!

Тя го изгледа невярващо и накрая попита:

— Как?

Той вдигна въпросително вежди.

— Как би желал да умреш? — уточни Лайла.

Искрицата в очите на хлапето избледня за миг, сетне припламна отново и то отвърна:

— Бързо.

Лайла кимна. Вдигна ножа си, а Белок отпусна меча съвсем леко, но достатъчно. После затвори очи и взе да си шепне нещо. Крадлата не се поколеба. Знаеше как да използва нож, как да наранява и как да убива. Скъси разстоянието помежду им, заби острието между ребрата на Белок и отвори разрез вертикално нагоре, още преди той да завърши молитвата си. Имаше и по-лоши начини да си отидеш, но въпреки това, докато полагаше тялото на момчето на пода, Лайла прокле под нос и Атос, и Астрид, и целия този отвратителен град.

Избърса острието на ножа си в подгъва на ризата му и го прибра, след което пристъпи към очакващата я врата на тронната зала. В дървото имаше гравирани символи, разположени в кръг — общо дванайсет на брой. Лайла вдигна ръка към циферблата и си припомни думите на Кел.

— Представи си го като часовник — бе казал той и размаха ръка във въздуха. — Едно, седем, три, девет…

Сега тя на свой ред прокара пръст, докосвайки символа на първия час, сетне го провлачи надолу и встрани по кръга към седмия, обратно и нагоре към третия и право през средата към деветия.

— Сигурна ли си, че запомни поредността? — бе попитал Кел и Лайла с въздишка бе духнала косата от очите си.

— Казах ти, че уча бързо.

В началото не се случи нищо. След това между пръстите ѝ и дървото премина импулс и резето отвътре щракна.

— Нали ти казах — прошепна Лайла и бутна вратата.

III

Атос се смееше. Смехът му беше противен.

Коридорът около тях тънеше в безпорядък: лишените от разум стражи — на купчина, гоблените — съдрани, а факлите — пръснати по пода и все още горящи. Под окото на Кел цъфтеше синина, а бялото наметало на Атос бе опърлено и опръскано с черна кръв.

— Да го повторим ли? — попита кралят.

Още преди да изрече думите, език от черна енергия се стрелна като светкавица от предницата на щита на краля. Кел вдигна ръка и подът се възправи помежду им, но не беше достатъчно бърз. Електрическият удар се заби в младия антари и го блъсна заднешком във входната порта на замъка, достатъчно силно да нацепи дървото. Той се закашля, останал без дъх и замаян от удара, но нямаше време да се възстанови. Въздухът изпука и се съживи, и поредната светкавица го удари с такава сила, че крилата на портата зейнаха натрошени, а Кел се търколи заднешком в тъмнината.

За миг всичко потъна в мрак, а когато зрението му се възвърна, той вече падаше.

Въздухът се надигна да го улови или поне да притъпи сблъсъка, но въпреки това се стовари върху плочите на двора в основата на стълбите с достатъчна сила, за да си счупи кост. Кралският меч отлетя на няколко фута от него. От носа на Кел покапа кръв по камъните.

— И двамата държим мечове — порица го Атос, докато се спускаше по стълбите, а бялото му наметало се вееше царствено зад гърба. — Но ти избираш да се биеш с карфица.

Кел с проклятия се изправи на крака. Кралят изглеждаше незасегнат от магията на черния камък. Вените му поначало си бяха тъмни, а очите му си бяха запазили обичайния леденосин цвят. Видимо владееше камъка и за първи път червеният антари се замисли дали Холанд не е бил прав. Дали всъщност тъй нареченото равновесие не съществува, а има само победители и жертви. Нима самият той вече бе загубил? Тъмната магия вибрираше в тялото му и умоляваше да бъде използвана.

— Скоро ще умреш, Кел — отбеляза Атос, щом се спусна на двора. — По-добре е да загинеш при опит за победа…

Димът се плисна от камъка на белия крал и се стрелна напред, пипалата на тъмнината се превръщаха в бляскави черни остриета още докато летяха към Кел. Той вдигна празната си ръка и се опита да спре ножовете с волята си, но те бяха изработени от магия, не от метал и нито трепнаха, нито забавиха скорост. Миг преди стената от ножове да го накълца на парчета, другата му ръка — обвързаната с камъка — политна нагоре сякаш по своя воля и заповедта отекна през ума му.

Защити ме.

Мисълта се претвори в реалност още при оформянето си. Около Кел се увиха сенки и се сблъскаха със заострените ножове от дим. Мощ бликна през тялото на антари, наведнъж направена от огън, ледена вода и енергия и той изпъшка, а тъмнината се разля още по-нагоре под кожата му и по нея; бликаше от камъка, мина над рамото и през гърдите му, докато стената от магия отразяваше нападението и го обръщаше срещу Атос.

Кралят отскочи и отклони остриетата настрани със замах на камъка си. Повечето се изсипаха по плочника на двора, но едно успя да улучи целта и потъна в крака на Атос. Той изсъска и измъкна ножа. Захвърли го и се усмихна мрачно, докато се изправяше:

— Така ми харесва повече!

Стъпките на Лайла отекваха из тронната зала. Тя наподобяваше пещера, сводеста и бяла като сняг. Еднообразието нарушаваха само пръстен колони покрай стените и двата трона, издялани от голямо цяло парче светъл камък, бяха поставени един до друг на платформа в средата. Единият трон беше празен.

На другия се излежаваше Астрид Дейн.

Косата ѝ — толкова светла, че изглеждаше безцветна — бе увита във формата на корона около главата, по-тънки от паяжина кичури падаха върху лицето ѝ, обърнато нагоре, сякаш бе задрямала. Астрид беше бледа като смъртта ѝ облечена в бяло — но не топлото бяло на кралицата на феите — кадифе или дантела нямаха място тук. Не, дрехите на тази кралица я обгръщаха все едно са броня, покрай яката и на китките се стесняваха рязко, а макар всяка друга да би сложила пола, Астрид Дейн носеше плътно прилепнали панталони, пъхнати в твърди бели ботуши. С дългите си пръсти се бе вкопчила в подлакътниците на трона, половината кокалчета бяха белязани с пръстени; единственият цвят по нея идваше от окачения на шията ѝ медальон, поръбен с кръв.

Лайла се взря в неподвижната кралица. Медальонът ѝ досущ приличаше на онзи, който Рай носеше в Червения Лондон, когато не беше на себе си. Амулет за обладаване.

И ако се съди по вида ѝ, Астрид Дейн още беше в плен на заклинанието.

Крадлата пристъпи напред и се намръщи, защото ботушите ѝ отекваха из празната зала с неестествена яснота. Хитро, помисли си Лайла. Формата на тронната зала не беше самоцелно естетическо решение. Беше измислена да усилва звука. Идеално за параноичен управник. Но въпреки ехото от стъпките, кралицата така и не помръдна. Девойката продължи напред в очакване стражи да изпонаскачат от всевъзможни тайни местенца — каквито тук нямаше — и да се втурнат на помощ на Астрид.

Никой не дойде.

Така ти се пада, помисли си Лайла. Стотици стражи — и единственият, вдигнал меч, да се прониже с него. Ама че кралица.

Амулетът сияеше на фона на гърдите на Астрид и в него слабо пулсираше светлина. В другия град — и в другия свят — тя бе обладала поредното тяло, може би на краля или на кралицата, или на капитана на дворцовата стража — но тук беше беззащитна.

Лайла се усмихна мрачно. Би предпочела да действа бавно, да накара кралицата да си плати — заради Кел — но не беше глупачка, та да подлага късмета си на изпитание. Измъкна пистолета си от кобура. Един изстрел. Бърз и лесен — и край.

Вдигна оръжието, прицели го в главата на кралицата и стреля.

Изстрелът отекна в тронната зала, последван незабавно от ярък изблик светлина, гръмотевичен тътен и заслепяваща болка в рамото на Лайла. Тя се олюля под напора ѝ, а пистолетът се изхлузи от хватката ѝ. Стисна си рамото с възклицание и избълва порой ругатни, защото през ризата и куртката ѝ се процеждаше кръв. Беше простреляна.

Куршумът очевидно бе рикоширал, но от какво?

