Лора Лазар

Веселото гробище

1

Бончо Гладиатора я видя да се промъква зад гърба му и застина - приведен към гроба, а в ръцете си стискаше сноп плевели. Знаеше си, че така изглежда смъртта - старица, която бавно се приближава към него, за да вземе искрата му. Сянката ставаше все по-голяма, разстилаше се наоколо, плъзгаше се змийски пред него и той очакваше последния си миг, когато тя ще го обгърне с мрак и лед.

- Бончо, що дириш тук по залез? - чу зад себе си дрезгавия й старчески глас.

Знаеше си, че не се ходи по мръкване на гробището. Но не го беше страх от мъртъвци, вампири и таласъми, а само от смъртта.

- Хвана ме - прошепна той, а му се искаше да вие толкова силно, че да изплаши дори нея. Изправи се, но без да се обръща. Адамовата му ябълка хем искаше да изскочи от него, хем го затискаше и той не можеше нито да я спре да подскача, нито да диша.

- Бончо, ти да не си глух бе? - попита отново Оная.

- Свършвай по-бързо! - промълви Бончо Гладиатора.

Сянката не отговори, заобиколи гроба от другата страна и застана пред него. Нямаше да я погледне. Дори стисна очи.

- С Минка ли разговаряш? - попита го Старицата, а в гласа й имаше благост и съчувствие.

Доплака му се. Дали от миризмата на мащерка и равнец, които идваха от нея, дали заради Минка, покойната му съпруга.

А ако беше честен, и от жал към себе си.

- Ти чуваш ли ме бе? - повиши глас Оная и го удари леко през ръцете със сопата, която носеше.

Бончо Гладиатора изпусна плевелите и погледна напред с премрежени очи. Стари, но здрави туристически обувки, черна рокля, а върху нея бе накриво закопчана бежова домашноплетена жилетка. Пред него стоеше Глухата Марина, над осемдесетгодишна бабичка, майката на Щурата Стела. Възрастната жена бе дребна, но изправена. На главата й бе поставена евтина сламена шапка, скриваща лицето й. През рамо носеше платнена торбичка, от която се подаваха стръкове бял и жълт равнец.

- Бончо, урочасан ми се виждаш - каза старицата. - Да ти бая ли против уроки?

- Няма нужда, лельо Марино - със силен глас извика той. - Бях се умислил.

Бончо Гладиатора се наведе и отново събра плевелите, които бе изскубал от гроба на жена си.

- Носиш ли вода? - попита го Глухата Марина и бързо добави. - А вино?

Той само кимна и посочи с ръка кошницата до паметника. Събра на купчина плевелите, обхвана ги с две ръце и тръгна към края на селското гробище, за да ги остави да изсъхнат, докато ги разнесе вятърът из баира.

Слънцето се беше хързулнало по ръба на Голямата могила към Орташкото дере, където щеше да изчезне, като посипе околността с жарава. Сянката на самораслата круша-дивачка се удължаваше бързо и покриваше тревясалото пространство, което разделяше гробището на две неравни половини. Дългите сенки на каменните паметници се прехвърляха върху съседния гроб и ги обвързваха в една сива, но здрава верига. С изключение на Прокълнатия гроб...

Бончо Гладиатора неволно погледна в тази посока и се озадачи. Гробът бе встрани от останалите и имаше посивял дървен кръст, килнат настрани. От единия край бе хлътнал толкова, че при силен дъжд се образуваше дълбока локва. Близо до кръста бе поставено яйце.

Не се сдържа и тръгна натам. Огледа яйцето, не посмя да го вземе, но му се стори, че е истинско. Само прошепна:

- Космическото яйце...

Нима някой му припомня тайната на Прокълнатия гроб? Огледа се. Глухата Марина идваше към него, стиснала здраво бутилката с вино. Отдалеч му извика:

- Прелях гроба.

Не й отвърна. А и бабичката не знаеше тайната. Бончо гледаше яйцето, а спомените му се подреждаха като имената в училищен дневник - погледът му се движи бързо надолу, надолу, докато се запъне на някое име. Не усети кога възрастната жена се бе приближила до него. Само й посочи с ръка забравения гроб. Глухата Марина пъргаво се наведе, сграбчи яйцето и го хвърли към близкия гъсталак. Не чуха шум от падането.

- Черна магия - изрече бързо старицата, завъртя се около себе си, прекръсти се три пъти, пое дълбоко дъх и надигна бутилката.

В този момент прозвъня камбаната на параклиса. Биеше на умряло - бавно и продължително.

Сега и двамата се прекръстиха. Погледнаха към баира, където залезът бе потопил в кървавочервено село Кралево.

2

Поколеба се. Напоследък често й се случваше. Остарявам, помисли си тя. Преди години изобщо нямаше да се колебае. Неслучайно й викаха Щурата Стела. Нейният прякор го измисли единствената й любов - Коко Хлопката.

От малка играеше само с момчетата. Не я вземаха на сериозно, но тя винаги се мъкнеше с тях, търпеше подигравките им и все искаше нещо да им докаже. Веднъж дори се опита да пикае права, а майка й дълго се смя, когато се върна вкъщи с мокри гащички.

Остарявам, отново си помисли тя. Щом се връща все назад, значи няма какво да я чака напред.

Стела се ослуша, но долови само доволно пръхтене откъм конюшнята. Тя се наведе към металното корито, в което се отразяваха оранжевите пламъци от небето. Стри между дланите си няколко стръка маточина и ги пусна във водата. После се съблече бързо и се потопи във водата. Обичаше да се къпе със слънчева вода, напоена с аромата на билки. Отпусна се назад и тогава усети нервната вълна, която премина през корема й. Беше страх, неистов страх, който я остави без дъх.

Та се изправи и се огледа. Двуметровият стобор, изграден от камъни, скриваше двора откъм улицата. Старият орех хвърляше тъмна сянка върху тревата. Колелото от каруца, саксиите с „Дебела Мара“, стомните, наредени в ниши по стобора - всичко бе на мястото си. Но все пак усещането, че някой я наблюдава, не я остави.

Тя изскочи от коритото и на бегом влезе в къщата. Грабна пушката си, зареди я и отново излезе на двора. Не откри никого. А страхът й изчезна толкова неочаквано, колкото внезапно се бе появил.

Остарявам, за кой ли път си помисли тя. Дано никой не я е видял така - гола и с пушка в ръка да се щура из двора. Ще има да я поднасят всяка вечер в кръчмата на Мазачо. Наистина е Щурата Стела!

Влезе вътре и тогава чу камбаната. Майка й още не беше се върнала. Ами ако тя е... Не довърши. Облече се набързо и хукна към параклиса.

3

Междуградският автобус го изтърси на разклона за Кралево към седем вечерта. Траян се огледа, но шосето беше пусто. Вероятността някой да го вземе на стоп би била осъществима, ако изобщо минаваха автомобили по пътя. Той постоя около десетина минути, изпуши две цигари, но нямаше движение нито в едната, нито в другата посока. Реши да върви, докато не е мръкнало. Натовари на едното рамо лаптопа, на другото - сака, а в дясната си ръка тътреше огромен куфар на колелца. Трудно придвижване, но трябваше да извърви само шест километра до Кралево.

Той сложи слънчевите си очила, защото залезът го заслепяваше. След два завоя реши да си почине и тъкмо извади цигарите, когато покрай него мина стара лада. Траян размаха ръце, но автомобилът бързо се скри зад завоя. Явно жителите на селото не знаеха какво е взаимопомощ на пусто място насред Балкана. Ще върви бавно и мъчително като декабрист по безлюдните пътеки на далечното си заточение.

Всъщност не му тежеше да върви, защото тренираше редовно във фитнеса на две преки от дома му. Беше го яд, че мъкне толкова багаж. Не знаеше колко време ще остане при баба си, а и записките по дипломната му работа бяха обемисти.

Кралево се показа изведнъж. Бе разположено близо до върха на планината. От горния край на селото започваше огромна борова гора, която потъваше някъде надолу по баира. Сред зеленината се виждаха къщите и високите каменни стобори, които ги заобикаляха, бялата едноетажна постройка на училището, разположено в самия център на селото. Имаше и сателитни чинии, изненада се Траян. Явно цивилизацията е дошла и до тук.

Той тръгна по калдъръмените улици на селото, мина покрай кметството и тогава чу звънтежа на камбаната. Ами ако баба му Бенда е... Не довърши мисълта си, но ускори крачката си по стръмните улици, където някъде край боровата гора бе разположена къщата на рода му.

4

Велизар Вампоров тъкмо заключваше кметството, когато ладата мина покрай него. Бе стар модел, май седмица, но добре запазен. Автомобилът бе претоварен с вещи - и вътре в купето, и на багажника отгоре, а имаше и ремарке. Някой искаше да се засели в селото. Не видя добре кой е в колата, но приличаше на циганско преселение. Няма как да стане! В селото нямаше нито един циганин. Нямаше и кражби. Никой не заключваше нито двора, нито къщата си. И така щеше да бъде, докато Вампора е кмет на това село! На няколко пъти отделни семейства се опитваха да се установят в Кралево, но не им позволяваха дори да отдъхнат, а камо ли да пренощуват. Момчетата от ловната дружинка си знаеха работата, още щом се пуснеше новината, че идват пришълци. От три години никой не се осмеляваше да пристъпи мерата на село Кралево. Няма как да стане и сега!

Вампора тръгна с бързи крачки в посоката, в която зави ладата. По тесните калдъръмени улици на селото се караше бавно и внимателно. Бе убеден, че ще настигне автомобила.

Кметът зави в първата пресечка и видя, че старата лада е спряла, но с включен двигател. От нея излезе дребен мъж, който минаваше петдесетте, главата му бе обръсната, а облеклото му градско - тениска и дънки. Мъжът се огледа, опита се да надникне над стобора на Ружината къща, после извади някакъв лист и внимателно го разгледа. Вампора му махна с ръка, но мъжът се направи, че не го вижда. Хвърли листа в купето и отново потегли.

Пришълецът търсеше нещо, а никого не попита къде да го намери. Не беше циганин, значи беше иманяр, заключи Вампов. Откакто преди години откриха Кралевското златно съкровище, тук често се навъртаха иманяри. При тях прилагаха същата процедура, както при циганите. На златотърсачите дори обръщаха хастарите на дрехите и багажа, за да не укрият някоя римска монета. И този нямаше да го огреят богатствата на Кралевското землище.

Вампора продължи подир чуждия автомобил. Дори леко разхлаби вратовръзката си, а потта избиваше по бялата му риза с къс ръкав. Когато задъхан изкачи баира, той видя, че пришълецът е спрял пред Прокълнатата къща. Имотът отдавна беше запустял, откакто... Дворът бе обраснал с лещак, къщата - едноетажна постройка - се губеше сред храсталаците, които препречваха пътя към входа й. Прозорецът откъм улицата бе строшен от вятър и бури. Нима Прокълнатата къща има нов собственик? Но от кого я е купил? Доколкото той знаеше, имотът бе ничий, откакто...

В този момент телефонът на кмета звънна. Той го вдигна и това, което чу, го накара да се обърне кръгом и да тръгне към параклиса, за да бие камбаната.

Но тя прозвънтя няколко пъти задъхано, сякаш някой събираше гладни новобранци в столовата. Кой бе научил новината преди него? И кой си позволяваше да бие камбаната без неговото разрешение? И не по установения ред?

5

Аленото петно се появи неочаквано в горния десен ъгъл на платното. Нахлу през западния прозорец, огря в тъмнооранжево завесите, а когато стигна до статива, вече бе обагрено в тъмночервено. Застана точно над рогата на Краля, както в селото наричаха козела на Коко Хлопката.

От няколко дни Адриан Русев, по прякор Мазачо, рисуваше селския пръч. Онзи ден видя козела, който се катереше по скалите близо до Водопада, сподирян от няколко млади кози. Откъм ниското селският овчар Димо Вълкобореца напразно размахваше гегата из въздуха и крещеше:

- Момици ми се ядат! Само слез и ще ти ги откъсна! Ще ги панирам и ще ги изям! Ако ще Коко Хлопката да ме застреля! Ако ще всички кози да врещят от мъка по теб!

Краля се спря едва на върха, вдигна глава към небето и остана за миг, вторачен в слънцето. Тръсна брадата си няколко пъти, откъсна няколко листа от близката леска и после царствено тръгна надолу към стадото. Адриан искаше да нарисува точно този момент, когато козелът гледаше към висините, а около него се въртяха разноцветни светлини, образувани от пръските на падащата вода. Рогата на Краля изглеждаха позлатени от слънчевите лъчи.

Адриан посегна към бурканчето със златен варак, но не го откри на мястото му. Приближи се към етажерката с боите, но точно този буркан липсваше. На кого му е притрябвало златото?

Мазачо беше кръчмар, бояджия и художник. Издържаше се от първите два занаята, а рисуването му хората от селото определяха като странна прищявка. Той си знаеше, че единствено това иска да прави - да рисува. Не беше учил, но от малък си драскаше по тетрадките различни образи. Отдаваше му се да прерисува от снимки - можеше да започне от окото на човека и да го докара до сериозна прилика. От три години започна да рисува пейзажи с маслени бои. Един писател, който прекара доста време в Кралево преди години, нарече картините му наивистични. Имало такъв стил в изкуството - наивизъм. Адриан Русев се изненада, че туристите, които се отбиваха в селото, понякога купуваха от закачените в кръчмата творби. А и той ги даваше евтино - на цената на две бутилки гроздова, но по кръчмарския ценоразпис.

Коко Хлопката на шега го нарече Мазача. После Бончо Гладиатора прочете, че има италиански художник Мазачо и на Адриан му лепнаха това име. Никой не можеше да се сърди на прякора, който му дават местните зевзеци. Ако протестираше, само щеше да си навлече нови закачки по свой адрес. Дори нарече кръчмата си „При Мазачо“.

Кръчмарят стана и излезе от приземната стаичка, която наричаше свое ателие. Прекоси двора и влезе през задния вход в кръчмата. Жена му Корнелия готвеше вечеря за семейството. Всичко изглеждаше наред и той отвори широко вратата откъм улицата. Върна се назад и едва тогава го видя. На земята имаше кръгло огледало, строшено на няколко парчета. Приличаше на стъклено цвете, сякаш някой го е счупил точно през средата.

- Корнелия - извика Мазачо към жена си, - кой е изтървал огледалото насред кръчмата?

Жена му излезе иззад плота и се приближи до него:

- Няма такова огледало вкъщи - озадачи се тя.

- Снощи чистихте ли с Валерия тук?

- Тя остана да довърши. Да я повикам ли?

- За какво? - обади се Валерия откъм кухнята.

- Ели, ела бързо! - нареди баща й.

Дъщеря им дойде при тях, погледна огледалото и каза:

- Счупеното огледало носи нещастие... Две, четири, шест, седем...

- Какво броиш?

- На колкото парчета е строшено огледалото, толкова години ще имаш нещастна любов - промълви момичето и въздъхна.

- Стига глупости! - скара се Мазачо. - Снощи огледалото беше ли тук?

- Не. Нали почистих всичко.

- Тогава?

В този момент чуха камбаната на параклиса. Тримата се спогледаха, а Валерия се притисна към баща си.

6

Максим Балабана бе задъхан, когато се спря под Дивачката. Така наричаха разклонената трънкосливка в началото на селото откъм Еленица. Плодовете бяха дребни и горчиви и дори птиците не посягаха към тях.

Той седна под храста и се облегна на раницата си. Пушката остави до дясната си ръка. Уморен беше от дългия ден, докато надзираваше работата на секачите в местността Градница. Работеше като горски служител, но не толкова заради пенсията, а за да пази землището на село Кралево от незаконна сеч и бракониери.

Максим Балабана бе едър мъж, който можеше да съперничи по сила на Вампора, но за разлика от кмета имаше спокоен характер. Някога русолявите му коси бяха загубили цвета си, очите му бяха сиви с пъстри точици. Лицето му имаше червендалест цвят, заради който Коко Хлопката го подкачаше от време на време:

- Да не си от Дружеството на анонимните алкохолици?

- Битов алкохолик съм - отвръщаше спокойно горският. - Също като теб.

- Ама на мен не ми личи! - Коко сочеше към мургавото си лице, върху което никога не избиваше червенина.

- Така е, защото нямаш срам - не му оставаше дължен Максим Балабана.

Горският притвори очи и се отпусна назад. Тогава чу тревожното чуруликане на червеношийката около него. Вдигна поглед нагоре и я видя да кръжи неспокойно над него. Не издържа и се изправи. Заобиколи Дивачката и откри гнездото на птичето, изградено от мъх, малки коренчета и листа. В него имаше три розови яйца с кафеникави точици по тях и едно малко по-едро от останалите. Горският го разпозна - кукувицата бе сложила свое яйце в гнездото на червеношийката. Някъде наоколо трябваше да се намира избутаното от натрапницата яйце на малкото птиче.

Тъкмо да го потърси, когато чу звъна на селската камбана. Забрави за тревогите на червеношийката и с бързи стъпки тръгна към параклиса.

7

Велизар Вампора не бързеше да съобщи новината. Беше обърнал гръб на хората и машинално дърпаше въжето на камбаната. Спомените го връхлитаха като поредица от лавини, които го затрупваха и му пречеха да диша. Поемаше дълбоко дъх и тъкмо да го изпусне, се задаваше следващата лавина. Ако си отиде твой набор, скоро идва и твоят ред, помисли Вампора. Той не можеше да жали за всичките си съученици. Но сега... Приятелството им бе от пелени, почти цял живот изкараха заедно, а колко тайни имаха само двамата. А сега... Някак изведнъж стана нещастието. То май винаги така става.

Вампора въздъхна още веднъж и се обърна към съселяните си. Огледа ги - почти от всеки дом беше дошъл по някой човек.

- Вампоре, казвай кой е! - не издържа Максим Балабана и пристъпи към кмета.

- Хубав човек - прошепна Вампора. - Наш човек, Балабане... - обърна се той към горския и отново пое дъх.

Максим Балабана се озърна и отново попита:

- Димо Вълкобореца ли? Бончо Гладиатора? Коко Хлопката? Щурата Стела?

- Аз съм тук бе, не ме ли виждаш? - сопна му се Щурата Стела.

- Жива и здрава да си, Стеле! - направи опит да се усмихне Балабана, но устата му само се разкриви на една страна.

- Кой е? - извика отдалеч Глухата Марина, която с олюляваща се походка се приближаваше към хората, следвана от Бончо Гладиатора.

Щурата Стела се спусна към майка си и я прегърна.

- Отиде си от този свят Константин Криндов... - високо изговори Вампора.

Някой ахна, Щурата Стела изпищя и побягна, а останалите се прекръстиха.

- Бог да го прости! - на висок глас каза Глухата Марина и отпи от бутилката с вино, която прегръщаше до този момент.

Всички тихо повториха след нея.

- Какво? Коко? - реагира едва сега Балабана. - Какви ги приказваш?