Лайла присви очи срещу Астрид на трона и осъзна, че въздухът около жената в бяло не е празен, както ѝ се бе сторило — след изстрела се бе развълнувал и прякото нападение разкри пласт, който потреперваше и блестеше, осеян със стъклени късчета светлина. С магия. Девойката стисна зъби, свали длан от раненото си рамо (и скъсана куртка) и посегна към кръста си. Извади ножа, все още оцапан с кръвта на Белок, и пристъпи напред така, че да се озове право пред трона. Дъхът ѝ отскачаше от почти невидимата преграда и се връщаше да погали бузата ѝ.

Вдигна полека ножа и започна да насочва острието напред, докато срещна ръба на заклинанието. Въздухът около ножа изпука и заблестя като скреж, но не поддаде. Лайла изруга под нос. Погледът ѝ се плъзгаше надолу през въздуха и около тялото на кралицата и постепенно стигна до краката ѝ. Присви очи. На каменната плоча в основата на трона имаше нарисувани символи. Не можеше да ги разчете, разбира се, но по начина, по който се сплитаха един в друг и се виеха около целия трон и Астрид, ставаше ясно, че са важни. Брънки на магическа верига.

А една брънка можеше да бъде строшена. Лайла приклекна и поднесе острието към края на най-близкия символ. Затаи дъх и провлачи ножа по пода — продължи да драска по знака от своята страна, докато не изтри една от тънките щрихи мастило — или може би кръв — образуващи заклинанието. Не искаше и да знае произхода на течността.

Сиянието около трона угасна и въздухът видимо потъмня. Намръщена, Лайла се изправи. Вече беше ясно, че каквото и заклинание да бе пазило кралицата, сега е изчезнало.

Девойката стисна по-здраво ножа си и замахна към гърдите на кралицата с думите:

— Сбогом, Астрид.

Нечия ръка сграбчи Лайла за китката, още преди върхът на острието да докосне бялата туника. Момичето сведе поглед и видя, че бледите очи на Астрид Дейн се взират в нейните. Кралицата беше будна. Разтегли устни в тънка, хищна усмивка и прошепна:

— Лоша малка крадла!

После хватката на Астрид се стегна и по ръката на Лайла плъзна пронизваща болка. Чу нечий писък и ѝ отне няколко секунди, докато осъзнае, че идва от нейното гърло.

Кръв засъхваше по бузата на Атос.

Кел се давеше за въздух.

Белият плащ на краля бе скъсан, а по крака, китката и корема на Кел се виждаха плитки разрези. Половината статуи в двора около тях лежаха катурнати и строшени от сблъсъка на магия, която се бе удряла в себе си като кремък в кремък.

— Ще извадя това твое черно око — изсъска Атос, — и ще го нося вместо огърлица!

Пак замахна и Кел контрира — воля срещу воля, камък срещу камък. Но младият антари водеше две битки — едната с краля и другата със себе си. Тъмнината продължаваше да се разпростира и с всяка изминала секунда превземаше все по-голяма част от него при всяко направено движение. Не би могъл да спечели с тази скорост. Или щеше да изгуби схватката, или себе си. Все едното щеше да поддаде.

Магията на Атос откри процеп в създадения от сенки щит на Кел и го удари силно, пукна му ребра. Антари се закашля и вкуси кръв, докато се бореше да фокусира зрението си върху краля. Трябваше да направи нещо и то скоро. Кралският къс меч блестеше на земята наблизо. Атос вдигна камъка да нанесе пореден удар.

— Само на това ли си способен? — подигра му се Кел през стиснати зъби. — Все същите стари номерца? Липсва ти изобретателността на сестра ти.

Белият крал присви очи. А после вдигна камъка и призова нещо ново.

Не стена, не острие, не верига. Не, димът се уви около него и се преобрази в зловеща, извита сянка. Масивна сребърна змия с черни очи, чийто раздвоен език вкуси въздуха, докато тя се надигаше, по-висока от самия крал.

Кел се насили да се изсмее пренебрежително, въпреки болката от счупените ребра. Вдигна от земята омагьосания меч от Червения Лондон. Беше наръбен и хлъзгав от прахоляк и кръв, но още се различаваха символите по протежение на метала.

— Чаках те да направиш точно това — заяви младият магьосник. — Да сътвориш нещо, достатъчно силно да ме убие. След като очевидно самият ти не си способен да се справиш.

Атос се намръщи:

— Какво значение има каква форма ще приеме смъртта ти? Нали те поразява моята ръка.

— Нали искаше да ме убиеш лично — възрази Кел. — Но, предполагам, това е най-доброто, на което си способен. Е, хайде, давай, крий се зад магията на камъка. Наричай я своя.

Атос изръмжа басово и рече:

— Прав си. Смъртта ти следва да е — и ще бъде — от моите ръце.

Стегна хватката си около камъка, очевидно с намерение да отзове змията. Тя спокойно се увиваше около краля, но изведнъж спря да се движи, макар и да не се разтвори в нищото. Вместо това извърна лъскавите си черни очи към Атос, точно както отражението на Кел бе направило срещу Лайла в нейната стая. Белият крал се втренчи недоволно в змията, очевидно с намерение да я прогони. Тя обаче не изпълни замисъла му и той изрече заповедта си на глас. Нареди на змията, която стрелна език:

— Подчинявай ми се! Ти си мое творение и аз съм твой…

Така и не успя да завърши.

Змията се надигна и го нападна. Сключи зъбатите си челюсти върху камъка в ръката на Атос и преди кралят дори да успее да изпищи, го обви целия. Сребристото ѝ тяло се стегна около ръцете и гърдите му, сетне около шията — и я прекърши със звучно изпукване.

Кел изпусна затаения си дъх, щом главата на Атос Дейн се килна напред, а ужасяващият крал се превърна просто в омекнал като парцалена кукла труп. Змията разви намотките си и трупът на краля се търколи по лице върху разтрошения плочник. Змията извърна бляскавите си очи към антари. Плъзна се към него с ужасяваща скорост, но той беше готов да я посрещне.

Заби кралския меч в корема на врага си. Острието прониза грапавата ѝ кожа и за миг заклинателните руни по метала заблестяха, преди гърчовете на тварта да строшат оръжието на две. Змията потръпна и рухна, отмагьосана до бледа сянка в краката на Кел.

Сянка, а в средата ѝ — строшено парче черен камък.

IV

Лайла се удари в колоната с гръб.

Свлече се върху каменния под на тронната зала и докато се мъчеше да се надигне, в изкуственото ѝ око рукна кръв. Рамото ѝ изстена от болка, но и останалата част от тялото ѝ не спираше да се оплаква. Опита се да не мисли за това. Междувременно Астрид изглежда си прекарваше страхотно. Усмихваше се лениво срещу жертвата си — същинска котка, която се закача с обезсилена мишка.

— Възнамерявам да изрежа тази усмивка от лицето ти — изръмжа Лайла и се изправи с олюляване.

Беше участвала в много боеве с какви ли не противници, но никога не бе имала такъв като Астрид Дейн. Кралицата се движеше едновременно със смазваща бързина и странна грациозност — за момент се преливаше от поза в поза, след миг удряше толкова бързо, че Лайла едва успяваше да остане на крака. Да се опази жива.

Знаеше, че ще загуби битката.

Знаеше, че ще умре.

Но проклета да е, ако не даде всичко от себе си.

Съдейки по тътена на замъка около тях, в момента Кел беше доста зает. Е, тя поне можеше да сведе до един броя близнаци Дейн, с които му се налагаше да се сражава. Да му спечели малко време.

Честно, какво ѝ беше станало? Лайла Бард от южен Лондон се грижеше само за себе си. Тази Лайла никога не би похабила живота си за някой друг. Никога не би избрала правото срещу грешното, ако грешното означаваше да остане жива. Никога не би се върнала да помогне на непознат, който ѝ е подал ръка. Тази Лайла изплю храчка кръв и се изправи. На първо място май изобщо не биваше да краде проклетия камък, но дори тук и сега, изправена пред смъртта в лицето на белоснежната кралица, не съжаляваше за случилото се. Нали бе искала свобода? Бе искала приключения! И не бе възразявала срещу опасността да умре, докато се впуска в тях. Само ѝ се щеше умирането да не е чак толкова болезнено.

— Достатъчно дълго ми се пречкаш — подхвърли Астрид и вдигна ръце пред себе си.

Лайла изкриви устни:

— Май имам талант за тая работа.

Кралицата заговори на същия гърлен език, който девойката чу по улиците. Но в устата на бялата дама думите звучаха различно. Странни и сурови, но и прекрасни, те се лееха от устните ѝ, шумоляха като бриз сред гниещи листа. Напомняха на Лайла за музиката, обгърнала тълпата по време на парада на Рай — звук, добил физическа форма. Могъщ.