- Обадиха ми се - продължи кметът. - Катастрофирал е в града. Блъснал се е в един стълб... Едва са го извадили.

- Не е възможно! - ядоса се Балабана.

- Обадиха ми се - натъртено каза Вампора. - Утре ще докарат тялото в закрит ковчег. Ще платя разноските по погребението.

- Той не е само твой приятел - обади се Бончо Гладиатора, като притисна дясната си ръка към адамовата си ябълка. Трепереше целият.

- Ще си поделим разходите - отсече Максим Балабана.

- А кой ще каже на сина му? - сети се Адриан Мазачо, който също бе дошъл при параклиса.

- Ще му пиша - каза кметът. - Но не можем да го чакаме да пристигне от другия край на света. Лято е...

Синът на Коко Хлопката живееше на остров Тасмания и притежаваше няколко пчелина, с които издържаше чуждоземната си жена. „Бяга, бяга... Накрая на света избяга от мен...“, тъжно споделяше Коко, когато бяха само двамата с Вампора.

- За колко часа е погребението? - попита високо Глухата Марина.

- Когато изкопаем гроба... - извика на ухото й Балабана.

- В единайсет, а после ще направим помен при Мазачо - реши Велизар Вампора.

- Ще се подготвя дотогава - обеща Адриан Русев.

- Вървете си сега! - уморено изрече кметът. - Утре ще се видим...

- Да идем при Мазачо, а? - някак колебливо го попита Максим Балабана.

- Утре, Балабане, утре... Сега нека всеки сам остане със спомените си - каза Вампора и си тръгна.

След малко всички се разпръснаха.

Нощта се спусна изведнъж и погълна Кралево. Някъде в горния край на селото отекваше конски тропот по калдъръмените улици. После и той се изгуби в далечината.

8

Бенда чу камбаната на параклиса, прекръсти се и продължи да работи. Баницата вече беше готова, в тавата сложи пилето с картофи и го заливаше от време на време със соса, за да е сочно. Вече се стъмни, а внукът й Траян още не бе пристигнал. Не беше минал и Димо Вълкобореца със селското стадо, за да може да прибере и издои козичката си Вирка.

От години живееше сама. Рано остана вдовица, децата й се преселиха в София, обаждаха се, но рядко идваха. Каниха я поне през зимата да живее при тях, но тя не беше съгласна да се отдели за дълго от дома си. Ако доживееше до Голяма Богородица, щеше да навърши осемдесет. Косата й бе сива и оредяла, но Бенда по навик я държеше дълга, сплетена на гърба. От годините се бе съсухрила, ядеше малко, предимно кисело мляко и сирене, които сама си приготвяше. Гледаше и десетина кокошки, заради яйцата или да сготви някоя, ако я навестят децата. Както направи днес с Пъструшка, която от известно време не снасяше яйца.

Не беше пъргава както на младини, но все още не се оплакваше. Всеки ден си намираше нещо за вършене. Дали ще събира съчки и шишарки за подпалки или ще прекопае цветята в двора - все гледаше да има работа. Само така се чувстваше все още жива.

Кучето се разлая и Бенда пъргаво излезе на двора. Погледна към външната порта, но никой не влезе.

- Трай, Велко! - извика тя по посока на песа, но той не престана яростно да ръмжи.

Бенда се приближи към него, погали го, но животното не реагира на ласката й.

- Какво има, Велко? - шепнешком го попита тя и се озърна. Тогава видя светулката в съседния двор. Не летеше и това я озадачи. Взря се в тъмното. Слабата светлина идваше от задния прозорец на Прокълнатата къща. Сигурно й се привижда, а и не вярваше в духове. После се сети, че днес на няколко пъти Велко яростно лаеше, но тя си помисли, че кучето гони котките от стобора. Ами ако някой се е настанил в Прокълнатата къща? Ще трябва утре да каже на Вампора. Бенда погали отново кучето и тръгна към къщата, но чу някой отвън да пее. Не се сдържа и открехна външната порта. Подпирайки се на стобора, Глухата Марина вървеше с несигурни стъпки, размахваше празна бутилка и радостно подпяваше:

- Не съм аз! И този път не съм аз!

- Како Марино, откъде идваш? - извика й Бенда.

Глухата Марина спря, подпря се на стобора и извика:

- Не чу ли камбаната?

- Чух - тихо отговори Бенда и после попита на висок глас:

- Кой е починал?

- Утре ще изпращаме Коко Хлопката.

- Какво? - изненада се тя. - Млад е още. - Бенда въздъхна и се прекръсти.

- Утре в единайсет - каза бабичката и продължи към края на улицата, където бе нейният дом.

Бенда изпрати с поглед съседката си и тъкмо да залости вратата, когато видя високия силует на мъж с багаж, който бавно се придвижваше по неравния път.

- Траяне, ти ли си, чедо? - извика тя.

- Аз съм, бабо - отговори й той. - Загубих се из селото.

- Отдавна не си идвал, затова... - засмя се старата жена. Бенда прегърна внука си и забрави - и за смъртта на Коко Хлопката, и за светлината откъм Прокълнатата къща.

9

Димо Гетов, по прякор Вълкобореца, нито чу камбаната, нито разбра за погребението на съученика си.

Днес бе разположил стадото край Темното езеро, което се намираше в ниската част на Орташкото дере. Овчарят бе приседнал под разклонен бук, който хвърляше широка, но рехава сянка, и дялкаше нова фигура от дърво. Още малко трябваше да се изглади и щеше да получи полегналото тяло на млада жена. А като изсуши дървото, ще го лакира, ще му се порадва, а после ще го продаде. Не задържаше нищо за себе си.

Когато червеното слънце се удави в Темното езеро, Димо реши да прибира стадото към селото. Подсвирна на Снежка, петгодишната си турска овчарка, която бе полегнала под една леска. Кучката стана, протегна се мързеливо и овчарят отново се възхити на дългокраката красавица. Заради белия й цвят я нарече Снежка. Едва след първата година разбра, че породата й е акбаш дог или турска овчарка. Без да знае, беше направил добър избор. Тази порода бе древна, куче-пазач, което може да опази стадото от диви зверове. А по този район през зимата се навъртаха дори и вълци. Кучката не обичаше дългото бягане, предпочиташе да дреме покрай стадото. Но тя се оказа безценна, когато трябваше да се озаптяват опърничавите селски кози.

Сега Снежка се разходи бавно наоколо, посъбра стадото, подбутна някои кози, които все още лежаха, и застана срещу овчаря, махайки радостно извитата си нагоре опашка. Той я погали, а после поеха по западния рид на Еленица.

Едва когато превали баира и започна да се спуска към Кралево, Димо Вълкобореца усети тишината. Рязко се извърна назад, огледа стадото, преброи козите и тъкмо да се успокои, защото никоя не беше се загубила, разбра защо е тихо. Нямаше го Краля - козела на Коко Хлопката. Вироглавото животно бе пропаднало нанякъде. Овчарят бе наясно, че Коко ще го застреля, щом разбере, че селската му гордост е потънала нейде из баирите.

В мрачината Димо Гетов проследи навлизането на стадото в селото. Знаеше, че стопаните ще посрещнат животните си. Той се обърна кръгом и се върна назад, за да търси Краля. След малко чу зад себе си задъханото пъхтене на Снежка. Дано тя подуши къде е пропаднала дяволската собственост на Коко Хлопката.

Дълго обикаляха, но овчарят не можа да открие следи от козела. От време на време се провикваше:

- Ела, дяволско изчадие! Покажи се, само се покажи! Курбан насред село ще направя от теб!

Снежка обикаляше около овчаря, избързваше и пак се връщаше назад, но явно не подушваше Краля. Димо Вълкобореца тръгна към Водопада - любимото място на селския пръч. Цяла нощ ще обикаля, но ще открие проклетото животно. И ще го застреля на място! Ако ще после Коко Хлопката да го извика на дуел!

10

Нощта напомняше на прилежно сгънат траурен креп. Звездите и луната се бяха скрили между диплите му. Чуваше се отнякъде кукумявка. Въпреки това жената се виждаше ясно. Не беше нито толкова млада, нито толкова стара. Облечена в светла нощница се щураше из двора. Бягаше напосоки, хванала с две ръце главата и викаше:

- Не-е-е! Не-е-е!

Бенда се събуди, потънала в пот.

- Ме-е-е! Ме-е-е! - дочу отвън блеенето на Вирка.

Старата жена си помисли, че в просъница е чула жалостивия глас на козата, заради който отвори очи. Полежа малко, загледана в дървения таван над нея и осъзна, че наистина беше сънувала стария кошмар. По-скоро гласът на Вирка прекъсна навреме ужасния й сън. Сигурно така ще бъде, докато отнесе тайната в отвъдния свят. Но напоследък рядко сънуваше. Защо отново й се присъни Прокълнатата жена?

И тогава се сети за снощната светлина, която идваше от Прокълнатата къща. Изтръпна. Беше забравила за призраците, които бродеха там. Ослуша се, но тишината на утрото успокои страховете й. Надигна се и видя, че слънчевите лъчи още не са прескочили каменния стобор, който ограждаше имота й. Кучето също бе спокойно.

Бенда се замисли се за Траян. Какъв хубав мъж е станал! Не беше го виждала отпреди пет години, когато ходи в София за абитуриентския му бал. Но тогава внукът й бе слаб дългунек, които виждаше в огледалото само собственото си отражение и никого около себе си. Сега се беше източил още повече, с широки рамене и тесен ханш. Лицето му бе светло, с големи тъмни очи и кестенява чуплива коса. Леката гърбица на носа, както и трапчинката на брадата, му придаваха волеви вид, което отговаряше на упорития му характер - доколкото го познаваше. На нашия род се е метнал, помисли си гордо тя. Бе изненадана от желанието му да погостува в Кралево, но се молеше Траян да остане колкото се може по-дълго. Толкова добре се чувстваше, когато имаше за кого да се грижи.

Тъкмо разбъркваше три яйца в голяма купа, когато яростният лай на Велко я накара да погледне през прозореца. В двора на Прокълнатата къща се разхождаше непознат мъж с брадва в ръка.

11

Димо Вълкобореца се събуди преди разсъмване, сгушен до Снежка. Тази нощ овчарят се бе уморил от търсенето на Краля по чукаците и реши да подремне край един зид на Калето. Надигна се и разбра, че е намръзнал. Огънят, който запали посред нощ, бе изтлял. Стана, разкърши се, но не успя да се стопли.

- Да вървим, Снежке! - обърна се той към кучето.

Снежка нетърпеливо изскимтя.

- Ясна си ми - продължи овчарят. - Отиваме си в селото, но... Първо да надзърнем в Лудата мечка, да ми е чиста съвестта, като срещна оня перко Коко...

Вълкобореца тръгна към източния край на хълма Орловица, където се намираше Лудата мечка - естествена кухина в землището на Кралево. Пещерата бе не по-дълга от двайсетина метра на дължина. Имаше тесен процеп, през който се влизаше от юг, а навътре пространството се разширяваше докъм шест-седем метра. Сводът бе висок около пет метра, имаше две естествено образувани колони, а между тях се намираше карстово образувание, което местните наричаха Трона. Приличаше на каменен стол с висока облегалка, бе висок около метър и тридесет, разположен точно срещу входа на пещерата. Когато слънцето се движеше от изток на запад, макар и за кратко, слънчев лъч огряваше Трона в златисто. От стените на пещерата се стичаше бяла вода, която се събираше в малко карстово басейнче пред входа й. Нямаше прилепи.

Той наближи Лудата мечка, а Снежка започна тихо да ръмжи. Овчарят я погали и я натисна надолу, за да я накара да остане на мястото си. Надникна през отвора на пещерата и видя неясна светлина. Помисли си, че някой иманяр се е намърдал вътре. Затова свали пушката си и я хвана с две ръце. Тихо се провря навътре и онемя.

На пода на пещерата бяха поставени запалени свещи, които образуваха огнен кръг около Трона; върху него бяха притиснати един към друг мъж и жена. И двамата бяха голи, а под тях имаше червен плат. Не се виждаха лицата им, а само преплетените им в любовна игра тела.

Овчарят тръгна заднешком към изхода на пещерата, докато влюбените не са го усетили. В този момент Снежка яростно се разлая, влетя вътре и дори го побутна отзад. Димо успя инстинктивно да я хване за каишката, преди кучката да се впусне към хората. Мъжът и жената се стреснаха и погледнаха към изхода на пещерата. Снежка продължаваше да лае и да прави опити да се изскубне от овчаря.

- Прощавайте - смутолеви овчарят и избяга навън.

Едва когато се отдалечи и посъвзе, в ума на Димо се загнезди един въпрос - защо в пещерата миришеше на вълча урина?

Унесен в мислите си, овчарят не усети, че е следен. Чуждите очи го съпроводиха, докато той слезе в ниското и се изгуби сред дърветата.

12

- Стига вече! - каза Велизар Вампора, подаде на Максим Балабана лопатата, покачи се по стълбата и излезе от гроба.

Бончо Гладиатора, Максим Балабана и Велизар Вампора бяха от шест сутринта на гробищата, за да изкопаят земята, която да приюти Коко Хлопката.

- Да идем да се приготвим! - нареди кметът.

- Ти си готов вече - измърмори Бончо Гладиатора, като посочи вратовръзката на набора си.

- Друга вратовръзка трябва да сложа, ризата да сменя... По-официално трябва да е всичко - каза кметът и въздъхна. - Трябва да бия камбаната, когато пристигне катафалката от града.

- Да вземем пушките, а? - предложи горският.

- Добра идея - подкрепи го Бончо Гладиатора.

- По три изстрела, става ли? - включи се отново Вампора.

- Става.

- Блазе му на Коко! - въздъхна неочаквано Бончо Гладиатора.

- Какво? - извиси се над него Балабана.

Бончо Гладиатора отстъпи назад, но продължи:

- Искам да кажа, че Коко има кой да го изпрати, ама този от нас, който остане последен...

- Ще се радва, че е последен! - изръмжа Вампора.

- И все пак - блазе му на Коко! - повтори Бончо.

- Ако искаш и теб може да сложим вътре! - ядоса се Вампора.

Тримата се спогледаха и замълчаха. Неочаквано Бончо Гладиатора се разкрещя:

- Вижте бе, вижте! Пак има! Вчера имаше яйце, сега пак!

Проследиха ръката му, която сочеше към Прокълнатия гроб. Върху него се белееше яйце. Тримата мъже тръгнаха натам.

- Някоя птичка го е изпуснала от гнездото си - предположи Максим Балабана.

- Откога птичките снасят кокоши яйца? - подигра го кметът.

- Глухата Марина каза, че е черна магия - продължи Бончо Гладиатора.

- Черна магия! - изсумтя кметът и се наведе надолу.

- Не го настъпвай! - примоли се Бончо. - Може да е космическото яйце...

- Няма как да стане! Запъртък някакъв... - Вампора под бутна с крак яйцето, то се търкулна към падинката на Прокълнатия гроб.

- А може някой да ни припомня нещо... - прошепна Бончо Гладиатора.

- Не си го и помисляй! - просъска Велизар Вампора.

- Пази боже! - тихо промълви Максим Балабана.

Вампора се наведе, грабна един камък и удари яйцето.

- Видяхте ли? - каза той, като посочи разтеклия се по камъка жълтък. - Обикновено яйце!

- Но кой го слага на Прокълнатия гроб? - прошепна Бончо Гладиатора.

13

Велизар Вампора нервно погледна часовника си. Наближаваше десет и половина, а катафалката още я нямаше. Два пъти звъня до града и му отговориха, че отдавна е тръгнала. Може да е закъсала по тясното планинско шосе. Ако още малко закъснее, той трябваше да я търси по пътя.

Когато чу силния автомобилен клаксон, кметът грабна пушката си и излезе на улицата. Катафалката на траурна агенция „Хадес“ спря пред кметството. От автомобила се измъкна мъж на средна възраст, който се стресна, когато видя оръжието в ръцете на кмета. Отстъпи назад, но Вампора го поздрави и добави:

- Закъсняхте.

- Накъде да карам? - изломоти шофьорът и подаде документите на кмета.

Вампора му даде знак с ръка да почака и внимателно прочете смъртния акт на Коко Хлопката, експертизата на съдебния лекар и протокола на КАТ. Не беше поредната щуротия на Коко, както Вампора се надяваше скришом от другите - наистина приятелят му си отиде завинаги. Кметът въздъхна дълбоко и едва тогава се сети за шофьора.

- Карай направо към гробищата - посочи му с ръка Вампора. - Там ще ти кажат къде да положим ковчега за поклонението.

- Не може да се отваря - отвърна нервно служителят на траурната агенция.

- Защо?

- Не може да се отваря! - повтори настоятелно мъжът. - Човекът е в чувал. Направо е в насипно състояние. .

- Разбирам - промълви Вампора, но му се догади. - Карай надолу! Там ще те посрещнат.

Служителят на „Хадес“ потегли, а Вампора тръгна да бие камбаната. Изкачи запъхтян до параклиса, пое няколко пъти въздух и се присегна към въжето. Нямаше го. Кметът вдигна поглед нагоре, защото понякога го замяташе на по-високо, да не го стигат децата, да звънят и стряскат хората от селото. Но откакто нямаше училище, деца рядко се навъртаха из Кралево. Вампора не видя нито въжето, нито камбаната. Някой я беше откраднал.

Той усети шум в главата си. Огледа се, но не видя никого наоколо. Вратата на параклиса зееше отворена, а вътре бяха запалени свещички за упокой на Коко. Свещеник нямаше в селото, а и Коко Хлопката не беше вярващ. Само на сбора на Кралево идваше поп от града, за да благослови не толкова хората, колкото трапезата им.

Кой беше откраднал камбаната? Какво е село без камбана? Без глас остана Кралево. Вампора се закани да открие крадеца, а после...

Изведнъж откъм боровата гора изскочи Димо Вълкобореца с бялото си куче. Изглеждаше раздърпан, недоспал и разтревожен. Вампора го изчака да се приближи и му се сопна:

- Къде се губиш?

- Къде ли не бях? - промърмори Димо. - Никъде не го открих.

- Кого? - повиши тон кметът.

- Селския пръч, на Коко Хлопката гордостта! - ядосано каза овчарят.

- Загубил си Краля?

- Пропадна! Изчезна някъде! Проклето животно! - повиши глас и Димо, плю на земята, огледа се разтревожено и попита: - Коко върна ли се от града?

- На гробищата е вече - тихо промълви Вампора.

- Кого изпращаме? - попита без видим интерес Вълкобореца.

- Ти не знаеш ли? - изуми се кметът.

- Не знам, но... - Изведнъж Димо започна припряно да говори: - Ще гледам тези дни да не се навъртам около Коко. Да му мине яда, пък тогава... Ама откъде ще търся нов пръч? Кого каза, че изпращаме днес? - сети се овчарят.

- Коко изпращаме, Коко...

- Шегуваш се, нали? - недоумяваше Димо Вълкобореца.

- Кога съм се шегувал? И то за такива работи - троснато отвърна кметът.

- А камбаната къде е? - посочи с пръст нагоре овчарят.

- Камбаната изчезна, Краля се изгуби, Коко си отиде... Какво още има да става?

14

Слънцето бе поспряло на върха на Голямата могила и царстваше наоколо. Свежият планински въздух изчезна, заменен от огнена пещ, която похлупи Кралево.

На селското гробище бе оживено. Ламарините на няколко автомобила, пръснати по ливадата наоколо, отразяваха небесната жега и пареха. Затова хората търсеха пъстрата сянка на лещака наоколо, за да се скрият от слънцето. Под крушата стояха няколко бабички, които се подпираха на тояжките си. Вече бяха поставили част от цветята на гробовете на своите близки и нетърпеливо чакаха да положат Коко в земята.

Когато Велизар Вампора и Димо Вълкобореца се появиха, Глухата Марина се провикна:

- Вампоре, окъсня!

Кметът не й обърна внимание. Той се приближи към катафалката и огледа хората. Максим Балабана, Димо Вълкобореца и Бончо Гладиатора се приближиха към него. Четиримата бяха не само съученици, но и приятели на Коко Хлопката от детинство. Изтеглиха ковчега от катафалката и го понесоха към ямата, която бяха изкопали. Оставиха го внимателно отстрани на гроба. Хората ги наобиколиха. Вампора извади от джоба си няколко написани на ръка листа и започна бавно и на висок глас да чете:

- Днес сме събрали да почетем паметта на нашия уважаван съселянин Константин Криндов. Израснал в бедно, но трудолюбиво семейство, Константин от малък е приучен...

- Ако те чуе Коко какви глупости говориш! - изтърси изведнъж Щурата Стела.

Вампора й хвърли смразяващ поглед и продължи, прескачайки няколко изречения:

- Константин Криндов бе пример за уважение, пример за огромно човеколюбие...

- Вампоре - прекъсна го отново Щурата Стела, - за кого си писал тези глупости? Не можеш ли да кажеш две точни приказки за Коко? Да не четеш житието на светец? - развика се тя.

- Стело - ядоса се кметът, - остави ни да почетем паметта на нашия приятел!

- Ако Коко изпращаше някого от вас, щеше да знае как да го направи! - продължи жената.

Две бабички се опитаха да издърпат Щурата Стела настрани, при което тя само зареди пушката си и те се отдръпнаха назад. Вампора се надвеси над нея, но тя се заинати и не мръдна от мястото си. Тогава той й прошушна:

- Със скандал ли искаш да изпратиш любимия си?

- Ще те застрелям, ако продължиш да говориш глупости! - просъска тихо Стела. - Димо, Максиме, Бончо - погледна последователно всеки от мъжете, - така ли ще изпратим Коко?

- Стеле - припряно започна Бончо Гладиатора, - такава е традицията. Трябва да...

- Да ви пикая на традицията! - изкрещя Щурата Стела.

- Нямаш ли срам от хората? - повиши глас Вампора.

- Срам ме е от вас, от четиримата! - отново извика Стела, промуши се през тълпата и се отдалечи, но не си тръгна.

Хората зажужаха, но с властен жест Вампора ги укроти. Тъкмо да продължи да чете от листите, когато се чу:

Ако умра ил загина

немой да ме жалите.

Напийте се с руйно вино

скършите ги нашите.

Е-е-е, верни другари

песна запейте, мене спомняйте.

Ако умра ил загина

поп немой да викате.

Вие на гроб да ми дойдете

оро да заиграте.

Е-е-е, верни другари

песна запейте, мене спомняйте.

Ако умра ил загина

ке останат спомени,

що съм лудо лудовало

на младите години...

Някой беше включил селската радиоуредба и песента се носеше из цялото село, спираше се за малко пред боровата гора, но успяваше да я прескочи. Само Голямата могила укротяваше звука, който се загубваше в зелените дипли на планината. Хората на гробището онемяха.

Вампора пъхна листите в джоба си, разхлаби вратовръзката си и хукна към паркираната нива.

- Това беше любимата песен на Коко! - извика след него Стела и се разплака.

Кметът рязко спря джипа пред кметството и излезе, без да затваря вратата на автомобила. Влетя в стаята си и се огледа. Беше празна. Приближи се към радиоуредбата и спря песента преди заключителните акорди. Тъкмо да излезе, съзря голям бял плик на бюрото си. Позна неравния почерк на Коко Хлопката, затова грабна плика и прочете отгоре - „Завещание на Константин Криндов“. Поколеба се само за миг, преди да го разкъса. Отвътре изпадна обикновен лист от ученическа тетрадка. Вампора го прочете и каза гласно:

- Няма как да стане!

Когато се върна на гробището, вече бяха спуснали ковчега. Хората бавно се отдалечаваха, опитвайки се да вървят само покрай сенките на храсталаците. Последни останаха около гроба Велизар Вампора, Максим Балабана, Бончо Гладиатора, Димо Вълкобореца и Щурата Стела. Мъжете мълчаливо затрупваха пръстта, а Щурата Стела тихо си тананикаше:

- Ако умра ил загина... Ако умра ил загина...

Велизар Вампора няколко пъти злобно я погледна, но тя не му обърна внимание. Обикаляше около гроба и си тананикаше. После петимата взеха оръжията си и стреляха три пъти във въздуха. Гърмежът прескочи Голямата могила и отекна чак до Темното езеро.

Неочаквано Щурата Стела въздъхна и някак на себе си каза:

- Да бяхме изиграли Дунавското, а? Да зарадваме Коко.

- Откъде знаеш? - стресна я гласът на Вампора.

- Какво? - обърнаха се всички към него.

- Коко ли ти каза да играем хоро на гроба му? - продължи кметът, като гледаше втренчено Стела.

Тя не му отговори, но затананика фалшиво Дунавското хоро.

- Млъкни! - вдигна ръка Вампора, сякаш искаше да удари жената.

Щурата Стела поклати глава, но притихна.

- Щеше да му приляга - неочаквано се обади Бончо Гладиатора. - Нали помните как го играеше?

- Сега и ти ли? - ядоса се Вампора, вперил поглед в съученика си.

- Исках да кажа... - несигурно продължи Бончо. - Ако бяхме като траките...

- Ама сме българи и християни - прекъсна го Вампора.

- Не се карайте! Коко ще ни смее, ако ни види отнякъде - спря ги Максим Балабана.

- Мъртвецът обикаля четиридесет дни около гроба си - прошепна Димо Вълкобореца и се огледа.

Вампора проследи погледа му и тъжно прошепна:

- Отиде си Коко. Не го търси.

Помълчаха малко и мъжете тръгнаха към джипа на Вампора. Стела постави близо до кръста огромен сноп от горски маргарити. Прошепна през сълзи:

- Няма да ти простя, Коко! Няма да ти простя!

15

Траян се събуди от първите акорди на песента, която влетя през отворения прозорец и проби ушите му. Той скочи от леглото и погледна навън. В двора беше спокойно. Надзърна в другите стаи, но баба Бенда я нямаше. Докато песента привърши, Траян се изми на чешмата в двора. Водата беше ледена, но той издържа. Дори не обърна внимание на кучето, което яростно лаеше по него. После направи няколко упражнения направо върху тревата и почувства силата, която му даваше земята. Загледа се в стария покрив от турски керемиди, а после погледът му слезе надолу към чардака. Не беше голям, а от пруста можеше да се влезе в четири малки стаи, разположени една срещу друга от двете страни. Под стълбите на чардака се намираше мазата, в която баба му нареждаше бурканите и дървата.

Траян влезе вътре в своята стая, за да се облече, и отново се възхити на обстановката. Таванът бе с дърворезба от растителни елементи, а на стената срещу прозореца имаше малки вградени шкафове. Вратичките им бяха резбовани по края. Баба Бенда му каза, че всичко в къщата е от времето преди нейното раждане, но беше много запазено. Като дете Траян не оценяваше красотата на къщата, но сега я гледаше с очите на историк и разбра какво богатство представлява домът на техния род. Но не наследство, което можеш да продадеш, а ценност, която трябва да пазиш винаги.

Той влезе в кухнята и потърси кафе, но нямаше. След скоросмъртницата, която баба му извади снощи от мазата, главата го болеше. Бавно закуси, като обмисляше откъде да започне. Може би отново трябваше да прочете народните песни, за да опресни информацията в съзнанието си, преди да структурира дипломната си работа.

Баба Бенда го завари на масата.

- Стана ли, синко?

- Събуди ме една песен. Празник ли има в селото?

- Не - отвърна баба му и се изправи до прозореца. Гледаше навън, без да се обръща към него. - Изпращахме един човек...

- Къде отива?

- В другия свят.

- А! - сконфузи се Траян, но бързо попита: - С музика ли го изпращахте?

- Странно погребение беше. Не ми се говори сега - отвърна баба му.

- Какво гледаш през прозореца?

- Един мъж се е настанил в другия имот. Сече храстите, чисти тревата...

- Притеснява ли те нещо? - попита Траян, защо усети нервността на баба си.

- В селото не обичаме пришълците.

- И мен ли? - засмя се младият мъж.

- Ти си гостенин.

- Може и съседът да е на гости.

- Никой не е отсядал в Прокълнатата къща, откакто...

- Прокълнатата къща? - повтори с интерес Траян. - Защо й викат така?

- Откъде да знам! - стисна устни баба му, дръпна пердето и седна при него на масата.

- Разкажи ми нещо за селото.

- Добри хора живеят тук.

- Няма ли някой злодей, някоя черна овца?

- Такива не търпим в Кралево - отвърна старата жена и въздъхна. - А останалите... Знаем се от отдавна. Свикнали сме си на кусурите.

- Има ли легенди за селото? Някакви тайни наоколо?

- Питай Бончо Гладиатора.

- Кой е той?

- Беше учител по литература в местното училище. Имаше късмет - тъкмо се пенсионира и закриха училището. Бончо направи музей в сградата на бившето училище от предметите, които намери на Калето.

- Калето... Руините на римска крепост, нали?

- Така разправят - отнесено отговори баба му.

- Какво има в музея?

- Ще идеш да видиш - разсеяно отвърна отново старицата.

- Защо му викате Бончо Гладиатора? Да не е бил борец на младини?

- Хилав си беше от дете, дребосък с големи клепнали уши - засмя се старицата. - Ама Коко Хлопката нали е зевзек? Той му измисли прякора, защото Бончо от малък разправяше за Рим, Спартак, гладиатори и съкровища.

- А Коко Хлопката кой е?

- Човекът, който днес погребахме - намръщи се Бенда.

- Не искаш да говориш за него.

- Чоглаво ми е.

Двамата замълчаха. Отвън отново се чу лаят на Велко.

- Кучето защо се казва Велко? - попита Траян.

- На кмета го кръстих - Велизар Вампоров, Велко.

- Няма ли кметът да те прогони от селото?

- Няма - засмя се старата жена. - Като Велко е - лае, но не хапе. В селото се разнася такава приказка: „Ако не вярваш на Хлопката, питай Вампора.“

- И двамата са лъжци, така ли?

- Само Коко Хлопката... Иначе и двамата са отявлени чешити, ама всичко им прощаваш... - въздъхна старата жена.

- Кажи за Прокълнатата къща - примоли се Траян.

- Не искам и ти да сънуваш кошмари.

- Ясно. Селото има много тайни.

16

Към три следобяд в кръчмата, където се състоя поменът за Коко Хлопката, бяха останали само неколцина. Глухата Марина придремваше в единия край. Валерия, Адриан Мазачо и жена му шетаха около тях, за да подредят кръчмата за довечера.

- Ели - провикна се Вампора към момичето, - какво значи епитафия?

- Надгробен надпис - отвърна Валерия, минавайки с купища чинии покрай тях.

- Защо питаш нея? - начумери се Бончо Гладиатора!  - И аз знам. гробище

- Надгробен надпис - повтори кметът, без да обърне внимание на реакцията на приятеля си. - Коко иска на гроба му да сложим следната епитафия: „Спря да пуши и умря.“

- Откъде знаеш? - попита го Бончо Гладиатора, като леко подскочи от стола.

- Знам всичко, което става в селото - високомерно отвърна Вампора.

- Коко не е спрял цигарите - озадачи се Максим Балабана.

- Да не мислиш, че още пуши? - ядоса се кметът. - Утре сигурно цигарен дим ще излиза от гроба.

- Вампоре, не говори глупости! - скастри го Стела.

Изведнъж Димо Вълкобореца се разсмя. Останалите го погледнаха учудено. Той им обясни:

- Спомняте ли си онзи надпис в кметството? „Тук не се пуши.“

- А Коко беше написал под него: „Пуши се. Пробвах.“ - усмихна се за първи път Стела. - Какъв подпис беше завъртял отдолу, а?

- Колкото пъти слагах надписа, толкова пъти Коко го надраскваше - засмя се и Вампора. - Няколко нощи стоях в кметството да го дебна, а той намираше момент, когато аз не съм вътре, за да го напише. Накрая се отказах.

- Ами случаят с Краля? - обади се Максим Балабана.

Всички се засмяха. Адриан Мазачо ги чу и приседна при тях. Той попита:

- Какво е станало?

- Не помниш ли? - изненада се Бончо Гладиатора.

- Не знам за коя история се смеете.

- Вампоре, аз ще я разкажа! - Бончо Гладиатора припряно спря с ръка кмета. - Празнувахме рождения ден на Стела. Тежка вечер, много вино се изпи тогава. А на другия ден Коко беше обещал на един познат да ходи с него на лов за глигани към Стара речка. Влязъл Коко в обора, взел синджира на Царски, тръгнал към автомобила и задърпал кучето да влезе вътре. Дърпал, дърпал, а пустото куче не ще да влезе в колата. Ядосал се Коко, наврял се вътре, взел пушката и решил да удари Царски с приклада. Когато се извъртял, що да види - вместо Царски, Коко отвързал Краля.

- Как се качва козел в кола! - добави кметът.

Адриан Мазачо се разсмя, а Щурата Стела подхвърли:

- Сигурно Коко сам е измислил тази история.

- Защо пък ще си измисля? - напери се Вампора.

- За да преброи глупаците около него!

- Стело, днес си много странна!

- Не ме мисли! - отвърна му тя.

Настъпи неловко мълчание. Стела и Вампора на няколко пъти кръстосваха погледи и извръщаха един от друг глави.

- Изгубих Краля - изведнъж си призна Димо Вълкобореца.

- Къде? - попита го Бончо Гладиатора.

- Не знам - повдигна рамене овчарят. - Цяла нощ го търсих из чукаците.

- Може да се е прибрал - предположи Стела.

- Ще проверя у Коко - неволно каза Вампора и бързо се поправи. - Но кой ще му отвори? А и Коко го няма вече... - въздъхна кметът.

Отляха капка от чашите на земята и мълчаливо отпиха.

- Бончо, помниш ли котката? - обърна се неочаквано Максим Балабана към съученика си.

- Голям резил брах тогава! - поклати глава Бончо Гладиатора.

- Сега аз не я знам тази история - каза Стела.

- Сигурно е било по времето, когато препускаше с конете си по състезания - отговори й Балабана.

- И аз така мисля - отвърна Вампора. - Поне двайсетина години минаха оттогава.

- Разказвай! - нареди му Щурата Стела.

- Бяхме на лов - започна Вампора. - Преди да тръгнем, Коко Хлопката хваща една котка, пъха я в заешка кожа, слага я в раницата и по време на лова изведнъж я пуска пред Бончо.

- Гледам аз странен заек пред себе си... С дълга опашка - прекъсна го Бончо Гладиатора. - Докато се прицеля, котката се качи на близкото дърво и замяука.

- Изплашихме всички зайци наоколо - завърши Димо Вълкобореца.

- За твоята борба с вълка да не говорим! - подкачи го Максим Балабана.

Димо Вълкобореца само приведе рамене надолу.

- А как те поднасяше за онази шапка с перото? - обърна се Стела към Вампора.

- Хубава беше шапката - смутолеви кметът.

- Ама не отиваше на вратовръзката ти - подигра го тя.

- Повтаряш се - изръмжа Вампора.

- Как пък помниш! - изуми се жената.

- Всичко помня! - той я изгледа накриво.

Отново замълчаха. Димо Вълкобореца допи бирата си и тръгна към края на оградения двор, където се намираше тоалетната. Щурата Стела стана и отиде да разбуди майка си. Останалите мълчаливо допиваха бирата си. Изведнъж тишината беше нарушена от виковете на овчаря, който излезе с разкопчан дюкян от тоалетната:

- Видях Коко! Видях Коко! Ще полудея!

Всички скочиха и хукнаха към Гладиатора.

- Къде го видя? - попита Велизар Вампора.

- През прозореца на нужника. Прескочи през стобора на Рошавата Донка и пое нагоре към боровата гора.

Имотът на Рошавата Донка бе прилепен към кръчмата на Мазачо. Вампора погледна през малкото прозорче, поклати глава и промърмори:

- Привижда ти се.

- Все за него говорим... Нормално е. - Горският потупа по рамото приятеля си.

- Казах ви, че мъртвият обикаля четиридесет дни около гроба си - прошепна наплашен Димо Вълкобореца.

- Кръчмата е далеч от гробището - обади се отново Балабана.

- Вие сте луди бе! - извика Стела. - Майко, ще си ходим! - разтърси тя за рамото старицата.

Глухата Марина леко се надигна, а Стела й помогна да се изправи. Старицата се изправи и на висок глас произнесе:

- Наздраве!

- Не сега, мамо! - отговори й Стела и се обърна към мъжете. - Вие докога ще седите тук?

- Ние имаме още работа - отвърна Вампора.

- Тук ли? - изненада се Стела.

- Има пришълец в селото - прошепна кметът.

- Да дойда и аз? - разбра го веднага Щурата Стела.

- Сами ще се оправим - погледна я Вампора. - Да вървим, момчета! - нареди той на останалите.

17

- Бабче, къде мога да намеря цигари? - попита Траян, смачвайки празната кутия.

- По това време само в кръчмата, синко - отвърна Бенда, взе кутията и я пъхна в печката. После добави: - Ако видиш Вампора там, кажи му, че трябва да говоря с него.

- Как ще го позная? - усмихна се Траян.

- По ризата и вратовръзката. Никой не ходи така из село.

- Искаш ли нещо да купя?

- Не се сещам - отвърна възрастната жена. - Магазинът е по-надолу, там, където е училището, но той затваря по обяд.

- Чао, бабче - Траян се наведе, целуна старицата по бузата и излезе.

Тръгна по улицата и когато зави наляво, пред него се изправиха четирима мъже с пушки на рамо. Траян се опита да мине отстрани, но мъжете не се отдръпнаха. Едър мъжага го попита:

- Ти кой си?

- Траян, внукът на баба Бенда - бързо отговори младежът, респектиран от мъжете с пушки срещу него.