Крадлата не беше такава глупачка, че да стои и да слуша. Пистолетът ѝ, вече празен, бе захвърлен на няколко фута по-настрани, а най-новият ѝ нож бе останал в подножието на трона. Тя все още разполагаше с един кинжал на гърба и посегна към него. Измъкна оръжието. Но преди острието да излети от пръстите ѝ, Астрид завърши заклинанието и в Лайла се удари вълна от енергия, която изкара въздуха от дробовете ѝ, докато я стоварваше на пода и я хързулваше няколко фута по-далеч.

Претърколи се на колене, зинала за въздух. Кралицата си играеше с нея.

Астрид вдигна ръка в подготовка да нанесе нов удар и Лайла осъзна, че сега е единствената ѝ възможност. Стисна кинжала и го запрати с възможно най-голяма сила, бързина и точност в сърцето на кралицата. Той полетя право към Астрид, но вместо да се наведе, тя просто се протегна и улови метала във въздуха. С гола ръка. Сърцето на Лайла пропадна в петите, щом кралицата счупи острието на две и захвърли парчетата настрани, без изобщо да прекъсне заклинанието си.

Мамка му, помисли си Лайла, точно преди каменният под нея да започне да бучи и да се тресе. Помъчи се да остане на крака и за малко да пропусне вълната натрошен камък, която се извиси над главата ѝ. Камъчета заваляха изотгоре и точно когато цялата конструкция рухна надолу, тя се метна встрани. Беше бърза — но не достатъчно. Болка разкъса десния ѝ хълбок и крака от петата до коляното, останали в капана под камъните — бели плочи, нашарени в парченца побелял камък.

Не, не е избелял камък, осъзна Лайла с ужас. Кост е.

Помъчи се да си освободи крака, ала Астрид вече бе стигнала до нея, просна я по гръб и коленичи на гърдите ѝ. Посегна, откъсна рогатата маска от лицето на Лайла и я захвърли. Стисна брадичката на момичето и вдигна лицето ѝ към своето. Промърмори:

— Малка сладка играчка… Скрита под всичката кръв.

— Гори в ада — заплю я Лайла.

Астрид само се усмихна. После заби ноктите на другата си ръка в раненото рамо на противничката, която преглътна писъка си и се загърчи безрезултатно в хватката на кралицата.

— Ако ще ме убиваш, просто вече действай — подкани я тя.

— О, ще те убия — обеща Астрид, докато отдръпваше пръсти от пулсиращото ѝ рамо. — Но още не. Когато свърша с Кел, ще се върна за теб и никак няма да бързам да те освободя от живота. А когато приключа, ще те добавя към моя под… — вдигна ръка помежду им и показа на Лайла върховете на пръстите си, вече оцапани с кръв. Беше толкова живописно червена на фона на бледата кожа на кралицата. — Но първо… — Астрид поднесе окървавен пръст към точката между дните на Лайла и взе да рисува там символ.

Девойката се бореше с всички сили да се освободи, ала бялата кралица върху нея бе като неподвижна тежест — приковаваше я на място, докато чертаеше кървава руна на бледото ѝ чело.

След това заговори — тихо и припряно, на онзи различен език. Лайла вече се бореше трескаво и се помъчи да изпищи в опит да прекъсне заклинанието, кралицата обаче притисна дългите си пръсти върху устата ѝ и заклинанието се изля и доби форма във въздуха около тях. Острие от лед се стрелна през крадлата и кожата ѝ настръхна, докато магията се гърчеше върху нея. А отгоре лицето на кралицата започна да се променя.

Брадичката се заостри и бузите ѝ се затоплиха от порцеланово до по-здравословен оттенък. Устните почервеняха, а очите потъмняха от сини до кафяви — два различни оттенъка — и косата ѝ, доскоро бяла като сняг плитка, увита около главата, сега падаше в очите ѝ, кестенява и подстригана на черта на нивото на брадичката. Дори дрехите ѝ се набръчкаха и промениха, и придобиха твърде позната форма. Кралицата се усмихна остро като нож и Лайла с ужас се втренчи не в Астрид Дейн, а в своя огледален образ.

Астрид заговори и от устата ѝ се разнесе гласът на Лайла.

— По-добре да тръгвам. Кел положително ще има нужда от помощта ми.

Крадлата замахна за последен, отчаян удар, но Астрид улови китката ѝ, сякаш беше просто дребна пречка и я прикова на пода. Наведе глава и поднесе устни до ухото на противничката си. Прошепна:

— Не се безпокой, ще му предам поздравите ти.

След това Астрид блъсна главата на Лайла в съсипания под и мракът я погълна.

Кел стоеше насред каменния двор, заобиколен от натрошени статуи, мъртъв крал и назъбено парче черен камък. Кървеше и имаше счупвания, но все още беше жив. Остави строшения кралски меч да се изхлузи от пръстите му и да издрънчи на земята. Пое си треперливо дъх, а студеният въздух изгори дробовете му и образува облаче пред окървавените му устни. Силата напредваше през него — топлина и студ, замайване и опасност. Искаше му се да прекрати битката, да се поддаде, но не можеше. Още не беше свършило.

Половината камък пулсираше в дланта му. Другата половина блестеше на земята, където го беше изпуснала змията. Зовеше го и тялото на Кел самоволно тръгна към липсващото парче. Камъкът направляваше пръстите му надолу към разцепената земя и той обгърна с тях падналото парче. Щом двете се събраха, Кел усети думите да се откъсват от устните му.

— Ас хасари — каза той и командата се изля самичка с глас, който беше и не беше негов. Двете половинки на камъка в ръката му започнаха да се лекуват. Слепиха се отново заедно, пукнатините се затваряха сами, докато повърхността не стана гладка и непрогледно черна, а заедно с това и невероятна сила — чиста, прелестна и сладка — протече през тялото на Кел и донесе със себе си усещането за хармоничност. Усещане за цялост. То го изпълни със спокойствие. С покой. Простият равномерен ритъм на магията го поглъщаше като сън. Младежът изпитваше желание единствено да се остави на вълните му, да изчезне в мощта, в мрака и в покоя.

Предай се, шепнеше гласът в главата му. Очите му се затвориха и той се олюля.

После чу Лайла, която го викаше по име.

Покоят се разруши, щом Кел се насили да отвори очи и я видя да слиза по стъпалата. Стори му се много далечна. Всичко беше далечно.

— Кел — подхвана тя отново, щом стигна до него. Огледа сцената — съсипания двор; трупа на Атос; неговото пребито тяло — и талисмана, отново цял.

— Всичко приключи — констатира Лайла. — Време е да го пуснеш.

Антари погледна талисмана в ръката си и удебелилите се черни нишки. Вече се бяха превърнали във въжета и се увиваха около тялото му.

— Моля те — настоя Лайла. — Знам, че можеш. Знам, че ме чуваш…

Тя протегна ръка с широко отворени от притеснение очи. Кел се намръщи — силата все още препускаше през него, изкривяваше зрението му и мислите.

— Моля те — повтори Лайла.

— Лайла — прошепна той тихо и отчаяно. Пресегна се и се облегна на рамото ѝ.

— Тук съм — увери го тя. — Просто ми дай камъка.

Кел се замисли за талисмана. Сви пръсти около него и оттам бликна дим. Не беше нужно да говори вече. Магията се намираше в главата му и знаеше желанията му. Между два последователни мига димът се превърна в острие. Младежът се загледа в бляскавия му ръб.

— Лайла? — повтори отново.

— Да, Кел?

Той сви пръсти.

— Дръж!

И след това заби острието в корема ѝ.

Лайла изпъшка от болка. Тръпка разтърси цялото ѝ тяло, то се разлюля и се превърна в съвсем друг човек. Разтегна се във формата на Астрид Дейн, а на белите ѝ дрехи цъфтеше петно тъмна кръв.

— Как… — изръмжа тя, но Кел си пожела тялото ѝ да остане неподвижно и устата да се затвори. Никакви слова — или заклинания — нямаше да я спасят вече. Той искаше да убие Астрид Дейн, но копнееше и за нещо повече — тя да страда. Заради брат му. Неговият принц. Понеже в този миг, втренчен в оцъклените ѝ сини очи, Кел виждаше само Рай.

Рай, който носи нейния талисман.