- Този ли е? - изненада се Бончо Гладиатора.

- Не е - промърмори мъжагата.

- Вие да не сте Вампора? - попита бързо Траян, защото едва сега видя бялата риза и пъстрата вратовръзка на мъжа.

- Аз съм кметът - избоботи мъжагата. - Велизар Вампоров.

- Баба иска да говори с вас.

- Натам сме тръгнали.

Мъжете му направиха път и Траян тръгна надолу по улицата, но няколко пъти се оглежда назад, докато те се скриха зад завоя.

Странно село, помисли си той. Но много красиво. Тесни калдъръмени улици, по които трудно можеше да се разминат два автомобила, реставрирани къщи, върху които откриваше надписа - „За гости“ и номер на мобилен телефон. Не беше толкова забутано Кралево, както си мислеше. Нямаше да се изненада, ако има и интернет.

Траян видя надписа на кръчмата „При Мазачо“ и подсвирна неволно с уста. Надписът бе гравиран върху дървена плоскост с назъбени краища, закачена с две вериги над вратата. Той влезе вътре, но от яркото слънце на улицата очите му се присвиха и кръчмата му се стори мрачна дупка. Но не и момичето зад дървения барплот! Бе високо, с тъмнокестенява къдрава коса, която се спускаше на масури около бяло, елипсовидно лице. Тънки извити вежди, чип нос и малко по-голяма уста оформяха образа на местната красавица, помисли си Траян. Той бавно приближи към нея, като не спираше да я гледа. Момичето отметна назад с ръка къдриците си и едва тогава го видя. Огромните сини очи го погледнаха с уплах.

- Стреснахте ме - каза тя, като остави последната порцеланова чаша на плота на кафемашината. - Не съм чула кога сте влезли.

- Съжалявам, че ви уплаших - отвърна мъжът и бързо подаде ръка над плота. - Траян.

Момичето се поколеба, но стисна ръката му, като се представи:

- Валерия. А вие сигурно сте внукът на баба Бенда.

- Няма ли тайни в това село? - засмя се той.

- О, има! Но не се споделят с непознати - отвърна му шеговито тя.

- Има време. Ще се опознаем - многозначително каза младият мъж.

Валерия разочаровано го погледна и попита с неутрален тон:

- Какво ще обичате?

- Първо - двойно кафе. Не е ли по-добре да си говорим на „ти“?

- Щом искаш - повдигна безразлично рамене момичето.

Докато изчакваше кафето си, Траян се огледа - В единия ъгъл имаше тухлена камина, а по дължината на помещението бяха разположени няколко дървени маси. Кръчмата му напомни ловджийска хижа със закачените по стените трофеи - кожи на лисица и вълк, еленови рога, а върху камината бе поставен препариран бухал. Изненадаха го картините по стените.

- Кой е местният художник? - попита той.

- Баща ми рисува в Свободното си време. Заповядай - подаде му тя чашата с кафе.

Траян веднага вдигна чашата и отпи голяма глътка. Парещата течност излезе като фонтан от устата му.

- Хо! - успя да промълви той. Езикът му пареше.

- Ще ти дам студена вода - предложи Валерия, пусна чешмата и бързо му подаде чашата.

- Не искам - рязко отблъсна ръката й, при което водата се разля по блузата й. Сконфузено допълни: - Съжалявам.

Неочаквано и двамата се засмяха.

- Аз горя, а ти трепериш! - изрече младият мъж.

- Аз ще изсъхна, но ти пак ще гориш отвътре - отговори Ели.

- Ще ми мине. Не съм пил днес кафе. Дай ми и от онези цигари - посочи той неговата марка.

Момичето постави кутията на плота и върна рестото на мъжа.

- Ако имаш и огънче? - подхвърли Траян, докато късаше целофана на кутията с цигари.

- А да те прибера у нас не искаш ли? - продължи тя стария виц.

- С радост ще приема.

- А после знаеш ли какво ще стане?

- Ще ни бъде хубаво - присви очи Траян, напомняйки разгонен котарак. - Надявам се поне - допълни той.

- Ако можеш да се справиш със защитниците ми от ловната дружина... - загадъчно каза Ели.

- Млади ли са? - захили се младият мъж и изпъчи рамене.

- Не.

- Това е добре - кимна с глава Траян. - А много ли са?

- Само татко ти стига.

- Ще го приема този риск! - той махна нехайно с ръка.

- Да го извикам ли? - дяволито го погледна Ели.

- Е, не бързам чак толкова! Още не съм изпил първото си кафе.

- Ще изчакам тогава - засмя се момичето.

- Докато се справя с изстиналото вече кафе, ще ми разкажеш ли историята на Прокълнатата къща?

- Знам колкото теб - изненадано го погледна Валерия.

- Значи нищо, така ли?

- Нищо. - Тя дори разпери ръце настрани.

- Кой може да знае?

Момичето само повдигна рамене.

18

Четиримата мъже вдигнаха пушките си и ги насочиха към човека в двора на Прокълнатата къща. Около минута наблюдаваха пришълеца, който бе с гръб към тях и още не беше ги усетил.

- Хилавичък ми се вижда - каза горският. - С един юмрук ще го просна.

- Да караме по нашия ред, Балабане! - отговори кметът, без да откъсва поглед от работещия в двора мъж.

- Чисти двора - прошепна Бончо Гладиатора. - Разрежда храстите. Избира кои да остави. Шамхатно подреждане. Да не би...

- Няма да довърши - изръмжа Вампора.

- Да започваме, че бирата в корема ми слезе по-надолу - обади се Максим Балабана.

- Той ще се напикае преди теб - промълви Димо Вълкобореца.

- Ей, ти! - провикна се Вампора към пришълеца. - Ела тук!

Мъжът се извърна и като ги видя, подскочи като заек и залегна зад един храст.

- Аз съм - тихо изръмжа Вампора и стреля във въздуха. После извика: - Покажи се, страхливецо!

Мъжът подаде глава зад храста и с треперещ глас каза:

- Не съм виновен.

- Донеси си документите за проверка - извика отново кметът.

- От полицията ли сте? - попита мъжът.

- Кметът иска да говори с теб - провикна се Максим Балабана.

Пришълецът излезе с вдигнати нагоре ръце, шепнейки:

- Предавам се! Не стреляйте! Не стреляйте!

- Все до там стигаме - усмихна се накриво Вампора и свали пушката си.

Останалите го последваха.

- Къде са документите? - продължи той.

- В ладата. - Мъжът посочи с ръка към автомобила, паркиран в началото на имота, където имаше само висока трева.

- Бързо ги донеси! - нареди кметът. - И си свали ръцете!

Уплашеният мъж издърпа кожена чанта от колата, извади от нея личната си карта и я подаде с треперещи ръце на Вампора. Кметът я разгледа внимателно.

- Казваш се Милко Димитров Милков, така ли?

Мъжът само кимна.

- Кажи си егенето.

Човекът на пресекулки изрече цифрите, а Вампора ги сравни с тези от документа за самоличност. Отговаряха. Той извади бележника си и преписа данните от личната карта. Всичко трябваше да се провери. После продължи разпита:

- Откъде знаеш за този имот?

- От собственичката.

- От кого? - изкрещяха в един глас всички кралевци.

Натрапникът се дръпна назад, изтърва кожената чанта на земята и покри с ръце главата си. Останалите се спогледаха, а Бончо Гладиатора направи знак с ръка, че му хлопа дъската на човека.

- Тя е мъртва отдавна - изръмжа Вампора.

- Не е - с тих глас отговори Милко Милков. - Договор за наем направихме.

- Покажи го! - нареди отново кметът.

Човекът се наведе надолу, извади картонена папка и я подаде на Вампора. Той внимателно прочете листите. Имаше ксерокопие от нотариален акт за имота на името на Биляна Гроздева. Не я познаваше и не знаеше дали документът не е фалшив. Ще трябва още утре да провери. После прочете договора за наем.

- Пет години? - изуми се кметът. - Какво ще правиш пет години тук?

- Пчелин - отговори Милко Милков. - Биопчелин - добави той.

- И аз така помислих - поклати доволно глава Бончо Градиатора. - Видях начина, по който разреждаш храстите.

Вампора изгледа косо Бончо Гладиатора, който веднага млъкна.

- Имаш ли сертификат за биопчелина? - сети се кметът, който знаеше колко много документи трябваха при този начин за отглеждане на пчели.

Пришълецът се наведе и извади нова папка. Вампора я грабна от ръцете му. Отново зачете документите. Изглеждаха наред. Нямаше за какво да се хване. Той погледна съучениците си, те повдигнаха рамене и той каза на Милков:

- Засега те оставяме. Утре ще включа електричеството към къщата. - После отново впери поглед към натрапника. - Но запомни! На изпитателен срок си! Ако до един месец нещо стане в Кралево, пиши се мъртъв отсега!

19

Велизар Вампора ги подбра преди шест сутринта и ги натовари на нивата. Спря автомобила под крушата и мълчаливо изчака останалите да слязат. После взе шишета с вино и вода. Димо Вълкобореца припряно тръгна, тъй като скоро трябваше да изкара стадото от село.

- Забравихме свещи да вземем! - ядоса се Вампора.

- Аз нося - тихо му отговори Стела.

В този момент чуха звъна на хлопатар. Старите каменни плочи и прецъфтелите люлякови храсти им попречиха да видят откъде идва звукът.

- Хлопката на Краля! - възбудено извика Димо Вълкобореца и отново избърза напред. - Той е! - изкрещя им овчарят, като нетърпеливо им махна с ръка.

Другите ускориха крачки и когато стигнаха до гроба на Коко Хлопката, видяха Краля. Козелът бе на верига и се беше увъртял около дървения кръст. Животното похапваше от поувяхналите горски маргарити, които вчера Стела постави. Когато ги видя, Краля пощръкля и се опита да се отскубне от кръста. Димо хвана каишката му и пръчът започна да врещи досущ като певачката Софка.

- Няма да те отърва! - изрева овчарят.

- Погледнете! - извика Бончо Гладиатора и посочи към рогата на Краля.

- И копитата са същите - озадачено каза Балабана.

Рогата и копитата на козела бяха златни и блестяха на слънчевите лъчи. Златният цвят допълваше червеникаво-кафявото руно на пръча със слънчеви отблясъци в края на всеки косъм.

- Красавец е! - каза Димо Вълкобореца, като погали по гърба животното. - Ако не беше толкова проклет... Какво ще правим с Краля? - сети се той.

- Курбан на помена за четиридесет... - предложи Максим Балабана. - Дотогава и синът му ще се върне...

- Няма как да стане! - веднага изрече Велизар Вампора. - Откъде ще търсим друг пръч за козите?

- Какво ще правим тогава? - попита го овчарят.

- Ще го гледаш ти - отсече кметът.

- Не го искам! - повиши тон Димо Вълкобореца. - Знаете ли колко е вироглав? Само Коко слушаше... Вървеше подире му като пале...

Не му отговориха и на овчаря му се дощя да разхлаби каишката на животното, белким побегне из баирите, докато го изядат вълците.

- Вампоре, защо мълчиш? - обърна се към кмета Бончо Гладиатора.

- Какво прави козелът на Коко тук? Кой го е омотал така? Кой го е боядисал? - замислено зададе въпросите Вампора.

- Мазачо го е нашарил - отговори бързо Максим Балабана.

- Адриан е голям човек - обади се Бончо Гладиатора. - Тази работа детинска ми се струва.

- Какво говорите? - ядоса се Димо Вълкобореца. - Аз не мога да удържа пръча, а деца - съвсем!

- Деца няма да дойдат посреднощ на гробището, за да овържат козела - сети се Балабана. - Нямат толкова кураж!

- Спомни си ние какво правихме като деца - припомни му Бончо Гладиатора. - Стеле - обърна се той към нея, - помниш ли как потопихме белите ви кокошки в боята?

Вместо нея отговори Балабана:

- Но тази работа - и той посочи към рогата на козела, - не ми прилича на детска щуротия.

- Стеле, ти защо мълчиш? - попита я Бончо Гладиатора, подсетен от последната дума на Максим.

Жената извъртя глава настрани, за да не видят мъжете сълзите й, и тихо каза:

- Сякаш е поредният номер на Коко.

Кметът се приближи до нея и неловко я прегърна, защото никога не знаеше как ще реагира Щурата Стела.

- На всички ни е мъчно за него. Но документите са категорични - Коко е мъртъв - твърдо й каза той.

- Знам - прошепна Стела, а сълзите й се търкулнаха по лицето. Не ги избърса. - Знам - повтори тя. - Но толкова прилича на...

- Съгласен съм с теб - прекъсна я Велизар Вампора. - Но кой се опитва да прави номерата на Коко?

Замълчаха, докато преляха гроба и запалиха свещиците. Бончо Гладиатора погледна към Прокълнатия гроб и прошепна:

- Отново има яйце.

- Остави го да стане запъртък! - нареди кметът.

20

Щурата Стела изтри със замах сълзите си. Не й отиваше на възрастта да плаче за онзи непрокопсаник Коко. Наплиска лицето си и се погледна в огледалото.

Наближаваше шейсетте. Боядисваше косата си в махагонов цвят, за да изглежда по-млада, но себе си не можеше да излъже. Кожата около очите й приличаше на жадна за дъжд земя, две дълбоки вади се спускаха около устата й, последвани отстрани от други, по-дребни. Бузите й хлътнаха навътре, а от гънките по тънкия си врат можеше да преброи годините си. Съвсем заприличах на мама, помисли си тя. Само очите им бяха различни. Глухата Марина имаше бледосини очи, докато тя бе взела очите на баща си - големи и с тъмнозеления цвят на млада шишарка. Единствено фигурата й оставаше слаба и отдалеч приличаше на дребно момиче. Все още беше здрава и жилава - наследство от многобройните тренировки през годините.

Стела върза косата си на опашка, сложи жокейската шапка и грабна пушката и раницата си, без които не излизаше. Влезе в другата стая, където майка й вареше отвара от билки. Миришеше на мащерка и комунига.

- Ще излизаш ли днес? - попита на висок глас Стела.

- Закъснях вече. Слънцето бързо се вдигна - изрече старицата. - Тази нощ не можах да спя. Въртях се, въртях се...

- И с мен е така - промълви тя, махна с ръка за довиждане и излезе.

Зави към конюшнята. Стела имаше два коня. Дорко бе шестгодишен каракачански кон, сравнително нисък, с буйна грива, дълга опашка и катранена окраска. Въпреки името си Вихра бе тромава и приличаше на товарен кон за пренасяне на дърва от гората. Когато я продаваше, търговецът беше убеден, че на животното му остават броени часове живот. Но Стела разбра, че кобилата е силно изтощена и само след месец Вихра се разхождаше по баирите.

Още щом отвори вратата на пристройката, Дорко рязко се изправи на задните си крака, а Вихра тревожно изцвили.

- Какво ви става? Защо си толкова нервни?

Жената огледа пода, но не се виждаха следи от невестулка, мишка или някое друго животинче. Машинално надзърна в аптечката, отвори една кутия с ампули и ахна. Последните три ампули винстрол липсваха. Стела отвори и другите опаковки.

Още една кутия беше празна, а тя помнеше, че вътре има шест ампули анакет. Тогава съзря едрата зелена ябълка, поставена върху аптечката. Не я докосна.

Стела усети пърхащите пеперуди в корема си и се преви надве, за да не им позволи да се разлетят из цялото й тяло. Защо се страхува? Кой открадна ампулите? Откъде се появи зелената ябълка?

21

Предчувствието за беда не напускаше Бончо Гладиатора още от онзи ден, когато видя яйцето върху Прокълнатия гроб. Смъртта на Коко Хлопката само затвърди опасенията му.

Бончо седеше под лозницата и се оглеждаше. Пчелите жужаха наоколо и допълваха обедната тишина. Тогава защо не можеше да спре трепереното на гърлото си?

Но той си беше страхлив от малък. Израсна слаб и среден на ръст с рядка косица, щръкнали настрани уши и изпъкнала адамова ябълка. Сега косата му се изгуби съвсем, вратът му изтъня и буцата на шията му се очертаваше още по-ясно. Раменете му се приведоха и той изглеждаше съвсем изпосталял.

Така и не разбра защо останалите го взеха в компанията. Не можеше да се бие с другите деца, но наблюдаваше с ентусиазъм борбата им. Особено когато един срещу друг се изправяха Вампора и Балабана. Бончо обикаляше около двамата пехливани, ръкомахаше с ръце и от време на време се провикваше:

- Давай! Давай!

Не беше ясно на кого от двамата борци го казва. Що спестени пари бе загубил, за да залага срещу единия или срещу другия!

Ако Коко Хлопката заложеше на единия, Бончо залагаше на другия. Наричаше го историческа справедливост.

Веднъж на ливадата край Темното езеро Вампора и Балабана се скараха истински. Коко Хлопката предложи да решат спора чрез бой с тояги. Двамата великани го изгледаха начумерено, но се съгласиха. Коко заби малки съчки в кръг около тях и каза:

- Който пръв излезе от кръга, е победен!

- Гладиатори сте! - изрева възторжено Бончо. - Давай, Спартак! Давай!

Тримата му приятели неочаквано се засмяха.

- Кой е Спартак? - попита го учудено Коко.

- Не знаеш ли? - започна Бончо. - Бил е тракийски цар, става роб на римляните и после гладиатор - изговори бързо той.

Тримата отново се разсмяха.

- Този Спартак го знам - продължи Коко Хлопката и посочи към двамата борци. - Кой от тях сега е Спартак?

- Какво значение има? - отново скри пристрастията си Бончо.

- А ти не искаш ли? - попита го Коко.

- Какво?

- Да бъдеш гладиатор - каза зевзекът и закудкудяка. - Бончо Гладиатора! Бончо Гладиатора!

Тогава бяха в шести клас, а и досега така го наричат из селото. Не можеше да им се сърди. Дори ловец стана, принуден от приятелите си. Но никога не стреляше по жива цел. Не можеше и това си е!

Завърши литература и до пенсионирането си бе учител в местното училище. Но историята беше неговата истинска страст. Проучи всички документи за Кралево, които откри в местния архив, събра легендите и накара Мазачо да нарисува забележителностите на Кралевското землище. Той самият изписа няколко големи тетрадки, в които залепи рисунките на художника. Само не знаеше дали някъде да не разкаже за историята на Прокълнатия гроб... Не, рано беше още. Страшно е дори да си го помисли! А и яйцето постоянно му напомняше за тайната.

Бончо стана и реши да надзърне в тайника, за да се полюбува на последното си съкровище. Влезе в приземието, изградено само от камък, и се насочи към най-тъмния ъгъл. Още като дете там бе открил ниша, за която вярваше, че е съхранявала ценностите на рода му в минали времена. Дори един път се опита да отмести два камъка, но после се уплаши, че ще срути къщата и се отказа. Откакто тайно копаеше на Калето, бе сложил на нишата дървена вратичка с катинар, където криеше намерените в земята богатства. Притежаваше няколко медни монети, едно гърненце, отчупено леко в горната част, няколко наконечника на стрели и малка фигурка на бронзов конник. Нея харесваше най-много и не му се искаше още да я предава на местния музей.