Рай с усмивка твърде жестока и твърде студена, за да е неговата.

Рай, вкопчил пръсти около гърлото на Кел, да шепне в ухото му чужди слова.

Рай, който забива ножа в корема си.

Рай — неговият Рай — който рухва на каменния под.

Рай кърви.

Рай умира.

Кел искаше да смаже Астрид за стореното. И в ръцете му желанието се превръщаше в закон, а тъмата бликна от забития в корема ѝ нож. Пропълзя по дрехите ѝ и под кожата и откъдето минаваше, я превръщаше в бял камък. Астрид се опита да отвори уста, за да заговори или да изпищи, но преди какъвто и да е звук да излезе между стиснатите ѝ зъби, вкаменяването стигна до гърдите ѝ, до гърлото и до бледочервените ѝ устни. Превзе корема ѝ, спусна се по краката и по ботушите, накрая се стече право в разровената земя. Кел стоеше, загледан в статуята на Астрид Дейн — с очи, застинали ококорени от изненада, с устни, разтегнати във вечна гримаса. Изглеждаше досущ като всички други в двора.

Но това не стигаше.

Колкото и да му се искаше да я остави тук, в разбитата градина, при трупа на брат ѝ, не би могъл. Магията, подобно на всичко останало, се износваше с времето. Заклинанията се разваляха. Не бе изключено някой ден Астрид да се освободи. Той не биваше да допуска това да се случи.

Кел стисна кралицата за бялото каменно рамо. Пръстите му бяха окървавени — заедно с всичко по него — и магията на антари му се подчини, леко като дишането.

— Ас стено — заповяда той.

По лицето на кралицата се образуваха дълбоки пукнатини, назъбени цепнатини се спуснаха по тялото ѝ, червеният магьосник стисна по-здраво и каменната статуя на Астрид Дейн се строши в хватката му.

V

Кел потръпна. Странният покой отново се възцари в него.

Този път беше по-плътен. Някой го повика по име — точно както преди малко — и той вдигна очи. Видя как Лайла стиска рамото си и тича — по-скоро куцука бежешком — надолу по стълбите, насинена и окървавена, но жива. Черната маска висеше от алените ѝ пръсти.

— Добре ли си? — попита девойката, щом стигна до Кел.

— Никога не съм бил по-добре — увери я той, въпреки че усилието да съсредоточи погледа и мислите си върху нея му отнемаше и последните капки сила.

— Как разбра? — попита Лайла и погледна към натрошената кралица. — Как забеляза, че не съм аз?

Кел се усмихна уморено:

— Тя каза моля.

Девойката го зяпна потресена:

— Това шега ли е?

Той сви леко рамене. Костваше му много усилия. Обясни:

— Просто си знаех.

— Просто си знаел — повтори момичето.

Кел кимна. Лайла го огледа внимателно и той се запита как ли изглежда в този момент.

— Изглеждаш ужасно — отговори на немия му въпрос тя. — Най-добре да се отървеш от този камък.

Кел кимна.

— Мога да дойда с теб.

Той поклати глава:

— Не. Моля те. Недей!

Това беше честният отговор. Не знаеше какво го очаква от другата страна, но — каквото и да беше — щеше да се изправи пред него сам.

— Добре — Лайла преглътна. — Ще остана тук.

— Какво ще правиш? — попита Кел.

Тя сви рамене:

— Докато си спасявахме кожата, видях на пристанището интересни кораби. Все някой ще ме качи.

— Лайла…

— Ще се оправя — прекъсна го сухо. — А сега побързай, преди някой да забележи, че сме им убили монарсите.

Кел се помъчи да се разсмее, но през него се стрелна вълна — като болка, но по-страховита. Преви се и зрението му се замъгли.

— Кел? — Лайла коленичи до него. — Какво има? Какво става?

Не, примоли се той на тялото си. Не. Не сега. Толкова близо беше! Толкова близо. Трябваше само да…

Поредната вълна го събори на четири крака.

— Кел! — настоя Лайла. — Кажи нещо!

Той се опита да отговори, опита се да продума, но челюстта му се скова, а зъбите заскърцаха от напрежение. Антари се бореше с тъмнината, но тъмнината отвръщаше на удара. И печелеше битката.

Гласът на Лайла се отдалечаваше все повече от жертвата:

— Кел? Чуваш ли ме? Не си отивай! Не си отивай.

Спри да се бориш, заповяда гласът в главата му. Вече загуби.

Не, помисли си Кел. Не. Не още.

Успя да поднесе пръсти до плитката рана на корема си и започна да рисува по напуканите камъни знак. Но преди да съумее да притисне обвързаната си към камъка длан в него, силата го събори по гръб на земята. Тъмнината се уви около Кел и го повлече в дълбините. Той се бореше с магията, но тя вече бе проникнала в него и се плискаше във вените му. Опита се да се откъсне от хватката ѝ, да я отблъсне, ала беше твърде късно.

Пое си последен дъх и магията го погреба.

Кел не бе в състояние да помръдне.

Около крайниците му се виеха сенки и го приковаваха като камък, съвършено неподвижен. Колкото повече се бореше, толкова по-здраво се стягаха, изсмукваха и последната му сила. Гласът на Лайла звучеше много отдалеч и после замлъкна. Кел остана в свят, изпълнен само с тъмнина.

Тъмнината беше навсякъде.

А после се оттегли. Спои се, виейки се пред него, обедини се, постепенно се превърна първо в сянка, после в човек. Имаше формата на Кел, неговия ръст и коса, та чак до палтото, само дето до последния инч беше гладък и лъскавочерен като възстановения камък.

— Здравей, Кел — поздрави тъмнината, но думите не бяха нито на английски, нито на арнески, нито на мактан, а на родния език на магията. И най-сетне Кел разбра. Това представляваше Витари. Именно то го привличаше, напираше да проникне в него и го правеше по-силен, като същевременно отслабваше волята му и се хранеше с живота му.

— Къде сме? — попита той с дрезгав глас.

— Ние сме в теб — отвърна Витари. — Ние се превръщаме в теб.

Кел се хвърли в безполезна схватка с черните въжета и извика:

— Махай се от тялото ми!

Витари се усмихна с мрачната си черна усмивка и пристъпи към пленника си:

— Добре се сражавахме, но е време битката да приключи…

Скъси разстоянието и приближи длан към гърдите на Кел. — Направен си за мен, антари. Идеалният съд. Ще нося кожата ти завинаги.

Кел се дръпна от докосването му. Трябваше да се сражава. Бе стигнал чак дотук. Не можеше да се откаже точно сега.

— Твърде късно е — заяви Витари. — Вече държа сърцето ти… — при тези думи натисна с пръсти и Кел изпъшка, щом ръката на противника му проникна в гърдите му. Усети пръстите да се свиват около туптящото сърце, усети го да прескача, тъмнината плисна по разкъсаната предница на ризата му като кръв.

— Всичко свърши, Кел — заключи магията. — Ти си мой.

Тялото на Кел потрепери на земята. Лайла взе лицето му в шепи. Гореше. Вените по гърлото и по слепоочията му бяха потъмнели до черно, а челюстите му — стиснати до счупване, но той не мърдаше и не отваряше очи.

— Бори се! — насърчи го девойката, когато тялото му се сгърчи. — Стигна чак дотук! Не може просто да се предадеш.

Гърбът на Кел се изви в дъга и Лайла отвори със замах ризата му, само за да види как чернотата се разлива над сърцето му.

— Дявол го взел — изруга тя и опита да откъсне камъка от ръката му.

Не поддаде.

— Ако умреш — сопна се крадлата, — какво ще стане с Рай?

Гърбът на Кел тупна на земята и той издиша мъчително.

Лайла си бе събрала оръжията, сега извади ножа си и го претегли в ръка. Не искаше да се налага да убива червения антари. Но би могла. Не искаше и да му реже ръката, но определено би го сторила.

От устните на Кел се откъсна стенание.

— Не смей да се предаваш, мамка ти, Кел! Чуваш ли ме?

Сърцето на Кел засече и прескочи един удар.

— Помолих тъй мило — обясни Витари с ръка, все още заровена в гърдите на младежа, — дадох ти възможност да се предадеш. Принуждаваш ме да използвам сила!

Горещина се разнесе по крайниците на Кел и остави странен студ подире си. Той чу гласа на Лайла. Далечен и съвсем, съвсем тих, така че думите — ехо на ехото — едва стигаха до него. Но той я чу да споменава и едно име. На Рай.

Умреше ли Кел, смъртта щеше да застигне и принца. Не можеше да прекрати битката.

— Няма да те убия, Кел. Не съвсем.

Кел стисна здраво очи, а тъмнината се надипли над него.

Няма ли дума за това? — отекна в главата му гласът на Лайла. — Каква е тя? Хайде де, Кел. Кажи проклетата дума.

Кел се насили да се съсредоточи. Разбира се. Лайла беше права. Съществуваше подходяща дума. Витари представляваше чиста магия. И, като всяка магия, бе обвързана от правила. От ред. Витари беше венец на сътворението, но всичко, което можеше да бъде сътворено, подлежеше и на разрушение. На размагьосване.

— Ас анаси — заповяда Кел. Усети искрица сила. Не последва обаче нищо.

Витари вкопчи свободната си ръка в гърлото му.

— Наистина ли очакваше да проработи? — изсумтя магията във формата на Кел, но в гласа ѝ се долавяше по-особено напрежение. Страх.

Можеше да проработи.

Щеше да проработи.

Налагаше се.

Само че магията на антари е вид устен договор. Кел никога не бе успявал да я призове само с мисъл, а тук, в главата му, всичко беше мисъл. Трябваше да произнесе думата. Съсредоточи се, пресегна се със слабеещите си сетива, докато успя да усети тялото си — не както беше тук в илюзията, в този свят в ума му, а в действителност, проснато върху хапещостудените плочи в съсипания двор, с приведената над него Лайла. Над него. Вкопчи се в този студ, съсредоточи се върху това как попива в гърба му. Пребори се да усети пръстите си, неистово впити в камъка. Съсредоточи се върху скованата си от болката уста и я застави да се отвори. Застави устните си да се разделят.

Да оформят думи.

— Ас ан…

Сърцето му прескочи, защото Витари го стисна още по-силно.

— Не! — изръмжа магията, страхът ѝ придаваше дързост и превръщаше нетърпението ѝ в гняв. Но Кел разбра причината за страха ѝ. Витари не беше просто заклинание. Беше източника на цялата сила на камъка. Размагъосаше ли го, щеше да размагьоса и самия талисман. И всичко да приключи.

Кел се пребори да се задържи в тялото си. В себе си. Да вдиша въздух в дробовете си и да го изкара през устата.

— Ас анас… — успя да изрече, преди Витари да прехвърли хватката си от сърцето към дробовете и да изцеди въздуха от тях.

— Не можеш да го сториш — съпротивляваше се магията отчаяно. — Единствено аз крепя брат ти жив!

Кел се поколеба. Не знаеше дали е вярно и дали връзката, която бе установил с брат си, може да бъде разрушена. Но беше сигурен, че Рай никога няма да му прости, а дори и това губеше значение, освен ако и двамата не оцелеят.

Младият антари призова последните си капки сила и се съсредоточи не да попречи на Витари да изцеди живота му, а върху гласа на Лайла и студената земя, върху измъчените си пръсти и окървавените си устни, които произнасяха думите.

— Ас анаси.

VI

В Червения Лондон заваляха трупове.

Мъже и жени — целунати или похитени, примамени или принудени, допуснали магията в себе си или позволили да ги завземе насилствено — до един рухнаха, щом черният пламък в тях задимя и изгасна, размагьосан.

Магията оставяше навсякъде диря от тела подире си.

Хората се олюляваха и рухваха, както вървяха по улиците. Изгорели докрай, някои се разпадаха на прах, други се превръщаха в черупки — кухи отвътре, и само най-големите късметлии падаха, задъхани и отслабнали, но още живи.

В двореца магията, облечена като Джен, тъкмо стигна до кралските покои и стисна бравата с овъглена ръка, и тъмнината умря и го отнесе със себе си.

А в светилището, далеч от стените на двореца, на голия нар в озарената от свещта стая, принцът на Червения Лондон потръпна и застина.

XIV

Последната врата

I

Кел отвори очи и видя звезди.

Носеха се високо над стените на замъка — искрици бледа светлина в далечината.

Камъкът се търколи от пръстите му и тупна на земята с глух звук. В него вече нямаше живот — нито звън, нито мощ, нито потенциал. Беше просто парче камък.

Лайла говореше и, за разнообразие, не беше гневна — или поне не колкото обикновено — но Кел не я чуваше, тътенът на сърцето му я заглушаваше. Вдигна трепереща ръка към яката на ризата си. Всъщност не искаше да вижда нищо. Не искаше да знае. Ала въпреки всичко задърпа яката и погледна към кожата над сърцето си — мястото, където печатът бе обвързал живота на Рай с неговия.

Черните щрихи на магията бяха изчезнали.

Но не и знакът. Самият печат бе все още непокътнат. Следователно не е бил скрепен само от витари. Бил е скрепен от самия него.

Кел изхлипа облекчено.

И най-сетне светът около него се проясни. Студените плочи на двора, трупът на Атос, отломките от Астрид, Лайла. За миг ръцете ѝ продължиха да стоят на раменете му, после прегръдката ѝ тутакси прекъсна, преди той да успее да се наслади на присъствието ѝ.

— Липсвах ли ти? — прошепна Кел с измъчен глас.

— Естествено — отвърна тя със зачервени очи. Подритна талисмана с ботуша си. Попита: — Мъртъв ли е?

Антари вдигна камъка и усети единствено тежестта му.

— Не можеш да убиеш магията — той се изправи бавно на крака. — В състояние си само да я размагьосаш. Но вече я няма.

Лайла прехапа устни:

— Все още ли трябва да го върнеш?

Кел огледа изпразнения камък и кимна леко.

— За всеки случай.

Но сега, когато най-после се освободи от хватката му, едва ли се налагаше да стигне докрай с него. Огледа двора и откри тялото на Холанд. По време на битката белият антари бе паднал от каменната пейка и сега лежеше на земята; единствено окървавеното му наметало подсказваше, че Холанд не е просто заспал.

Кел се изправи — всяка частица от тялото му стенеше — и отиде до доскорошния си противник. Коленичи и хвана едната му ръка. Кожата на Холанд бе изстинала, пулсът на китката му — отслабваше все повече, а сърцето му се насилваше за последните си удари. Но беше все още жив.

Всъщност е доста трудно да убиеш антари, както каза самият той преди време. Излизаше, че е бил прав.

Кел усети присъствието на Лайла наблизо. Не знаеше дали номерът ще мине — дали един антари е способен да даде команда вместо друг, но притисна пръсти към раната върху гърдите на Холанд и до тялото описа черта по земята. Докосна изпразнения камък до кръвта и го постави на чертата. Сложи ръката на събрата си върху него.

— Мир — изрече тихо: сбогуване с победения. Притисна длан върху дланта на Холанд и нареди: — Ас траварс.

Земята под белия антари поддаде и потъна в тъмнина. Кел отстъпи, а тъмнината и онова, което се намираше отвъд, погълнаха и тялото на Холанд, и камъка; след себе си оставиха само окървавени плочи.

Младежът продължи да се взира в окървавените плочи. Направо не му се вярваше, че всъщност е успял. Че е бил пощаден. Че още е жив. Че може да си иде у дома.

Олюля се при изправянето си и Лайла го подкрепи.

— Дръж се — каза тя.

Кел кимна замаяно. Камъкът бе прикривал болката, но сега тя направо замъгляваше зрението му. Раните на Рай се наслагваха върху неговите и при опита да преглътне стенанието си, вкуси кръв.

— Време е да вървим — прецени Кел. Градът бе останал без управник, впрочем и без двама. Битките щяха да започнат отначало. Все някой щеше да се добере с кръв до трона. Винаги така ставаше.

— Да те върнем у дома — съгласи се Лайла.

Облекчението го заля като цунами, преди реалността да го прогони.

— Лайла — стресна се Кел, — не знам, дали ще мога да те взема с мен…

Камъкът ѝ бе давал възможност да пресича световете, бе отварял за нея врата там, където не биваше да има такава. Без него вероятността светът да ѝ позволи да премине…

Лайла изглежда го разбра. Огледа се и скръсти ръце. Беше пребита и кървеше. Колко ли щеше да издържи сама? Но пък — това беше Лайла. Сигурно би преживяла всичко.

— Е — сви рамене тя, — поне ще опитаме.

Кел преглътна.