Той отвори катинара и застина. Нишата беше празна. Някой бе ограбил съкровищата му.

22

Димо Вълкобореца държеше Краля за веригата, когато отвори дворната си врата, за да повика Снежка.

След погребението на Коко овчарят не преставаше да мисли за смъртта. Връщаше се в годините назад и се чудеше къде сбърка, та си остана сам. На височина достигаше метър и осемдесет, със слабо и жилаво тяло, защото рядко се застояваше на едно място. Не беше хубавец, но външността му не би уплашила никого. Удължено лице с гъсти вежди, орлов нос и тънки устни. Очите му напомняха на оловни облаци посред буря, косата му светлееше на младини, а сега бе бяла като козината на Снежка. Лявото му ухо доста го загрозяваше, защото бе клепнало напред.

Не бягаше от жените, но те бягаха от него. Само една се престраши да му каже, че мирише ужасно. Колкото и да се миеше, не можеше да премахне миризмата на животни и прокиснало мляко. Но поне имаше приятели, които не му придиряха. А сега един от тях вече си отиде...

Димо Вълкобореца въздъхна и се провикна:

- Снежке, тръгваме!

Изчака секунда-две, но кучето не се появи. Димо Гетов завърза козела и зави зад ъгъла на къщата. Върху дървения покрив на кучата колиба някой бе заметнал вълча кожа,

Кой му напомняше за онази случка? Коко го нямаше вече, но преди... Когато беше в настроение, Коко Хлопката лягаше на пода в кръчмата, махаше с ръце и крака и крещеше с пълно гърло:

- Бягай, Вълчо, бягай! Димо Вълкобореца с голи ръце ще те удуши!

Останалите зяпачи примираха от смях, а овчарят за сетен път съжаляваше, че изобщо им разказа за срещата си с вълка.

Димо се наведе надолу и през пролуката видя Снежка.

- Хайде, красавице, отиваме на разходка! - нежно й каза той.

Кучето само отвори очи и не помръдна.

- Какво ти става? - разтревожи се овчарят. - Да не се уплаши от вълчата кожа?

Той внимателно изтегли Снежка от колибата. Носът й гореше, крайниците й потръпваха, а около устата имаше белезникава пяна. Овчарят веднага разбра, че кучето му е отровено. Кой го мразеше толкова много?

От улицата чу гласът на Глухата Марина и Димо се а сети, че Стела има всякакви лекарства за животните. Изскочи на улицата и се развика:

- Викай Стела! Викай бързо Стела!

Глухата Марина го разбра и без да спира, му отговори:

- Хукна нанякъде!

Димо се върна назад. Видя металната количка, изхвърли кълбо непрана вълна от нея, натовари Снежка и хукна към доктора.

Едва по-късно се замисли, че никой не му е давал вълна.

23

Щурата Стела излезе навън и за първи път, откакто се помнеше, заключи с катинар конюшнята. Изведе Дорко на улицата и препусна. Язди в галоп до разклона и рязко свърна назад. Когато отново приближи Кралево, тръгна вдясно по коларския път към Калето. Сега конят вървеше бавно, а тя започна да се оглежда във всички посоки. Отвсякъде бе заобиколена от вековна букова гора. Все й се струваше, че зад някой разкривен ствол ще зърне ухилената муцуна на Коко.

Когато наближи върха, където се намираха останките на старата крепост, дърветата се разредиха, а слънцето проблясваше през листата. Стела слезе от коня и омота повода около един камък. Накъса сноп трева и разтри тялото на животното, за да подсуши потта му. Едва тогава седна на земята и подпря гърба си на каменната стена. Все още имаше сянка, тъй като слънцето изкачваше баира към Калето.

Стела отвори раницата си, за да вземе термоса с вода. Напипа някаква стара хартия. Смачка я и хвърли книжната топка настрани. Пи вода и се облегна назад. Не можеше да не мисли за Коко...

Обичаше го от малка. Той бе по-висок от нея, но изглеждаше дребен в сравнение с едрите фигури на Вампора и Балабана. Но на нея й пасваше. Имаше матов тен, тъмни очи със завити мигли и права черна коса. Циганска хубост! Коко обичаше да е център на компанията, но не се налагаше грубо като Вампора, а като бърбореше непрестанно. Доколкото си спомняше, Коко сам си измисли прякора. Както хлопката на козела дрънчи непрестанно, докато се движи, така и той не спираше да говори, докато е буден. Винаги разказваше безумни истории - бавно и загадъчно, докато стигне края, който претупваше набързо. А после се разсмиваше така, сякаш квачка кудкудяка на полог. След него всички се смееха. Не случките бяха толкова смешни, колкото заразителният смях на Коко.

Станаха гаджета през лятото, преди да го вземат в казармата. Преди четиридесет години... А след това той не й написа нито ред, не й се обади по никакъв повод и Стела се почувства предадена.

После страстта й към конете я погълна така, че тя забрави за Коко, или поне така си мислеше тогава. Стана добър жокей, печелеше състезания, живееше надалеч и рядко се връщаше в селото. През годините около нея също имаше мъже, но не успя да се влюби в някого толкова силно, че да пожелае да остане завинаги с него.

От майка си разбра за женитбата на Коко, за раждането на сина му, за раздялата с жена му. Мислеше, че не й пука, докато не се прибра завинаги в Кралево. Още при първата си среща с Коко, Стела разбра, че любовта й към този мъж е до гроб. Но не беше права - Коко умря, а тя още го обичаше. Сълзите отново рукнаха, носът й потече и тя заплака със силен глас. Нямаше кой да я чуе в тази пустош.

Подухна вятър и повдигна нагоре книжната топка, която беше смачкала. Стела се присегна, взе хартията, за да издуха носа си. Когато я разтвори, позна неравния почерк на Коко. Стресна се, бързо стана и се огледа. Пусто беше. Отново седна и зачете през сълзи и на глас:

- Мила Стеле, обичам те толкова много...

Останалото прочете наум, а плачът й постепенно затихваше.

Защо Коко не беше изпратил писмото тогава? Кой го подхвърли в раницата й? И то четиридесет години след написването му?

24

Велизар Вампоров се огледа в стъклото на прозореца, преди да влезе в кметството.

Рошав беше, а нямаше вятър. Косата му беше къдрава, буйна и растеше бързо. Бе побеляла на кичури и понякога Коко го поднасяше, че пак е ходил на моден фризьор. С мустаците си Вампора се оправяше сам. Бяха гъсти, все още тъмни и леко завити в краищата. Лицето му бе топчесто със сключени вежди и вирнат нагоре нос, който му придаваше вид на по-млад, отколкото бе всъщност. Но когато беше ядосан, веждите му се накъдряха над носа и криеха хлътналите му тъмни очи. Скоро навърши шейсет и три години, но имаше още сила у него.

Вампора разхлаби леко възела на вратовръзката си и се огледа, да не би някой да го види и да го поднася после. Но откакто изпратиха Коко...

Кметът беше докачлив, но никога не се сърдеше дълго на приятеля си. Нямаше злоба в шегите на Коко и затова всички му прощаваха. Но как умееше да разкаже и най-простата случка така, че да стане интересна! Доукрасяваше я, измисляше си подробности, преиначаваше я, но винаги предизвикваше смях.

Спомни си за шапката, за която му се подиграваше Коко. Вампора я беше намерил в града в един магазин за втора употреба. Бе жълтеникава, филцова, с усукан на плитка тънък кант и с щраусово перо от едната страна. Вампора не се сдържа и си я купи, без дори да я премери на главата си. Сложи си я още при първия лов.

Когато Кого го зърна, се преви на две и започна да се смее, като сочеше с ръка главата му.

- Какво? - наежи се Вампора.

- Защо си взел лайното си на лов? - попита го Коко.

- Не виждаш ли? - Той свали от главата шапката и я завъртя на показелеца си. - Филцова, германска, цар Борис III е носил такава... - Преди време беше видял снимка на някогашния цар с подобна шапка. - Погледни етикета отвътре! - Вампора бутна шапката под носа на приятеля си.

- Мирише на умряла кокошка - напъха главата си вътре Бончо Гладиатора.

- А цветът й прилича на тиква, която вчера си ял, а днес си изсрал - подхили се отново Коко.

- Хубав е цветът - отсече той.

- Я! - изненада се Хлопката. - При кокошките ли ходи по голяма нужда? Едно перце от петела се е закачило за дриснята.

- Щраусово перо - изръмжа тогава Вампора. - От Австралия.

- А! И тук ги гледат вече - обади се Бончо Гладиатора, като отстъпи две крачки назад, за да не отнесе гнева на кмета.

- Не отива на вратовръзката ти - засмя се и Щурата Стела.

- Хубава е шапката - отговори той и я сложи отново на главата си.

- Ама ти стяга! - продължи Коко.

- Откъде знаеш? - изпусна се Вампора.

- Косите ти стърчат от нея. Не можеш ги скри и ще се закачат на някой трънак.

- Гледайте си работата! - ядоса се той.

Коко Хлопката изведнъж побягна нанякъде, бави се около десетина минути, а когато се върна, държеше в ръка две пера -чистобяло и синьочерно. Присегна се към шапката на Вампора, но той се дръпна назад.

- Какво сега? - изръмжа кметът.

- Дай да й сложим нашенски пера - примоли се Коко. - Взех от патката на Къдравата Верка и от юрдечката на Завеяната Петранка.

- Ще ти ударя един юмрук и ще млъкнеш завинаги! - извика Вампора и обърна гръб на приятеля си.

Едва по-късно разбра от самия Коко, че по време на лова зевзекът бе закачил двете пера за края на шубата му. Затова всички вървяха след Вампора и се кикотеха през цялото време. Не удариха нищо и когато се върнаха, той изгори шапката. Не му носеше късмет!

Вампора влезе в малката стая, в която се помещаваше кметството. Веднага усети цигарения дим. Върху бюрото му бе поставен метален пепелник с недоизгоряла докрай цигара. Номерата на Коко... Няма как да стане!

- Няма как да стане! - повтори гласно кметът. - Не и сега, когато...

Издърпа стола си, но върху него имаше шарен пумпал. Нямаше никакъв спомен от детството, свързан с пумпал.

Изправи се до прозореца и видя бягащия по улицата Димо. Хукна след него.

25

Бончо Гладиатора се извъртя рязко назад, но беше сам. Адамовата му ябълка затанцува и той бързо се измъкна от мрачното помещение.

В този момент някой почука по дървената порта откъм улицата. Бончо примря от страх. Стоеше на три метра от вратата и не смееше да мръдне. Отвън се чу младежки глас:

- Господин Бончев! Аз съм Траян, внукът на баба Бенда. Господин Бончев!

Бончо Гладиатора се осъзна. Отиде до вратата и припряно я отвори. Пред него наистина стоеше внукът на леля Бенда, когото вчера срещнаха.

- Заповядай, момче - обърна се Бончо Гладиатора към младежа.

Траян влезе и се огледа. През това време възрастният мъж скри ръцете си в джобовете, за да не се вижда, че треперят.

- Баба каза, че вие знаете тайните на селото - усмихнато каза Траян.

- Какви тайни? - едва промълви възрастният мъж и се разтрепера.

- Селските.

- Няма тайни в Кралево - отсече рязко учителят.

- Имам предвид историята на селото - поясни младият мъж.

- А, на селото ли? - успокои се Бончо Гладиатора и бързо продължи: - Искаш ли да ти покажа музея?

- Затова съм дошъл - отвърна младежът. - А това зарче ваше ли е?

Траян отвори дланта си. В нея имаше петсантиметрово пластмасово зарче. Бончо Гладиатора не го взе, но отново започна да трепери. Едва успя да попита:

- Къде го намери?

- Пред дървената порта.

- Не е мое. Някое хлапе го е забравило - прошепна възрастният мъж.

Но Бончо Гладиатора сам не си вярваше. И за първи път заключи вратата към своя дом.

- Ще го оставя тогава там, където го намерих - каза Траян и се наведе към земята.

- По-добре го хвърли! - спря го с ръка възрастният мъж.

- Защо? - изненада се младежът.

- Хвърли го надалеч! - нареди с даскалски тон Бончо Гладиатора.

Траян мълчаливо прибра зарчето в джоба си, докато учителят с бързи стъпки тръгна по улицата.

26

Максим Балабана се върна до дома си, за да вземе пушката си - стара ижовка, която получи по наследство от баща си. Днес смяташе да отиде надолу към местността „Соватя“. Бяха му се обадили от горското стопанство, че ще изпратят там работници. Той трябваше да следи дали спазват периметъра на сечта и да контролира работата на секачите, докато натоварят и последните трупи на камионите.

Балабана се обади на жена си, че тръгва. Тя не му обърна внимание, защото гледаше някакъв сериал. Той се върна в тъмния коридор и се присегна към оръжието си, закачено на стената. Нещо го убоде по ръката и се принуди да светне. Беше спокоен човек, но сега усети гнева, който внезапно го обзе. Някой беше затъкнал цевта на ижовката с изтръгнат от корен магарешки бодил. Откачи пушката от стената, влезе в кухнята и извика на жена си:

- Ти ли сложи тръна в пушката?

Жена му изненадано го погледна, защото рядко се случваше той да повиши глас. Дори неволно спря звука на телевизора. После погледна към оръжието и отговори:

- Знаеш, че не пипам там.

- Знам - овладя гнева си горският. - Кой тогава е задръстил пушката?

- Не знам, Максиме - отвърна кротко жена му. - Никой не е идвал днес.

- А ти ходи ли някъде?

- Отскочих до Рошавата Донка да й дам яйца.

- Някой е влизал вкъщи - заключи Балабана. - Само да го намеря! - закани се той. - Ще му надупча задника със сачми!

- Кажи на Вампора - посъветва го тя.

- Мога и сам да се справя с някой безмозъчен сополанко!

Излезе на двора и хвърли бодила към стобора. Няколко дребни трънчета се забиха в ръката му и той изруга. Извади ги, а после разглоби пушката, издуха цевта и накрая я почисти цялата. Харесваше му да я поддържа в изрядно състояние, за да удължи живота й и да се предпазва от неприятни изненади.

Сети се за Коко Хлопката, който казваше:

- Моята пушка никога не я чистя - една сачма да го удари, дивечът умира от тетанус.

Коко притежаваше „Уинчестър“, сравнително стар, но много качествен модел и Балабана беше убеден, че приятелят му с тези думи само се занася с хората, които не го познаваха. Как иначе Коко щеше да се хвали пред останалите ловджии с доброто си оръжие! Лека му пръст, помисли си той и внезапно си спомни...

Беше преди трийсетина години. Разхождаха се напосоки само двамата с Коко Хлопката. Минаха Голямата могила и неусетно стигнаха до Бълхарника - ливада в ниското откъм западната страна на баира. Представляваше огромно пространство с висока трева, трънаци, макове, маргарити и магарешки бодили.

На него му се припика, спря се и се извърна настрани, без да се обади на Коко. Балабана тъкмо следеше как полива един магарешки бодил, когато съзря осата, опасно близо до слабините му. Той се дръпна рязко назад, но се закачи в една трънкосливка, опита се да се отскубне и загуби равновесие. Падна назад, а в него се забиха хилядите трънчета на съседните магарешки бодили.

Коко беше избързал напред, но явно го беше изгубил от погледи се върна. Започна да се смее, още щом го видя. Подаде му ръка, а Балабана се изправи над него - голям, едър и с разкопчан дюкян. По гърба си усещаше бодежите от полепналия магарешки трън.

- Какво стана? - през смях го попита Коко.

- Една оса за малко да ме боцне по оная работа - призна си Балабана, а после се прокле наум за глупостта си.

- Не успя ли? - смигна му Коко.

- Дръпнах се и паднах назад.

- Избяга от осата? - изненада се Хлопката.

- Може би трябваше да я застрелям, а? - начумери се горският.

- Ако те беше ужилила, където трябва, щеше да ти се подуе и жена ти щеше да е доволна тази нощ - отново се засмя Коко.

- Ще я пусна в твоите гащи! - заплаши го Балабана. - Само да хвана някоя оса!

- Ама нямам булка - неочаквано тъжно изрече Коко.

Замълчаха.

Жената на Коко Хлопката тъкмо си беше заминала. Беше градска кокона, която не можа да свикне с живота в селото. Не се сприятели с никого, седеше си затворена вкъщи и навикваше мъжа си и детето. След раздялата Коко бе доволен от факта, че тя му остави сина. Дори не искаше да знае накъде се е запиляла. Никога не говореше за нея.

На следващия ден Балабана очакваше да чуе Коковия вариант за магарешките бодили из село. Тогава той дори не посмя да се отбие при Мазачо, за да не го поднасят останалите. Въпреки това срещна доста хора, но никой не подкачи. Втори, трети ден... Явно Коко Хлопката не каза никому. А Балабана беше изненадан и благодарен на приятеля си за мълчанието.

Тогава кой знае? Кой му припомня този случай след смъртта на Коко?

Максим Балабана отвори пътната врата, направи крачка напред и се спъна. Изруга гласно и погледна в краката си. На калдъръма се търкаляше метален конус в оранжев цвят, от онези, които слагаха по пътищата при аварии. Взе конуса и го прибра от вътрешната страна на портата. Ако някой го е загубил, ще пита и ще го намери.

Но кой ще изтърве оранжев конус точно пред вратата му?

27

Велизар Вампора настигна Димо Вълкобореца, погледна кучето и каза:

- Откога е така?

- Сутринта нищо му нямаше.

- Не намери ли Стела? - попита отново кметът.

Всички в селото се допитваха до Щурата Стела, когато ставаше въпрос за болно животно. Ако тя не можеше да помогне, тогава викаха ветеринар от града.

- Ветрее се някъде из баирите - уморено отговори овчарят и остави количката.

Бяха пристигнали пред лечебницата. Намираше се почти в центъра на селото в реставрирана къща, чиито някогашни собственици вече никой не помнеше. В приземния етаж бяха разположени кабинетът на доктора и амбулаторията, а на втория етаж живееше младото семейство - доктор Розен Дарев, фелдшер, и съпругата му Емилия, медицинска сестра. Формално практиката се водеше на доктор Димитров, който бе сключил договор с Дареви. Вампора считаше, че е ударил джакпота с пристигането на младото семейство в селото. Медицинската практика бе добре обзаведена, имаше линейка, модерна апаратура и обслужваше не само Кралево, но и съседните села. Ако имаше и училище в селото, Дареви можеха да останат завинаги тук. Но кметът си знаеше, че селският им късмет ще продължи, докато на медиците им се роди първото дете, а после... Важното е, че сега бяха тук. Близо половин година стана, откакто пристигнаха, и старците от селото живнаха. Мине не мине ден, отиват да си мерят кръвното при хубавата медицинска сестра. Събираха се там повече, отколкото в кръчмата на Мазачо. А доктора включиха в ловната дружина и го мъкнеха по баирите, въпреки че не можеше да стреля точно.