— Какво най-лошо може да стане? — попита спътницата му, докато си проправяха път към стената на замъка. — Да се разкъсам на хиляди парченца между световете? — Кривата ѝ усмивка не прикриваше страха в очите ѝ. — Готова съм да остана. Но искам да се опитам да си тръгна.

— Ако не се получи…

— Ще се оправям сама — продължи мисълта му Лайла.

Кел кимна и я поведе към стената на замъка. Нарисува знак върху светлите камъни и извади от джоба си монетата от Червения Лондон. Придърпа Лайла към себе си, притисна я към пребитото си тяло и долепи чело до нейното.

— Хей, Лайла — подвикна тихичко в празнината помежду им.

— Аха?

Притисна уста към нейната само за секунда — мимолетно придошла и изчезнала топлина. Тя се намръщи, но не се отдръпна. Попита:

— За какво беше пък това?

— За късмет — отвърна Кел. — Не че ти трябва.

Притисна ръка към стената и помисли за дома.

II

Натежалият от нощта Червен Лондон се уплътни около Кел. Ухаеше на пръст и огън, на цъфтящи цветя и ароматен чай и под всичко това — на дом. Кел никога не се бе радвал толкова да се прибере. Но сърцето му прескочи, когато осъзна, че обятията му са празни.

Лайла не беше с него!

Не беше успяла да премине.

Преглътна, погледна амулета в окървавената си ръка и го захвърли с всичката останала му сила. Затвори очи и си пое дълбоко дъх в опит да се овладее.

След това чу гласа ѝ. Нейният глас!

— Не съм допускала, че толкова ще се радвам на аромата на цветя.

Кел примигна и се обърна — зад гърба му стоеше Лайла. Жива и цяла.

— Не е възможно — възкликна той.

Ъгълчето на устата ѝ подскочи нагоре.

— И аз се радвам да те видя.

Кел я прегърна. И за миг — само за миг — тя нито се отдръпна, нито го заплаши с нож. За секунда — само за секунда — отвърна на прегръдката му.

— Каква си ти? — попита той, изумен.

Лайла само сви рамене:

— Инатлийка.

Постояха за момент, облегнати един на друг — крепяха се взаимно на крака — макар и двамата да не бяха сигурни кой има повече нужда от подкрепа. Знаеха само колко са щастливи, че са тук и са живи.

След това чуха тропот на ботуши и звън на мечове, видяха проблясъци светлина.

— Изглежда ни нападат — прошепна Лайла в яката на палтото на своя антари.

Кел отлепи глава от рамото ѝ и видя, че са ги обкръжили дузина гвардейци с извадени мечове. Гледаха ги със страх и гняв през визьорите на шлемовете. Усети напрежението на Лайла и колко я сърбят ръцете да посегне за пистолет или нож.

— Не се бий — прошепна Кел и внимателно се отдръпна от прегръдката ѝ. Хвана момичето за ръка и се обърна към защитниците на семейството си. — Предаваме се.

Гвардейците принудиха Кел и Лайла да коленичат пред краля и кралицата и ги задържаха така въпреки промърморените под нос клетви на момичето. Зад гърба китките им бяха обвити в метал, както Кел бе окован същата нощ в покоите на Рай. Наистина ли бяха минали само часове? Тегнеха на гърба му като години.

— Оставете ни — нареди крал Максим.

— Сир — възрази единият кралски гвардеец и стрелна Кел с поглед. — Не е безопасно да…

— Казах да се махаш — изтътна кралят.

Гвардеецът се оттегли и остави Кел и Лайла на колене в празната бална зала; до тях кралят и кралицата стояха прави. Очите на крал Максим горяха трескаво, целият бе почервенял от гняв. До него кралица Емайра изглеждаше смъртнобледа.

— Какво си сторил? — поиска да научи кралят.

Кел се сви, но разказа истината: за вселяващия амулет на Астрид и за плана на близнаците Дейн; за камъка и как се е натъкнал на него (и за предшестващия го навик). Сподели за откритието си и за опита да върне талисмана на единственото място, където би бил в безопасност. Кралят и кралицата слушаха не толкова с недоверие, колкото с ужас. Кралят се зачервяваше все повече и повече, кралицата пребледняваше след всяко ново обяснение.

— Камъкът вече го няма — завърши Кел. — И магията си отиде с него.

Кралят стовари юмрук върху близката колона.

— Дейн ще си платят за онова, което…

— Дейн са мъртви — прекъсна го Кел. — Лично ги убих.

Лайла се окашля.

Младежът подбели очи.

— С помощта на Лайла.

Кралят сякаш забеляза момичето за първи път.

— А ти коя си? Каква лудост те включи в тези заговори?

— Наричам се Делайла Бард — отвърна крадлата твърдо. — Срещнахме се по-рано тази вечер. Докато се опитвах да спася града ви, вие си стояхте тук, ослепели под влиянието на някакво заклинание.

— Лайла — скара ѝ се Кел, ужасѐн.

— Заслугата градът ви още да стои е наполовина моя.

— Нашият град ли? — попита я кралицата. — Не си ли оттук?

Кел се напрегна. Лайла отвори уста, но преди тя да успее да отвърне, той я изпревари:

— Не. Тя е отдалеч.

Крал Максим сбърчи вежди:

— Колко отдалеч по-точно?

И преди Кел да смогне да обясни, Лайла гордо изпъна рамене.

— Корабът ми пристана преди няколко дни — обяви тя. — Дойдох в Лондон, понеже чух за празненствата на сина ви, които не бива да се пропускат, а и понеже имах работа с търговката Кала на пазара до реката. Двамата с Кел сме се срещали веднъж-дваж преди и когато стана ясно, че има нужда от помощ, му я предоставих…

Младежът зяпаше Лайла. Тя вдигна вежда срещу него и допълни:

— Той ми обеща награда, разбира се.

Кралят и кралицата също зяпаха момичето в опит да решат коя част от разказа ѝ звучи най-неправдоподобно (дали че притежава кораб, или че чужденец говори такъв превъзходен английски), накрая самообладанието на кралицата поддаде.

— Къде е нашият син? — изплака тя, сякаш имаха само един син и Кел се присви от болката, причинена му от този въпрос.

— Рай жив ли е? — поиска да научи кралят.

— Благодарение на Кел — намеси се Лайла. — Прекарахме вчерашния ден в усилия да спасим кралството ви, а вие дори…

— Жив е — прекъсна я Кел. — И ще живее… — допълни, без да сваля очи от краля. — Поне докато съм жив и аз…

При тези думи в гласа му припламна предизвикателство.

— Какво имаш предвид?

— Сир — все пак Кел сведе поглед. — Направих единствено онова, което се налагаше. Ако можех да му дам своя живот, нямаше да се поколебая. Съумях само да го споделя… — Размърда се в оковите си, ръбът на белега се показа изпод яката му.

Кралицата си пое остро дъх. Кралят се намръщи. Много по-меко попита:

— Къде е той, Кел?

Младият антари отпусна рамене — тежестта се смъкна от тях.

— Освободете ни. И ще го доведа у дома.

III

— Влез.

Кел никога не се бе радвал толкова да чуе гласа на брат си. Отвори вратата и влезе в покоите на Рай, като се опитваше да не си представя нито в какъв вид ги беше оставил, нито кръвта на принца, разлята по пода.

От онази нощ бяха минали три дни и всички следи от хаоса бяха изчезнали. Терасата — ремонтирана, кръвта — измита от орнаментирания паркет, мебелите и тъканите — възстановени.

Сега Рай лежеше в леглото си, подпрян на възглавници. Под очите му имаше кръгове, но изглеждаше по-скоро уморен, отколкото болен, а това беше напредък. Лечителите го бяха оправили, колкото им беше по силите (бяха оправили и Кел, дори и Лайла), но принцът не оздравяваше така бързо, както би следвало. Кел знаеше защо, разбира се. Рай не беше просто ранен, както гласеше официалната версия. Бе умирал.

Двама слуги стояха до масичката край леглото, а в креслото до вратата седеше гвардеец. И тримата не откъснаха поглед от Кел след влизането му. Причината за лошото настроение на Рай донякъде се дължеше на отсъствието на Париш и Джен. Откриха и двамата мъртви: единият посечен с меч, другият — жертва на върлувалата из града черна треска, както бързо я нарекоха. Този факт тежеше на Рай почти колкото раните му.

Докато Кел се приближаваше към леглото на принца, прислугата и гвардеецът го следяха с неотслабваща подозрителност.

— Не ме пускат да стана, копелета такива — изсумтя Рай и ги изгледа мръснишки. Изръмжа им: — Щом не мога да излизам, тогава вие бъдете така мили да се махнете, ясно? — Загубата на тегло и вината, в съчетание с болката от раната и принудителното лечение, бяха влошили силно настроението на принца. Когато слугите се изправиха, допълни: — И ако обичате, стойте на стража отвън. Така ще се почувствам още повече затворник, отколкото съм в момента.

Тримата излязоха. Рай въздъхна и се отпусна на възглавниците.

— Само искат да помогнат — защити слугите Кел.

— Можеше и да не е толкова зле — не спираше да негодува принцът, — поне да бяха по-хубава гледка… — момчешката му шега прозвуча странно кухо. Вгледа се в очите на Кел и се намръщи: — Разкажи ми всичко. Започни с това… — принцът се пипна над сърцето, където носеше символ, еднакъв с този на Кел. — Що за глупост си направил, братко мой?

Младият антари сведе поглед към пищните червени чаршафи на леглото и дръпна яката си да покаже огледалния знак.

— Само това, което и ти щеше да направиш на мое място.

Рай се намръщи.

— Обичам те, Кел, но не си падам по еднаквите татуировки.

Младежът се усмихна тъжно:

— Ти умираше, Рай. Спасих ти живота.

Не можеше да се преодолее и да разкаже на принца цялата истина — че камъкът не само е спасил живота му, но и го е възвърнал.

— Как? — поинтересува се принцът. — И на каква цена?

— Вече я платих — отвърна Кел. — И не бих се поколебал да го направя отново.

— Отговори ми без заобикалки!

— Обвързах твоя живот с моя — призна антари. — Докато съм жив, ти също ще живееш.

Рай се ококори и, ужасѐн, прошепна:

— Какво си направил? Би трябвало да стана от леглото и да ти извия врата.

— Не бих опитвал — посъветва го Кел. — Твоята болка е моя и моята е твоя.

Принцът сви юмруци:

— Как можа?

Младият магьосник се притесни от гнева на брат си, предизвикан от взаимното им обвързване. Ала Рай не го винеше:

— Как можа да понесеш това тегло?

— Така стоят нещата, Рай. Магията не може да се развали. Тъй че, моля те, бъди благодарен и да приключваме с това.

— Как тъй ще приключа? — Рай премина към по-игрива нотка. — Та то ми е гравирано на гърдите!

— Любовниците ти си падат по мъже с белези — отвърна Кел с крива усмивка. — Или поне така съм чувал.

Рай въздъхна и отпусна глава назад. И двамата потънаха в мълчание. В началото беше споделено, после взе да става неловко и точно когато Кел понечи да го наруши, принцът го изпревари на косъм.

— Какво направих? — прошепна той, втренчил кехлибарените си очи в копринения таван. — Какво направих, Кел? — Завъртя глава така, че да вижда брат си. — Холанд ми донесе онази огърлица. Каза, че била подарък и му повярвах. Каза, че била от този Лондон и му повярвах…

— Направил си грешка, Рай. Случва се на всички. Дори на принцовете. Аз съм направил цял куп. Съвсем нормално е и ти да сбъркаш веднъж.

— Не биваше да се доверявам така лесно. Не съм такъв глупак! — додаде принцът с пресекващ глас. Помъчи се да седне.

Кел му се скара да лежи и когато Рай се намести по-удобно, попита:

— Защо я взе?

Този път принцът се въздържа да го погледне в очите.

— По думите на Холанд щяла да ми даде сила.

Кел сбърчи вежди:

— Вече си силен.

— Не като теб. Добре де, знам, че никога няма да стана като теб. Чувствам се слаб, понеже съм лишен от дарбата за магия. Някой ден ще бъда крал. Исках да съм силен крал…

— Магията не прави хората силни, Рай. Повярвай ми. А и ти разполагаш с нещо по-добро. Имаш любовта на народа.

— Лесно е да те обичат. Исках и да ме уважават и си помислих… — принцът говореше съвсем тихо, гласът му едва се чуваше. — Приех огърлицата. В крайна сметка единствено важното нещо е, че я взех… — От очите му рукнаха сълзи и се стекоха в черните му къдрици. — И бях на косъм да съсипя всичко! Щях да си изгубя короната, още преди да съм я сложил на главата си. За малко да обрека града си на война, на хаос, дори на смърт!

— Какви синове си имат родителите ни — подхвърли насмешливо Кел. — Ние двамата като нищо ще разпарчетосаме целия свят.

Рай изхъхри едновременно от смях и плач.

— Дали някога ще ни простят?

Кел се усмихна криво:

— Вече не съм окован. Това намеква за напредък.

Кралят и кралицата бяха известили из целия град — чрез стражата и новинарските дъски — че всички обвинения са свалени от техния антари. По улиците обаче хората продължаваха да го зяпат и в благоговението им се вплитаха предпазливост, страх и подозрителност. Навярно когато Рай отново се почувстваше достатъчно добре, за да говори пряко с народа си, поданиците му щяха да повярват, че вече е здрав и Кел няма вина за тъмнината, сполетяла Лондон през онази нощ. Вероятно, но младият антари се съмняваше дали животът някога ще се върне към досегашната си простота.

— Забравих да ти кажа — обади се Рай. — Тийрън намина. Донесе малко…

Прекъсна го почукване на вратата. Преди принцът или Кел да успеят да отговорят, в спалнята нахлу Лайла. Все още носеше новата си куртка — беше закърпила местата, скъсани от куршума, ножа и камъните — но поне се беше изкъпала, а косата ѝ бе прихваната със златна шнола. Продължаваше да прилича донякъде на дълго гладувала птичка, ала беше чиста, нахранена и спретната.

— Не ми харесва как ме зяпаше охраната — заяви тя, без да забелязва насочените към нея златни очи на принца. Добави: — Съжалявам. Не исках да ви прекъсвам.

— Тогава какво искаше? — поинтересува се Кел.

Рай вдигна ръка и се понадигна в постелята си:

— Определено не ни прекъсваш. Запознали сме се, боя се, докато не съм бил в обичайното си състояние на духа. Имаш ли си име?

— Делайла Бард — отвърна момичето. — Да, и преди сме се срещали. И изглеждаше по-зле.

Рай се засмя беззвучно.

— Извинявам се за всичко, което може да съм сторил. Не бях на себе си.

— Извинявам се, че те прострелях в крака — върна му го Лайла. — Бях напълно на себе си.

Принцът цъфна в прекрасната си усмивка и сподели с Кел:

— Тази девойка ми харесва. Може ли да я взема назаем?

— Пробвай де — Лайла вдигна вежда. — Само дето после ще си принц без пръсти.

Кел направи гримаса, но Рай се засмя. Смехът му обаче бързо премина в болезнено смръщване и антари се пресегна да подкрепи брат си, макар болката да отекваше в собствените му гърди. Посъветва го:

— Спести си флиртуването за по-нататък, когато ще си по-добре.

Стана и се постара по-бързичко да изведе Лайла от стаята.

— Ще те видя ли пак, Делайла Бард? — обади се принцът след тях.

— Нищо чудно пътищата ни отново да се пресекат.

Рай се усмихна широко:

— Ако зависи от мен, непременно ще се пресекат.

Кел подбели очи, докато извеждаше Лайла навън и затваряше вратата, за да остави принца да почива, но му се стори, че забеляза как тя се изчервява съвсем истински.

IV

— Готов съм да пробвам да те върна в твоя Лондон — каза Кел.

Двамата с Лайла се разхождаха по брега на реката; подминаха вечерния пазар — тук погледите на хората все още бяха твърде подозрителни и се задържаха прекалено дълго върху тях — и се отправиха нататък към пристанището. Слънцето потъваше зад гърба им и разтягаше сенките им като пътеки.

Лайла поклати глава и извади от джоба си сребърния часовник.

— Нищо не ме свързва с моя град — отвори и затвори капачето му. — Вече не.

— Тук също не ти е мястото — уточни Кел простичко.

Тя сви рамене:

— Ще си направя място… — вирна брадичка и погледна спътника си в очите. — А ти?

Знакът над сърцето го прободе слабо — призрак на болка — и Кел си разтри рамото.

— Ще се постарая… — бръкна в джоба на палтото си — черното със сребърните копчета — и извади малък пакет. — Донесох ти нещичко.