Димо Вълкобореца остави количката пред вратата на стобора и запристъпя от крак на крак. Вампора го погледна учудено и каза:

- Давай да внесем кучето...

- Ти иди. Извикай само доктора - смутолеви овчарят.

- Прав си - отвърна кметът. - Не върви да вкарваме кучето вътре.

Кметът влезе и след две минути се върна с доктор Дарев - млад мъж, около трийсетте, среден на ръст, със светлокестенява коса, постригана ниско, с бяло лице и пъстри очи. Фелдшерът се надвеси над животното, вдигна муцуната му, но само поклати глава.

- Извинявайте пак - промълви Димо Вълкобореца.

- Аз се извинявам - отговори бързо Дарев. - Не мога да помогна...

- А ако й дадеш въглен с мляко? - обърна се кметът към него.

- На човек би помогнало, но на куче...

Димо Вълкобореца грабна количката, завъртя се кръгом и се отдалечи от медицинския пункт. Вампора извика подире му:

- Къде тръгна?

Да се сбогувам със Снежка, помисли си овчарят, но не го изрече гласно. Кучето надигна леко глава и рязко я отпусна. От устата му излезе последната кървава пяна. Единственото същество, което го беше обичало, си отиде. Димо въздъхна дълбоко.

Ще погребе Снежка под Кривото край Темното езеро, за да бъде всеки ден покрай него.

Димо Вълкобореца влезе под сайванта, за да вземе лопатата. Вълчата кожа бе изчезнала. Едва тогава се сети, че Краля отново липсва.

28

- Разказвайте! - извика Траян, когато настигна стария учител.

Бончо Гладиатора се спря, погледна младежа и попита:

- Ти не учеше ли история?

- Бакалавър съм. Остава ми да защитя дипломната си работа, за да стана магистър.

- Написал ли си я?

- Не. Затова съм тук.

- За Кралево ли ще пишеш? - изненадано попита Бончо Гладиатора.

- Не - засмя се Траян. - Та аз не знам нищо за селото.

- За Кралевското златно съкровище не си ли учил?

- За съкровището знам, но...

- Искаш ли да ти кажа как го открихме?

- Георги Гинев, археолог от областния музей го е открил - бързо изговори Траян и допълни: - Поне доколкото си спомням.

- Да не мислиш, че е бил сам, а? - заяде се възрастният мъж и седна на дървената пейка пред Ружината къща.

Траян приседна до него и отговори миролюбиво:

- Казах ви, че нищо не знам. Аз специализирам етнология.

- Да ти разкажа ли?

- Разбира се - с привиден ентусиазъм отвърна младежът.

- Този регион е населяван от тракийското племе гети. За тях е писал още Херодот във връзка с войната на цар Дарий срещу скитите през 513 г.пр.Хр. Гетският цар Дромихет...

- Спомням си - прекъсна го Траян.

- Ясно - начумери се Бончо Гладиатора. - Не искаш да ти разказвам.

- Прескочи тази част... - подхвърли младежът. -

- Кажи за Кралево.

- Старо селище още от времето на гетите. Ние сме техни наследници. Дори имената ни са се запазили - Адриан, Траян, Бенда...

- Да - прекъсна го младежът. - Баба ми носи името на тракийската богиня Бендида. Но останалите имена са римски, което означава, че гетите са романизирани след римското завладяване.

- И как иначе? Ходил ли си на Калето?

- Още не. Та аз от онзи ден съм тук.

- Калето е крепост от тракийско време, а после я използват и римляните. Ще трябва да те заведа дотам. Ей зад оня баир е...

- Друг път.

- Както кажеш - въздъхна Бончо Гладиатора. - Интересна е, ще видиш. Крепостният зид, който минава по ръба на височината, се очертава на два метра от земята.

- Находки откриват ли се?

- Понякога - смутолеви Бончо Гладиатора. - Ще ти ги покажа в нашия музей.

- А иманяри обикалят ли?

- Намира се някой заблуден да дойде, ама не повтаря... - отговори Бончо Гладиатора и стана от пейката.

- Защо? - заинтригува се Траян и също стана

- Никой не може да краде от нашето наследство! - твърдо изговори старият учител и пое по улицата.

- А как открихте златното съкровище?

- Беше през юли хиляда деветстотин седемдесет и девета година - продължи местният историк. - Георги Гинев, археологът, копаеше с ученици от горния курс, а аз понаобикалях, ама нищо интересно нямаше до този момент. А и Гинев не обичаше местните да се мотаят наоколо.

- Нямал ви е доверие...

- Е, доверие... - махна с ръка учителят. - Пазеше се от иманяри. Тогава копаеха могила №3 и изведнъж откриват каменен зид. А после археологът намира запазена амфора... - замълча интригуващо Бончо Гладиатора.

- Е, и?

- Щом амфората е непокътната, значи и гробът не е ограбен! - тържествуващо произнесе възрастният мъж.

- После?

- А, стана ли ти интересно? - Учителят направи видимо театрална пауза и продължи: - В този момент едно от момчетата показва на Гинев златен предмет. Археологът се оглежда бързо и нарежда на момчето веднага да зарие отново златото, откъдето го е взел...

- Това пък защо? - учуди се Траян.

- На смрачаване открили златото. А около тях се навъртали работници от близката кариера - не можеш да озаптиш хората, когато става дума за съкровище.

- Защо не са повикали охрана?

- Гинев задействал всичко, но трябвало още една нощ златото да стои в земята, докато известят милицията и музея.

- Как археологът е опазил съкровището?

- Напалили голям голям огън и цяла нощ Гинев и неколцина ученици седяли около гроба.

- А вътре имало?

- Какво може да има в гроб на знатен тракиец? - ядосано каза Бончо Гладиатора и занарежда: - Позлатена урна, сребърен нагръдник, култова желязна брадва и златни апликации за украса на конска сбруя! Не си ли виждал съкровището?

- Не го помня толкова ясно, колкото вас - отвърна миролюбиво Траян, но веднага зададе следния въпрос: - А вие наистина ли бяхте там?

- Откъде разбра, че не съм бил? - смутолеви Бончо Гладиатора.

- От разказа ви.

- Добре - погледна го учителят. - Ти си наше момче и ще ти кажа истината - точно този ден не бях там. Така се ядосвах после! Но на туристите, които идват, винаги разправям, че аз съм открил златото.

- А Георги Гинев ви е помагал? - засмя се Траян.

- Нещо такова - смутолеви възрастният човек.

Бяха пристигнали пред училището. Бончо Гладиатора отключи простичкия катинар на външната врата. Двамата влязоха в обширно предверие, а вдясно от него започваше коридор с по четири стаи една срещу друга. Учителят поогледа ключовете си и отключи първата стая вдясно. Вътре се помещаваше селският музей - три стъклени витрини, закачени килими по стените, софра с трикраки столчета и глинени съдове отгоре.

- Това е нашата гордост! - изпъчи гърди Бончо Гладиатора и погледна Траян.

Младежът леко се захили, оглеждайки скромните селски съкровища. Старият учител се начумери, но реши да не реагира на младежкото високомерие.

- Интересно - без ентусиазъм отбеляза Траян.

- Не лъжи - скастри го по даскалски Гладиатора и се приближи към първата витрина. Неочаквано се разкрещя: - Не, не, не!

- Какво стана? - уплаши се Траян.

Бончо Гладиатора се държеше за гърлото и само кимаше с глава. Траян погледна към витрината. Нямаше нищо особено -наконечници от стрели, медни монети и малък бронзов конник, масово римско производство. Нищо особено.

- Кой ги прави тези номера? - хвана се за главата старият учител. - Коко, Коко...

29

Този път закъсняха. Щурата Стела мълчеше намръщено, а в ръцете си държеше няколко стръка летен шибой. Максим Балабана нервно поглеждаше часовника си, защото днес трябваше да отиде в горския участък зад Бълхарника. Димо Вълкобореца още не беше дошъл. Вампора ги огледа и нареди:

- Да вървим!

Натовариха се на нивата.

От сутринта подухваше, белите облаци бяха изтласквани от сиви, а те на свой ред щяха да отстъпят мястото си на черните.

- Ще вали - продума Максим Балабана. - Ще се покрият секачите. Отиде и този ден без работа.

- Преди да тръгнеш, провери инсталацията. Да не лумне някой - подсети го кметът.

- Вчера я проверих - уверено отговори горският. - Ще се включат прекъсвачите.

При силна буря изключваха електричеството, за да не стане късо съединение и да не подпали някоя стара къща.

Когато пристигнаха на гробището, вятърът се усили. Спряха автомобила под крушата. Отнякъде се чуваше мелодичен звън, сякаш хиляди чанове пееха.

- Димо е изкарал стадото насам - предположи Балабана и се огледа.

Вампора и Бончо Гладиатора го последваха. Щурата Стела кратко се изсмя и посочи нагоре с ръка - цялата круша бе закичена с китайски чанове за прогонване на зли духове. Вятърът поклащаше металните пръчки, те се удряха една в друга и издаваха нежни, успокояващи звуци.

- Крушата пее - отбеляза старият учител.

- Много романтично - намръщи се Вампора.

- Пеещата круша - обърна думите Бончо Гладиатора.

- Пасва й - обади се и Максим Балабана.

- Това е поредният номер на Коко - тихо изрече Щурата Стела, а сълзите й хукнаха надолу по лицето. Този път дори не се извърна.

- Стига, Стеле - меко каза кметът, но без да я погледне.

- Ама е права - вметна и Бончо Гладиатора.

- Някой имитира Коко - отсече Максим Балабана.

- Но кой? - продължи Вампора. - Няма друг зевзек в селото.

- Да не би да е Димо? - предположи Бончо Гладиатора. - Дошъл е преди нас, окичил е крушата и затова се скри някъде... Щото не може да лъже.

- Де у Димо толкоз фантазия! - изрече мрачно кметът.

- Не говори глупости, Вампоре! - наежи се Стела. - Димо е нежна душа, какви фигури прави само!

- Ама не е зевзек! - върна й го той.

- Не е - тъжно изрече жената. - Никой не е като Коко...

- Коко е мъртъв - твърдо изрече Вампора.

- Откъде знаеш? - впери поглед в него Щурата Стела. - Видя ли го мъртъв? А ти, Бончо? А ти, Максиме? - Тя извъртеше ту към единия, ту към другия, но мъжете отбягваха да я погледнат.

- Да вървим да полеем гроба на Коко - натърти на последните думи Вампора и тръгна напред.

- Да разкопаем гроба, а? - плахо предложи жената. - Да сме сигурни, а?

- Щурата Стела - изсумтя кметът. Извърна се към нея и изсъска: - Само да си посмяла!

- Стеле - кротко каза Бончо Гладиатора, - приеми смъртта на Коко. Знам, че ти е тежко, но...

- Не! - изкрещя жената. - Няма да приема, че Коко е мъртъв, докато не ми обясните кой прави неговите номера

- Ще разберем - закани се Вампора.

Застанаха от двете страни на гроба на Коко Хлопката. Стела извади свещички и започна да ги подава на останалите. Вампора първи преля гроба и подаде шишето на Максим Балабана. Неочаквано Бончо Гладиатора се хвана за адамовата ябълка, разтресе се и посочи с ръка зад дървения кръст. Всички погледнаха натам. Гумена шарена топка, по-малка от юмрук, бе внимателно поставена върху земята, а отстрани бе заровена с допълнителна пръст.

- Това е предупреждение - прошепна Бончо Гладиатора.

- Да не би да мислиш, че... - не довърши Вампора и бързо отсече: - Няма как да стане! Няма как да стане! - повтори той.

Не беше ясно кого иска да успокои - себе си или другите. Но страхът полази в душите им. И остана там.

30

Бенда се подразни от шума и надникна през прозореца. Новият й съсед тъкмо вкарваше автомобила в двора си. След малко шумът изчезна. Жената се ослуша, но явно Траян не се беше събудил от пърпоренето на колата.

Снощи внукът й до късно чете, разхожда из стаята, мърмореше си нещо. Тя не издържа и надникна при него:

- Какво става, чедо? Не можеш ли да спиш? Да ти сваря маточина?

Траян се засмя, слънчевата му усмивка огря стаята и стопли душата на старата жена.

- Чета, бабо, чета и мисля. Ако ми хрумне нещо, записвам го - отвърна младежът. - Не се притеснявай за мен, лягай си...

- Денят е за работа, чедо...

- Знам, бабо, ама аз съм нощна птица... - отвърна й той, прегърна я несръчно и я целуна по набръчканата буза.

Не го разбра Бенда, не обичаше нощните птици. За зла прокоба се явяваха в сънищата й. Носеха й страхове, особено когато насън виждаше летящи сови и бухали, а сред тях се вееше бялата риза на Прокълнатата жена. Ами онзи мъчителен вик, който изригна от душата на мъченицата в онази нощ... Бенда още го помнеше, още го чуваше и насън, и наяве.

Отново погледна през прозореца, за да спре мислите си. Съседът стоварваше дини от ремаркето. Много дини - големи и малки. Старата жена изведнъж чу онзи пращящ звук, който издава сочната диня, когато я срежеш с остър нож. Прияде й се досущ като на трудна жена. Това е то старостта! Ако не беше видяла дините, нямаше да се сети за тях. Но сега... Усети сока на динята в устата си и съвсем заприлича на Вирка, когато нетърпеливо чакаше стопанката си да я издои.

Ще си поискам, помисли си тя. А и още не беше се срещнала с новия съсед, но щом Вампора и другите чешити не го изпроводиха веднага, явно е читав човек. Бенда реши да се запознае с него, докато не се е разколебала. Сложи в една кошничка десет яйца и излезе от вкъщи.

Тя наближи ремаркето с дините, тъкмо когато мъжът грабна две едри дини от него.

- Ей - провикна се тя, защото не знаеше как да се обърне към човека.

Мъжът изтърва дините, скри се зад ремаркето и жално извика:

- Не съм виновен! Не съм виновен!

Не е добре човекът, помисли си старата жена. Заобиколи отстрани и видя, че мъжът е прикрил с ръце главата си.

- Синко, не се страхувай - тихо му каза тя. - Никой няма да те бие.

Мъжът се изправи с ръце, прилепени до тялото му, и глава, наведена надолу. На дете, наказано за сторена беля, ми прилича, помисли Бенда, а гласно каза:

- Аз съм баба Бенда, съседката ти.

Едва сега мъжът изправи глава и Бенда видя, че не е толкова млад, колкото й се стори отначало. Наближаваше петдесетте. Лицето му бе бозаво, с вдлъбната на места кожа, сякаш много се е дръгнал, когато е боледувал от шарка. По голата му глава се стичаше пот, но мъжът май не усещаше.

- Ти кой си? - попита старата жена.

- Милко Димитров Милков - бързо и без запъване изрече мъжът.

- Добре дошъл в нашето село, Милко - поздрави го Бенда.

Мъжът се огледа в двете посоки и нищо не отвърна.

- Донесла съм ти малко яйца - продължи старата жена.

- Не искам. Нищо не искам! - дръпна се назад Милко. - Аз пак заминавам.

- Къде?

- За още багаж.

- Значи оставаш в нашето село?

- Ако ония позволят... - смутолеви мъжът,

- От теб зависи - каза Бенда, защото веднага се сети кои са „ония“.

- Нищо не съм направил - реагира бързо Милко.

- Не се страхувай! Тука живеят само добри хора.

- Да бе! Да... - заклати глава съседът.

- Вземи! - подаде му яйцата Бенда. - Но кошничката искам да ми я върнеш, защото в нея ги събирам от полога.

- Не искам - дръпна се отново той.

- Но аз искам!

- Какво?

- Диня - без да иска, изрече жената.

- Вземай, колкото искаш, и се махай! - разкрещя се човекът.

- Не така - кротко отвърна бабата. - Ако не искаш яйцата, ще ти платя динята. Не мога да отида до града...

- Съжалявам - тихо изрече Милко, пресегна се към ремаркето, взе една голяма диня и я подаде на старата жена.

Никой от двамата не видя сянката, която се показа за миг зад Прокълнатата къща и се сля с подивелия люляков храст.

31

Съвсем притъмня, сякаш бе привечер. Вампора изтърси останалите пред кметството, заключи ладата и без да се сбогува, хлътна в мрачната стая. Не светна. Изправи се до прозореца, но отсреща бе стоборът на Длъгнестия Ванко, а улицата беше пуста. Повтаряше си наум, че няма от какво да се страхува, но една топка бе застанала в стомаха му. Възможно ли е някой да е научил тайната? Не му се вярваше. Толкова години минаха оттогава...

И все пак нещо ставаше в селото. Във въздуха се носеше заплаха, подобно на вирусна епидемия. Усещаше я с кожата си, която настръхваше на моменти, а после отново се отпускаше. Трябваше да измисли план за действие. Но срещу кого? Или срещу какво?

Вампора се приближи до бюрото си и машинално протегна ръка, за да издърпа стола си. Ръката му увисна във въздуха. Столът липсваше, а на неговото място някой бе пренесъл откраднатата селска камбана. Коко, бе първата мисъл на Вампора. После удари безпомощно юмрук по бюрото и закрещя:

- Коко, на кого си завещал номерата си? Кой ти е наследникът? И защо никой не се смее вече?

- С кого говориш, кмете? - чу се глас откъм вратата.

Вампора погледна натам и съзря тъмен силует. За малко да изкрещи от уплах, но тутакси разпозна буйната грива на Рошавата Донка. Както и да я вчесваше, колкото й да я постригваше, косата й винаги стърчеше в различни посоки. Жената бе прехвърлила шестдесетте, нисичка, пълничка и много енергична.

- Ядосвам се, Доне. Влез вътре - отговори й с вече овладян глас.

- Няма да вляза - троснато отвърна жената. - Димо Вълкобореца и днес не изкара животните.

- Как така? - изненада се кметът.

- Не знам. По нашата улица не е минавал. Козите врещят, катерят се по оградата, не знам какво да правя... - занарежда жената.

- Ще отида да го намеря - прекъсна я Вампора, избута я от стаята, заключи и тръгна към дома на овчаря.

Рошавата Донка се поколеба дали да тръгне след кмета, но реши да се прибере у дома.

На първия завой Вампора едва не се сблъска със Завеяната Петранка, поздрави я машинално и с бързи стъпки се заизкачва по стръмната улица.

- Ей, ей, Велко - завика след него Завеяната Петранка. - При теб идвам.

- После - отвърна кметът, без да се извръща. Продължи да си мърмори: - Баира можех да мина, докато се сети, че ме търси...

- Искам да ти се оплача от Димо Вълкобореца - извика зад него жената.

- Знам, како Петранке, знам - отговори високо Вампора и ускори крачка.