Подаде ѝ подаръка и проследи как Лайла го разопакова, а после вдига капака. Кутията се разтвори в ръката ѝ и се превърна в малка игрална дъска и шепа елементи.

— За упражнения — обясни Кел. — Тийрън смята, че в теб дреме магия. По-добре я намери къде се крие.

Спряха до една пейка и той показа на Лайла как работи дъската, а тя го порица, че бил фукльо, прибра кутийката и му благодари. Изглежда подобни фрази ѝ се отдаваха трудно, но все пак се справи. Станаха от пейката, но и на двама им не им се разделяше все още, Кел се загледа в Делайла Бард, главорез, крадец, ценен партньор и странно, страховито момиче.

Щяха да се срещнат отново. Беше сигурен. Магията извайва световете. Придава им форми. Те имат фиксирани точки. В повечето случаи тези точки са места. Но понякога, макар и рядко, се оказват и хора. Независимо че Лайла беше човек, който не го свърта на едно място, тя приличаше на неравност върху света на Кел. Такава, в която положително щеше да се спъва отново.

Не знаеше какво да ѝ каже, а простичко ѝ заръча:

— Пази се от опасности!

Тя го озари с усмивка, която подсказа, че няма да стори нищо подобно, разбира се.

Подръпна яката си, пъхна ръце в джобовете и се отдалечи.

Кел я гледаше как си отива.

Тя така и не погледна назад.

Най-сетне Делайла Бард беше свободна.

Сети се за картата у дома в Лондон — в Сивия Лондон, нейния, стария град — за пергамента, оставен в претъпканата малка стаичка на горния етаж в „На хвърлей камък“. Картата за навсякъде. Нима не притежаваше точно това в момента?

Костите ѝ вибрираха от прелестно предчувствие.

Тийрън бе споменал, че в нея се крие нещо. Нещо неподхранено. Не знаеше каква форма ще добие, но нямаше търпение да го открие. Независимо дали щеше да се окаже същата магия, която течеше във вените на Кел, или нещо различно, нещо ново, Лайла бе сигурна в едно:

Светът беше неин.

Световете бяха нейни.

И възнамеряваше да ги грабне всичките.

Зарея поглед към корабите на отвъдния бряг на реката, с лъскави бордове и гравирани мачти, достатъчно високи и остри да пронижат ниските облаци. Знамена и платна плющяха на вятъра в червено и златно, но имаше също зелено, пурпурно и синьо.

Кораби с кралското знаме и такива с други емблеми. Кораби от земи отвъд морето, отблизо и далеч, от къде ли не.

И, скрит между тях, тя забеляза горд, тъмен бриг с лъснат корпус, сребърен щандарт и платно с цвета на нощта — черно с леки синкави оттенъци, когато светлината падаше под определен ъгъл.

Този ще бъде, каза си Лайла с усмивка.

Този ще свърши работа.

Благодарности

Представяме си писателите като самотни създания, превити над плодовете на труда си в задушни, но празни стаи и, макар да е вярно, че писането е занятие, най-често изпълнявано по-добре в самота, никоя книга не е дело само на един ум и на две ръце, а на множество. Би било невъзможно да благодаря на всеки поотделно, но не мога да пропусна да спомена някои хора. Тяхната отговорност за тази книга е не по-малка от моята.

Благодаря от сърце на редакторката си, Мириам — моя съучастничка, която обича Кел, Лайла и Рай поне колкото мен и която ми помогна да покрия основите на тази поредица с кръв, мрак и елегантни дрехи. Великият редактор не разполага с всички отговори, но задава правилните въпроси — а ти си наистина велика редакторка!

Благодаря също и на агентката си — Холи, безценна радетелка на тази необикновена книга, дори когато я описвах като сборище от „пирати, крадци, крале-садисти и зловещи магически щуротии“. Тук е мястото да благодаря и на филмовия си агент, Джон, който не изостана и на крачка от пламенната Холи. Не бих могла да се надявам на по-добри поддръжници!

Няма да забравя да спомена и майка ми, която обикаляше с мен лондонските улици по стъпките на Кел — и татко, който ме прие насериозно, когато казах, че ще пиша книга за крадла в мъжки дрехи и магьосник в потресаващо палто. Всъщност и двамата ми родители веднъж не ме погледнаха накриво, когато реших, че искам да ставам писателка.

Благодаря и на лейди Хокинс, която се разходи с мен по улиците на Единбург. Редно е да спомена и самия Единбург, задето е магически град. Костите ми са завинаги твои!

Благодаря също и на Патриция, която познава тази книга не по-зле от мен и защото винаги е нащрек и си отваря очите на четири, независимо колко сурови са страниците.

Също и на Карла и Къртни, най-добрите мажоретки — и най-добри приятелки — на които може да се надява една невротична, пристрастена към кофеина писателка.

Благодаря на творческата общност в Нешвил — Рута, Дейвид, Лорън, Сара, Шарън, Рай Ан, Доун, Пейдж и толкова много други — които ме приветстваха у дома с любов, чар и маргарити.

Благодаря и на „Тор“, на Ирен Джало, Уил Стейл, Лиа Уитърс, Беки Йегър, Хедър Сондърс и всички останали, които ми помогнаха да приготвя тази книга за появата на бял свят.

Благодаря също и на читателите ми — и верните стари, и новите, понеже без вас съм просто момиче, което си говори самичко пред хората.

Сърдечно ви благодаря!

За автора

Виктория „В. Е.“ Шуаб е съчетание от британска майка, баща от Бевърли Хилс и южняшка околна среда. Благодарение на това тя обича да говори на „домадета“, „гачели“ и „сичкотуй“. Също така страда от тежка форма на скиталчество, влошено още повече от факта, че пътешествията са чудесен начин да надушва историите. Когато не блуждае по парижките улици и не катери английските хълмове, обикновено засяда в ъгълчето на някое кафене и там си измисля чудовища. Автор е на няколко юношески книги, включително „Вещицата отсреща“ — за селце, откъдето започват да изчезват деца, и поредицата „Архивирани“ — за библиотека на мъртвите. Първата ѝ книга за възрастни — „Ожесточен“ — бе избрана за Най-добра книга на 2013 г. както от „Пъблишърс уикли“, така и от Амазон.

Информация за текста

Издание:

В. Е. Шуаб. Четирите цвята на магията

Американска, първо издание

Превод: Елена Павлова

Редактор: Цвета Германова

Коректор: Йоана Ванчева

Оформление на корицата: Стоян Атанасов

Формат: 60/90/16

Печатни коли: 24,5

ИК „Емас“, 2017 г.

ISBN: 978-954-357-354-7

Сканиране, разпознаване и корекция: Dave, 2017 г.

1

Исп. Arnes — днешен муниципалитет в района Тера Алта в провинция Тарагона; в „червения“ свят Британските острови са били завладени не от тевтонци и саксонци, а от кастилците. — Б.пр.

2

Монета, кръстена на лейди Джейн Грей, р. 1537 г., която през 1553 г. става кралица на Англия и година по-късно е обезглавена. — Б.пр.

3

Сам по себе си (лат.). — Б.пр.

4

Hollow (англ.) — кух; игра на думи с Holland (вид сукно). — Б.пр.

5

Isle (англ.) — остров; възможно е названието на реката да идва индиректно от името на богинята Айзис (Изида). — Б.пр.

6

Borago officinalis, „лечебна краставица“. — Б.пр.

7

Makt (шв.) — сила; власт. Терминът се използва и в смисъл на „суверенна държава“. В алтернативната история на Белия Лондон съответно вместо тевтонци и саксонци, Британия завладяват племена от Скандинавския полуостров. — Б.пр.

8

Сигил — образ, знак с магически свойства. — Б.ред.

Content

В. Е. Шуаб
Четирите цвята на магията

I Пътешественикът

I

II

III

II Дворът на Червения крал

I

II

III

III Крадец в сиво

I

II

III

IV Белият трон

I

II

III

IV

V

V Черният камък

I

II

III

IV

V

VI Крадците се надушват

I

II

III

IV

VII Преследвачът

I

II

III

VIII В сговор

I

II

III

IX Празненство и пожарище

I

II

III

IV

X Един бял топ

I

II

III

IV

V

VI

XI Бал с маски

I

II

III

IV

V

XII Светилището и саможертвата

I

II

III

IV

V

VI

XIII Кралска клопка

I

II

III

IV

V

VI

XIV Последната врата

I

II

III

IV

Благодарности

За автора

Информация за текста

1