Ами ако на Димо му е прилошало? Не са млади вече, а и съученикът му живееше сам. Няма кой да му помогне, ако нещо изведнъж се случи...

Вампора влезе в двора на Димо Вълкобореца, огледа се, но всичко изглеждаше наред. Надзърна в двете стаи, завъртя под сайванта, но не откри никого. И се сети, че вчера Димо отиде към Темното езеро, за да погребе кучето си. Не беше го виждал оттогава. Ами ако е останал там?

Сърцето му се сви в усещане за беда.

32

Не случиха времето за разходка. Валерия и Траян тъкмо се спускаха от Калето към Водопада, когато черен облак застана над тях и ги посипа с тежки капки.

- Жестока буря иде! - въздъхна Ели. - Голям кутсузлия си!

- Е, чак пък толкова... - захили се Траян, представяйки си момичето по мокра фанелка.

- Ей, Софиянецо, тук не са ти жълтите павета. В Балкана сме.

- Лято е, бурята бързо ще отмине.

- Стига да оцелееш, докато тя се налудува.

- И не ни отнесе. - За първи път Траян погледна сериозно на ситуацията, тъй като бясна ледена вълна го обгърна отвсякъде.

- Ще се скрием в Лудата мечка - бързо реши момичето.

- Къде?

- В пещерата - в ниското на хълма Орловица - посочи с ръка Ели в тази посока.

- Не е ли далеч? - проследи с поглед ръката й Траян.

- Селото е още по-далеч - твърдо изрече момичето и тръгна към пещерата, без да подкани придружителя си. Знаеше си, че ще я последва.

- Защо пещерата е наречена Лудата мечка? - настигна я веднага младежът..

- Идва от една местна легенда - спокойно каза Ели. - Двама влюбени избягали от домовете си и решили да се приютят в пещерата. Но там имало мечка, която толкова се разлютила, че й нарушили покоя, та безмилостно смачкала с нозете си натрапниците в нейното леговище.

- Само толкова?

- Питай баба си за повече! Или Бончо Гладиатора! Уча икономика, а не история - разкрещя се тя.

- Ядосана ли си ми?

- Не, просто ми е нервно. Необяснимо нервно - тихо изрече Валерия.

- Няма основание - прегърна я през раменете Траян.

- Голям бързак си, Софиянецо - измъкна се Ели от прегръдката на младежа и продължи. - Аз не вярвам в легендата. Никой никога не е видял мечка из тези гори, докато вълчият вой се чува и в селото.

- Има вълци наоколо? - огледа се младежът.

- През лятото не се срещат толкова често, но през зимата...

- Ели рязко се спря и погледна Траян. - Да не те е страх, Софиянецо?

- Не ме е страх. И не ми викай така!

- Сега ти се ядоса, нали?

- Не, но не мога да разбера защо се заяждаш цял ден с мен - разпери ръце младежът.

- Чак пък цял ден... От обяд сме заедно.

- Колко пъти ще ти обяснявам - четох до късно и затова закъснях.

- Цели два часа!

- Не се сърди - кротко каза Траян.

Пресегна се да я хване за ръка, тя се дръпна настрани, той загуби равновесие и се подхлъзна на миналогодишни листа. Падна на земята и се търкулна няколко метра надолу по склона. Усети пареща болка в левия си глезен и едва се удържа да не изохка.

- Добре ли си? - надвеси се над него Валерия.

- Предполагам - отвърна Траян, отблъсна подадената му от момичето ръка и бавно се изправи. Не можеше да стъпи на левия си крак. - Май съм изкълчил глезена си - поясни той.

Валерия свали раничката от гърба си, извади ловджийски нож и се огледа.

- Ще ме колиш ли? - направи опит да се пошегува момчето.

- Още не. Не си достатъчно угоен от баба Бенда - отвърна замислено момичето и се отдалечи по посока на някакъв храсталак.

Траян отново седна на земята. Намокри дънките си, но не му пукаше. Погледна нагоре. Черният облак ги преследваше. Приличаше на разярен бик, който с муцуната си докосва билото на планината. Капките дъжд се удряха в листата и клоните на дърветата, отскачаха от тях и отново се удряха, по-ниско и по-ниско, докато стигнат земята. В гората бурята не се усещаше толкова силно, спирана от разкривените и масивни стволове на вековните букови дървета. На Траян му заприличаха на яки гренадири, които с мощни гърди спираха гюллетата на природата.

След малко Валерия се върна при него. Бе издялкала клон така, че Траян да може да ходи, като се подпира на него.

- На кол ли ще ме набучиш? - засмя се той.

- Сега не е сезонът на чеверметата - отвърна сериозно тя, но после се засмя. - Кльощав си още, казах ти!

- Имах предвид гетите - замисли се Траян. - Когато искали да помолят за нещо бог Залмоксис, му изпращали пратеник.

- Какво общо има това с тоягата? - подаде му я тя.

Траян бавно се изправи, пристъпи леко напред и каза:

- Става.

- Кажи за гетите и кола - напомни му тя.

- А, да! - кимна с глава младежът. - Ти върви напред, но не много бързо!

- Ще тичкам даже, а ти разказвай на висок глас!

- Траките избирали един от тях да представи молбите им пред Залмоксис. Казвали поръченията си, после набучвали пратеника на три кола и така го изпращали.

- Ужас!

- За тях ужасът настъпвал, ако пратеникът не издъхнел веднага. Ами ако Залмоксис не е чул молбите им?

- Да не искаш да ми кажеш, че повтаряли?

- Ако се наложи...

- Варвари!

- Не, не! Просто траките считали, че пратеникът е щастливец, защото преди тях се е докоснал до вечността и е станал безсмъртен.

- Сега се сетих! Когато погребвали някого, се радвали...

- А когато се роди дете, плачели - допълни Траян.

- Обърната ценностна система - със сериозен тон отбеляза момичето.

- В сравнение с нашата - също сериозно отговори историкът. - Това не означава, че ние сме правите.

- Стигнахме! - Валерия посочи с ръка напред.

Траян забеляза тесния процеп към пещерата и реши отново да се пошегува:

- Ще успея ли да мина през официалния вход?

- Ако си грешен едва ли - засмя се момичето.

- Зависи от ценностната система.

Той се подпря на тояжката и несигурно каза:

- Не трябва ли да проверим за зверове, прилепи и вещици?

- Какво предлагаш? - погледна го с присвити очи Валерия.

- Да опушим дупката и ако до няколко минути нищо не излезе оттам, тогава да влезем.

- Софиянецо, Софиянецо... - поклати с глава тя и смело се пъхна през процепа на пещерата.

Траян закуцука след нея, оглеждайки се във всички посоки. И тогава чу жалния писък на момичето отвътре.

33

Бурята ги застигна още при Темното езеро. Клоните на дърветата аха да докоснат водите, но вятърът се провираше под тях и те се изправяха мъчително нагоре до следващата танцова стъпка на немирника. Водите на езерото бяха почернели от оглеждащите се в тях буреносни облаци и се люшкаха насам-натам. Още нямаше гръмотевици и затова двамата мъже вървяха спокойно под дърветата.

Велизар Вампора успя да убеди Максим Балабана, че по-важно е да открият Димо Вълкобореца, отколкото горският да пропусне един работен ден. Балабана тъкмо бе стигнал до Бълхарника, когато му се обади Вампора да се върне назад и да го чака на баира зад боровата гора.

- Видя ли, че познах - обърна се към съученика си Вампора.

- Пиши го и днес дъждовен ден.

- Позна - кротко отвърна Максим Балабана, като оправи дъждобрана си. - Ще се прибираме ли?

- Няма как да стане!

- Димо вече може да се е върнал.

- Не е - убедено изрече кметът. - Оставих Щурата Стела пред дома му. Щеше да се обади, ако се е прибрал.

- Вампоре, а ти ли оставяш пред нас по един оранжев конус? - сети се изведнъж Балабана.

- Какъв конус? - изненада се кметът.

- От онези, дето слагат по пътищата при ремонт.

- Скоро не чакай ремонт! - махна с ръка Вампора. Обърна се към Балабана, който вървеше след него и попита: - Къде го намираш този конус?

- Пред портата. Оня ден едва не се спънах в него, днес - пак имаше конус...

- Щуротии някакви! Не ми се мисли за глупости сега!

- Ами ако не са глупости? Ако някой иска нещо да ни каже? - промълви горският.

- Конус... - замисли се сериозно Вампора. - Не се сещам за нищо. Трябва да питам Бончо Гладиатора.

- При теб нищо странно ли няма? - попита отново Балабана, като премълча случката с бодила в пушката си.

- Няма как да стане! - излъга Вампора. - Нищо странно няма!

- Виж там! - посочи с ръка горският, като изпревари съученика си. - Погледни към Кривото!

- Да вървим! - по навик нареди Вампора.

Приближиха се до огромен дънер, покосен от някоя буря, полегнал близо до брега на Темното езеро. Наричаха дървото Кривото. Върху прясно изкопана пръст бе поставено наскоро издялкана скулптура от дърво, която напомняше на полегнало куче.

- Димо е погребал тук кучето си - каза Балабана.

- И аз го разбрах - промърмори кметът от яд, че кроткият му съученик го е изпреварил. Заобиколи дънера и извика: - Виж! Димо е оставил количката и лопатата тук.

- Значи не се е прибирал до селото - обади се отново горският.

- Но защо? Къде е пропаднал?

- Нещо се е случило, щом е зарязал така вещите си.

- Да вървим! - отсече кметът.

- Къде?

- Където и да е, стига да намерим Димо - отсече Вампора, а много му се искаше да добави „жив“, но се спря навреме.

34

Траян се спусна смело напред, забравяйки болката в краката си. Но още на процепа се сблъска с момичето. Валерия трепереше цялата, криеше с ръце лицето си и се опитваше да излезе навън. Той се отдръпна леко назад, тя се промуши и хукна нагоре.

- Къде бягаш? - изкрещя след нея Траян, но Валерия не му обърна внимание.

Той не знаеше какво да прави. Дори и да искаше, не можеше да я настигне. Обърна се към пещерата, но оттам никой не излезе. Не се чуваше и шум отвътре. Ами ако това е номер на Валерия? Иска да се подиграе със Софиянеца заради страха му да влезе в пещерата? Не е познала!

Траян отново погледна към склона, по който бе изтичала Валерия, но не я откри. Сигурно се е притаила зад някой храст и тайно наблюдава колебанието му. Той се изпъчи гордо и влезе в пещерата. Отнякъде се процеждаше слаба светлина. Траян тръгна натам. На пода бе оставено фенерче, а до него - раничката на момичето. Ясно, помисли си младежът. След малко щеше да види разочарованата й физиономия. Не си познала, хубавицо!

Той се наведе, взе фенерчето и зашири с него из пещерата.

- Сталакмити, сталактити - нареждаше си гласно Траян. - Ама не помня кое пада от тавана и кое се събира отдолу нагоре... Няма летящи мишки... Леле, това ми харесва! - възкликна той, когато съзря Трона. Седна върху него и гордо каза: - Император Траян... Втори... - Огледа се неловко, но нямаше никого около него. После се провикна: - Ели, харесва ми тук! - Наведе светлината на фенера надолу и съзря остатъците от стопен парафин. Заобикаляха трона. - Оо-хоо! Среднощни тракийски ритуали - инициация, а защо не...

Не довърши, защото съзря някаква безформена купчина на пода. Наведе се и отвратителна миризма изпълни ноздрите му. Отдръпна се рязко, но продължи да държи светлината надолу. Ръцете му затрепереха. На пода лежеше човек, а около него имаше кръв, много кръв.

Траян усети надигащата се вълна в корема му, успя да я задържи и тръгна заднешком назад. Задушаваше се, трябваше да излезе на чист въздух. Когато усети светлината, процеждаща се през входа на пещерата, се обърна, но не успя да направи и крачка. Срещу него бяха насочени дулата надве пушки.

35

Щурата Стела не спази нареждането на Вампора да не мърда от къщата на Димо Вълкобореца. Когато бурята започна, тя заряза поста си и хукна към вкъщи. Прибра набързо прането от простора и затвори прозорците. Надзърна в стаята на майка си, но Глухата Марина  придрямваше на леглото си и Стела не й се обади. После надникна в конюшнята и Дорко радостно изцвили. Тя го погали и каза:

- Днес няма да се разхождаме. Много ще вали.

Жената погали и кротката Вихра и тъкмо да излезе, видя зелените ябълки. Към първата, която откри преди дни, се беше прибавила още една. Не ги докосна, но отново усети пърхането на безпомощни пеперуди в стомаха си. Какво означаваха зелените ябълки? Не знаеше, но се страхуваше. Кой я плашеше с тях? Ако Коко беше тук... Тръсна глава и излезе от конюшнята.

Щурата Стела тръгна по улицата, пресрещната от пластове дъждовни завеси. Ако не знаеше пътя, щеше да се загуби из село. Дано Димо да се е върнал, помисли тя. Къде ли е заварил дъждът Балабана и Вампора?

Тя влезе в двора на Вълкобореца и дочу жалното блеене на коза. Запъти се натам и видя Краля. Козелът на Коко Хлопката сияеше със златната си рога и копита, привързан за кучешката верига на Снежка.

- Димооо - провикна се тя. - Димооо....

Никой не й отговори. Надникна в двете стаи, но овчарят не беше се върнал. Тогава кой е завързал Краля? Огледа се уплашено и отново излезе на улицата. Трябваше да вземе пушката си, трябваше да вземе...

Телефонът й прозвъня. Стела го извади от джоба си, изслуша съобщението и затвори. После се облегна на близкия стобор, свлече се надолу и тихо заплака. Дъждът я обгърна и се сля със сълзите й.

36

Комисар Михаил Донов, по-известен като Мишената, затвори телефона и впери поглед в партньора си - Радослав Ангелов.

Двамата мъже работеха заедно от няколко години и добре се познаваха, въпреки че бяха толкова различни. Мишената наближаваше четиридесетте, едър, с неодялани черти, припрян, мнителен, дори безцеремонен. Радо бе на двайсет и седем години, определяха го като хубавеца на Областната дирекция, въпреки че не му вървеше много-много с жените. В очите на Мишената най-ценното качество на младежа бе търпението, особено когато трябваше да озаптява шефа си. Двамата се допълваха, вярваха на преценките на другия и затова постигаха успехи, с които малцина в системата могат да се похвалят.

- Думай направо, шефе! - не се стърпя Радо.

- Труп в Лудата мечка - намръщено отговори комисарят.

- Не я знам тази кръчма.

- Не знам дали има такава кръчма - отговори Мишената и скочи пъргаво от мястото си, отвори вратата и през рамо каза:

- Обади се на колегите от лабораторията!

- И какво да им кажа? - изправи се и Радо.

- Да си вземат чифт туристически обувки, храна и вода... - Комисарят неочаквано се върна назад.

- На поход ли ще ходим? - изненада се младежът и неволно погледна към новите си обувки, наведе се и избърза с ръка праха от кожата.

- Не се конти! - сряза го шефът му. - Изтичай до вас и обуй стари маратонки. Да не забравиш якето!

- Шефе, кажи ми нормално какво става - спокойно изрече Радо.

Мишената процеди през зъби:

- Местният овчар е заклан от някой селски идиот в пещерата Лудата мечка. Намира се в землището на село Кралево.

- Битово убийство, така ли?

- Предполагам.

Радо се приближи към картата на областта и възкликна:

- Кралево е в Балкана.

- Почти на върха на Големия баир е. Досега няма сигнали дори за кражба, а днес - труп! - ядоса се Мишената.

Радо седна на бюрото си, порови се из нета и прочете:

- О-хоо! Селото има сайт. Туристически маршрути до Водопада, чешмата на Елия... Население според последното преброяване - петстотин шестдесет и седем жители.

- Вече са петстотин шестдесет и шест.

- Не са много...

- Ако убиецът е сред тях...

- Е, не вярвам някой случайно да е налетял на селския овчар из баирите.

- Знае ли човек... - каза любимата си реплика комисарят, когато не бе сигурен в дадено твърдение. - Кралево се посещава и от туристи. Село за чудо и приказ! - плесна с ръце Мишената, видя недоверчия поглед на партньора си и продължи: - Сам ще видиш!

- Кмет на селото - Велизар Вампоров, пети мандат - продължи да чете от екрана младият мъж. - Лелеее! Пети мандат. Познаваш ли го?

- Голям балканджия! - отвърна Мишената. - Дори на лов ходи с риза и вратовръзка. Представяш ли си?

- И не е луд?

- Точен е. Когато го попитах преди време защо ходи официално облечен на лов, ми отвърна: „Въпрос на стил, господин комисар.“

- Не мога да повярвам!

- Кралево е пълно с чудаци. Има един зевзек...

- Шефе, Лудата мечка е на шест километра от селото - прекъсна го Радо.

- Нали затова ти казах да обуеш удобни обувки!

Комисарят се спря на рамката на вратата и нареди:

- След половин час всички да са долу!

- А ти? - Радо посочи с поглед велурените обувки на шефа си.

- Аз отивам за кафе!

37

Вече три часа седяха пред пещерата и мълчаха. Бурята отдавна премина и отстъпи място на слънцето, което приличаше на ухилен презрял портокал, надничащ любопитно над хълма Еленица.

- Пуши ми се - не издържа Траян и погледна умолително двамата мъже.

- Не се трови! Дишай чист въздух! - посъветва го Вампора.

Въздухът трептеше и носеше аромата на горска шума, диви гъби и колендро. Траян веднага би усетил омайния му дъх, ако ситуацията бе друга.

- Вампоре, да му развържа ръцете, а? - прошепна Максим Балабана. - Няма къде да иде.

- На твоя отговорност... Но само ръцете - промърмори кметът, който стоеше пред входа на пещерата. - Да пуши! Да се трови, щом иска! - изрече той на висок глас, без да погледне момчето.

Максим Балабана се приближи до Траян, провери примката около краката на момчето и с ловко движение сряза въжето около китките му. Младежът разтри охлузеното по кожата, запали цигара и каза:

- Обадете се в дома на Валерия. Тревожа се за нея.

- Ти за себе си мисли! - посъветва го Вампора. - Всеки момент ще дойдат полицаите.

- Не ме е страх от тях - наежи се Траян.

- Прав си - обади се пак Велизар Вампора. - От нас трябва да те е страх.

- Димо е наш приятел - вметна Максим Балабана. - Заедно сме отраснали от деца...

- Какво му разправяш! - прекъсна го кметът. - Много му пука на него!

- Пука ми - навири глава Траян. - Не се спъвам всеки ден в труп! И то на непознат!

- Не се прави, че не познаваш Димо Вълкобореца! - ядоса се кметът.

- От три дни съм тук - отговори Траян. - Да не мислиш, че ходя по улиците и се запознавам с всеки срещнат!

- Онзи ден ни видя - напомни му за срещата им Максим Балабана.

- Вярно - сети се момчето за четиримата мъже, които го спряха на улицата - Но не видях чий е трупът вътре - наперено продължи той.

- Изпуши ли си цигарата? - попита го кметът.

- Още малко имам... - дръпна жадно Траян. - Защо?

- Няма нужда, Вампоре - спря приятеля си Балабана, защото разбра намерението на кмета отново да овърже младежа.

Откъм гората се чу шум от разгръщане на клонки, сякаш някой вървеше направо през храстите. Поспираше за миг, а после продължаваше към тях.

- Идат - предположи Вампора. - Направо през шумака минават.

Тримата впериха поглед към баира. Зад един храст се появи Краля, кимна им два пъти за поздрав и премина на пет метра от тях, без да ги погледне повече. Не можаха да реагират. След малко Максим Балабана прошепна на Вампора:

- Сякаш очаквах Коко да се появи.

- И с мен беше така - прошепна Вампора.

- Димо пак е отървал козела... - предположи Балабана, удари се по главата и извика: - Какви ги приказвам и аз!

- Не може веднага да свикнем с мисълта, че Димо го няма вече...

- Коко, сега Димо...

- Спри се! - изрева Вампора.

В този момент от гората излезе Адриан Мазачо, следван от дъщеря си Валерия. Тримата пред пещерата не бяха чули приближаването им.

38

Бяха пристигнали преди час и половина в Кралево с два автомобила и линейката. Пред кметството ги чакаше Щурата Стела, която щеше да ги заведе до пещерата.

Радо насмешливо поглеждаше към летните обувки на шефа си и очакваше с нетърпение да види как Мишената се търкаля по някой склон, подхлъзнат от гладките си подметки. А тук наскоро бе валяло. Но не позна. Комисарят отвори багажника на служебния опел и извади оттам стари войнишки кубинки. Преобу се и каза на Радо:

- Скрий се, присмехулнико!

- Шефе, застреля ме! - искрено каза младежът.

- А ти искаше сеир да гледаш!

- Няма такова нещо! - Радо се извърна настрани, защото отново си представи подхлъзването на шефа си.

- Да си виждал мечка да се търкаля по склон? - погледна го присмехулно Мишената.

- Само във въображението си - отговори несъзнателно младежът и отново се възхити на самоиронията на комисаря. Радо бе един от малцината, които знаеха, че жената на Мишената му вика „Мечо“.

- И там ще си остане този образ - подхили се комисарят.

- Или в оная картина на Репин... С мечетата, които се катерят по дънера - сети се Радо.

- Да не ми намекваш за нещо? - наежи се Мишената.

- Не съм казал, че спят на дънера, а само се катерят... - направи опит за нескопосно оправдание Радо.

Всъщност и двамата се сетиха за онзи случай, когато Мишената бе спал върху леглото на малката си дъщеричка. Тогава Радо ясно си представи мечка, сгъната на кравай върху отсечен дънер.

- Тук няма мечки - обади се Щурата Стела, която чу част от разказа им.

- Да вървим, юнаци! - нареди Мишената.

Щурата Стела тръгна напред. Зад нея вървяха Мишената, Радо, съдебният лекар доктор Моренов, колегите от криминалистичната лаборатория и санитарите, които мъкнеха носилка.

Когато излязоха от гората, комисарят съзря хората пред входа на пещерата:

- От сеирджии няма отърване и в пущинака!

- Свидетели, не сеирджии - поправи го Радо.

- Сега ще ги преброя - закани се комисарят и се провикна:

- Свидетелите да минат отдясно, а сеирджиите - отляво!

Не го разбраха и никой не помръдна. Радо прошепна на шефа си:

- Те май са хванали убиеца - и посочи към овързания Траян.

- Майсторска работа! - потри ръце комисарят и подаде ръка на Вампора. - Здрасти, кмете!

- Закъсняхте - промърмори Вампора.

- Труден терен - катерихме се, слизахме... - изрече Мишената, но без да се оправдава. - Казвай сега, но отначало!

- Димо Вълкобореца изчезна - започна кметът.

- Кога?

- От вчера не бяхме го виждали и..

- Тръгнахме да го търсим - продължи Максим Балабана.

- Не ме прекъсвай! - Вампора се извъртя към приятеля си. Обърна се отново към Мишената и продължи: - Тъкмо да надзърнем в Лудата мечка и ей този калпазанин излиза оттам. Арестувахме го.

- Вие ли го арестувахте? - ухили се Радо.

- Аз съм властта в този район - високомерно отвърна Вампора. - Граждански арест.

- И защо го арестувахте? - продължи Мишената.

- Защото мислят, че съм убиец - извика Траян, като се опита да се изправи.

- Трай там, момко! - отговори му комисарят, без да откъсва поглед от селския кмет. - Защо го арестувахте?

- Е, как! - учуди се Велизар Вампора. - Нашият Димо - заклан, а оня се измъква отвътре.

- Радо, развържи момчето! - нареди веднага Донов.

- Не бързай, господин комисар, не бързай! - направи опит да протестира Вампора.

- Не се излагай, кмете! - прошепна му комисарят. - Не виждаш ли, че по момчето няма капка кръв? Ако колиш някого...

- Както кажеш, господин комисар - отдръпна се Вампора, но погледна накриво Траян.

- Кой откри трупа? - попита Мишената, като огледа един по един присъстващите.

- Аз - каза Валерия. - Уплаших се и избягах.

- А после аз влязох вътре и тъкмо да изляза, те се нахвърлиха върху мен и ме завързаха - добави Траян.

- Двамата се разхождахте, нали? - Радо първи направи връзката.

Траян и Ели само кимнаха. Мишената пристъпи към Адриан Мазачо и каза:

- Значи само ти си сеирджията.

- Аз съм бащата на Валерия... - смутено каза Мазачо. - Когато дойде у нас, не беше на себе си... После се сети за Траян и аз дойдох с нея...

- Ти влиза ли в пещерата? - попита го комисарят.

- Не. Вампора не позволи.

- Браво, кмете! - обърна се Донов към Вампора. - Сега е наш ред, юнаци! Тясно ли е вътре?

- Има място за всички - отговори кметът.

- Влизаме само ние - каза Мишената.

39

Димо Гетов бе паднал по очи отстрани на Трона, а около него имаше огромно петно кръв. На Трона седеше Щурата Стела и стискаше ловджийската пушка в ръцете си.

- Убийство е, нали? - Тя тихо попита комисаря.

- Вън! - изкрещя в отговор той. - Писна ми от сеирджии!

- Не е сеир смъртта на приятел - с достойнство отвърна Стела и тръгна към изхода. - А мъка, само мъка, господин полицай...

Приближиха се към трупа. Доктор Моренов се наведе над тялото, огледа го, надигна ризата за малко и отново я спусна.

- Откога е така, докторе? - не издържа Мишената.

- Близо денонощие... Погледни тези морави, почти черни участъци по кожата...

- Не искам - бързо отвърна комисарят. - Значи убийството е станало вчера. Отдръпни се, за да направи Ванката няколко снимки.

Доктор Моренов направи място. Фотографът Иван Тенев изщрака няколко кадъра, но поясни:

- Не гарантирам за качеството, Мишена. Светлината не достига.

- Важна е обстановката - бързо отговори комисарят. - Докторе, помогни ми да го обърнем!

Двамата мъже обърнаха трупа. Съдебният медик отново се наведе и каза:

- Дайте повече светлина! Ето тук! - посочи им той областта около гушата на Димо Вълкобореца.

Радо и Мишената насочиха фенери натам.

- Какво има, докторе? - припряно изрече Донов.

- Няма ясно изразена прорезна рана.

- Не те разбирам.

- Убийството не е извършено с нож.

- А как?

- Утре ще ти кажа.

- Кажи сега предположенията си! - развика се комисарят.

- Не виждам повече - отговори спокойно доктор Моренов, който никога не обръщаше внимание на припряността на полицая. - Като се махне кръвта, ще бъда по-точен.

- Значи да не търсим оръжието на престъплението?

- Не съм казал подобно нещо - отвърна лекарят.

- Юнако, извикай санитарите! - нареди комисарят.

Радо ги повика, двамата мъже вдигнаха тялото и го понесоха. Едва когато излязоха през процепа, сложиха трупа върху носилката и го покриха.

- Вървете - каза им Радо. - Почивайте по пътя, защото имаме още работа тук.

- Накъде да вървим? - попита доктор Моренов, който също тръгна със санитарите.

- Аз ще дойда с вас - обади се Адриан Мазачо. - Ели - обърна се той към дъщеря си, - ти няма ли да дойдеш с мен?

- Тя трябва да чака - каза властно Вампора.

- Не се притеснявай, татко. Траян ще ме изпрати - успокои го Валерия.

Мазачо се намръщи, аха да добави нещо, но си премълча.

- И аз ще си ходя - обади се Щурата Стела. - Вампоре - приближи се тя до кмета и тихо му каза: - Този полицай нищо няма да направи!

- Не говори глупости, Стело! - избоботи тихо Вампора.

- Смъртта на Димо е наша отговорност.

- Не може сами да открием убиеца! - приближи се към тях и Максим Балабана.

- Трябва да го открием! - твърдо изрече дребната жена. - Иначе един от нас ще бъде следващият!

- Ти си луда жена! - развика се кметът.

- По-тихо - прекъсна го Балабана.

- Луда съм! Затова ми викате Щурата Стела - тихо изрече дребната жена, избърза напред и пое пред останалите.

Групичката с тъжния товар тръгна нагоре по склона, окървавен от последните отблясъци на залязващото слънце.

40

- Юнаци, огледайте сега наоколо! - нареди Донов.

- Шефе - обади се Радо, - около каменния стол има стопен парафин.

- Трона му викат - каза комисарят.

- Наистина прилича на царски трон - замисли се Радо.

- Христо, ти си! - Мишената се обърна към химика Христо Гатев. - Събери проби за анализ.

- Знам си работата - отвърна Гатев. - Познай за какви неща си мисля сега!

- Наясно съм - отговори троснато комисарят, защото химикът постоянно говореше за действителните си или мними завоевания над женския пол.

- И на теб ти се прииска, а? - изправи се Гатев и сложи в торбичка част от изстърган парафин. - Секс върху царски трон! - замечтано прошепна химикът. - А ако са две? Едната...

- Стига! - прекъсна го Мишената. - Фантазирай в банята!

- Трябва да я запомня тази пещера. - Той изобщо не се впечатли от възмущението на Донов.

- Шефе, виж какво има тук! - извика Радо.

От задната страна на Трона имаше циментова замазка, от която се подаваше желязна халка. Миришеше на урина навсякъде и имаше купчинка изпражнения.

- Гатев - извика Мишената, - и отзад има работа за теб.

- И отзад, и отпред - все ми е наред!

- Някой път ще го удуша - прошепна Мишената на Радо.

- Аз ще държа единия край на въжето - отвърна му също шепнешком Радо.

- Чух ви, но не ми пука! - жизнерадостно каза Гатев, после въздъхна престорено и продължи: - Не разбирате вие живота...

- Наври си носа в лайната и ще угасиш страстта си - злорадо изговори комисарят.

- Кучешки лайна - спокойно изрече химикът и взе проба от тях. - А! Тук има фас... - Гатев прибра и него в найлонова торбичка.

- Подай ми фаса! - нареди Донов.

- Заповядайте, мистър Холмс - престорено сервилно изговори химикът и подаде торбичката. - Колко висок е убиецът?

- Нисък е бил - неочаквано се обади Радо.

- Вместо Шерлок Холмс отговори доктор Уотсън - избърбори Гатев.

Мишената с усилие се овладя, за да не цапардоса химика. Обърна се към Марин Косев, експертът по дактилоскопия, който до момента се шляеше наоколо и го попита:

- Марине, ще можеш ли отнякъде да смъкнеш отпечатъци?

- Ще опитам - от халката, по парафина...

- Юнако, ние излизаме навън - нареди той на партньора си.

- Разбирам те напълно - засмя се Радо.

Излязоха от пещерата и поеха дълбоко въздух. Смрачяваше се и бе захладняло. Отдалечиха се от останалите и Мишената попита:

- Защо каза, че убиецът е нисък?

- Димо Гетов усеща, че някой се крие в пещерата. Надниква зад Трона и неочаквано убиецът му нанася удар в гръкляна. От долу на горе.

- Не е задължително да е нисък. Ако се криеш, няма да стои изправен, нали?

- Прав си. Но убитият ми се видя висок...

- Да, но се навежда, за да види какво има зад трона...

- Стига! Да прислушаме кралевци!

Мишената и Радо се приближиха към групата от Кралево. Комисарят попита:

- Кои от вас гледат животни?

- Всички - учудено отвърна Вампора. - Почти всички... - поправи се той.

- А да знаете някой да е гледал кучето си в пещерата?

- Няма как да стане! - отговори с висок глас Вампора.

- Добре - успокои го Мишената. - Сега влезте вие вътре и разгледайте пещерата.

Само Валерия отказа. Траян се поколеба, но закуцука след останалите мъже. Експертите бяха привършили работа и излязоха навън.

- Има ли нещо наоколо, което да е ново? Да не е на мястото си? - попита ги отново Мишената.

- Мирише на пикня - изсумтя Балабана. - Кучешка пикня.

Вампора само кимна, съгласен със съученика си.

- Аз не мога да твърдя каквото и да било - обади се Траян. - Днес за първи път бях тук.

- Какво е това зад трона? - надникна отзад Вампора и извика с ръка Балабана.

Двамата кралевци се наведоха надолу.

- Кой е обезобразил пещерата? - развика се кметът. - Ще му извия врата, само да го намеря!

- Кажи и на мен - обади се Мишената.

- Виж! Халка в цимент! Що за поразия! - крещеше кметът.

- Откога не сте идвали тук? - попита ги Радо.

Максим Балабана и Велизар Вампора се спогледаха.

- Не помня - отвърна кметът.

- И аз - обади се Балабана.

- Приблизително поне? - попита отново младият полицай.

- От началото на лятото май... - направи опит да си спомни Вампора.

- Аз това лято ходя в другия край на землището - каза и горският.

- А кой от вас пуши?

- Никой - отвърнаха по войнишки двамата мъже.

- А кой от селото пуши такива цигари? - Мишената почти навря в лицата им намерения фас.

Мъжете поогледаха фаса, спогледаха се, но нищо не отговориха.

41

Звездите танцуваха валс над Кралево. Поне така си помисли Траян, поглеждайки нагоре. Трепкаха с мека светлина и образуваха неясно сияние над селото. Някои звездици минаваха по улиците, галеха стоборите на къщите и отново се издигаха нагоре.

- Невероятна красота! - прошепна Траян и дори се спря. - Сякаш Кралево се слива със вселената.

- Тук винаги е така - отвърна му Валерия. - През всеки сезон.

- Магия! - възхити се отново младежът. - Светлините, които преминават по улиците, приличат на носещи се звезди...

- Романтик! Да не ти се надява човек - обади се Вампора, който вървеше пред тях.

- Не са звезди, а светулки, Софиянецо - засмя се Валерия.

- Ели, по жътва са светулките... - поправи я Вампора. - Не знам какво свети из село... Май е по-надолу... Светлините идват откъм ниското... - Кметът се обърна назад към младежа: - Ти виждал ли си изобщо светулки?

Траян не отговори. Вампора продължи:

- Софиянеца, а? Става...

- Какво? - обади се наежено младежът.

- Сега всички така ще ти викат в село - обясни му Валерия.

- А ако не искам?

- Никой не те пита - изръмжа Вампора и спокойно продължи: - Все пак си наше момче.

- Не разбирам... - поклати глава Траян.

- Ако в Кралево нямаш прякор, значи не си от нашите - обади се и Максим Балабана.

- А твоят прякор как е? - попита той Валерия.

- Друг път - притесни се тя.

- Значи вече съм от вашите? - На Траян му се стори, че порасна с още два пръста.

- Засега... - отговори уклончиво кметът. - Храбро се държа днес!

- Даже нагло - вметна отново Максим Балабана.

- Нека да е храбро - намеси се умолително Валерия.

- Става - отговориха едновременно двамата възрастни мъже.

В покрайнините на селото ги чакаха Щурата Стела и Бончо Гладиатора. Направиха път на полицаите и едва тогава Стела се приближи до кмета.

- Вампоре - тихо каза тя, - трябва да поговорим!

- Не сега, Стеле! - бързо отвърна кметът. Посочи с глава към полицаите. - Първо да изпратим пришълците!

- Ще ви чакаме при Мазачо - предложи дребната жена и двамата с Бончо Гладиатора свиха в една от кривите улици.

Траян и Валерия решиха да се обадят на баба Бенда, за да не се тревожи за закъснението на внука си.

Когато останалите пристигнаха пред кметството, линейката я нямаше. Полицаите се натовариха на двата автомобила и преди да потеглят, Вампора извика:

- Чакам бързи резултати, господин комисар!

- Аз съм бързак, кмете - отвърна Мишената и потегли.

- Да вървим в кръчмата! - нареди кметът и по навик погледна към ниското. - Няма как да стане! - изрева той.

- Светулки, а? - проследи погледа му горският.

- Няма как да стане! - повтори изумен Вампора. - Да вървим натам!

- Ами ако са духовете на умрелите? - предположи Балабана.

- Отдалеч ще надзърнем.

Двамата се натовариха на джипа и след пет минути бяха на гробището. Още върху първия паметник видяха издълбана на шарки диня, а отвътре сияше с плаха светлина свещичка. Огледаха се. Върху всеки гроб бе закачен подобен фенер. Отвсякъде им се хилеха светещи човечета.

42

- Кой уби Димо? - тропна с ръка по масата Вампора. - Останалото са щуротии!

Седяха в кръчмата на Мазачо. На другия край Валерия и Траян си бъбреха. Момичето от време на време ставаше, за да помогне на баща си, а младежът драскаше с химикал върху бяла салфетка. Адриан Мазачо бе зад плота и отдалеч наблюдаваше съселяните си, но не се обиди, че не го поканиха на тяхната маса. Не беше от тяхната компания.

- Може и Коко да е убит - промълви Стела.

- Там всичко е точно - изгледа я накриво кметът.

- По документи... - каза отново тя. - Ами топката на гроба му?

- Странни неща стават напоследък... - обади се плахо Бончо Гладиатора.

- Щуротии някакви! - прекъсна го Вампора.

- Но нямат обяснение - това е важното! - твърдо изрече Стела. - Никой не си признава, никой... - запъна се тя.

- Никой не се смее... - продължи Бончо.

- Точно така, Бончо - съгласи се и Максим Балабана. - Кой е закичил тази вечер гробовете със светещи дини?

- Ако Коко беше жив... - промълви Щурата Стела.

- Престани! - ядоса се Вампора, отпи от чашата с ракия и вече спокойно продължи: - Нека сега всеки разкаже какво го яде отвътре.

- Страхът ни ръфа отвътре - отвърна Стела.

- И при мен е така - прошепна старият учител.

- Защо? - с началнически тон попита кметът.

- Сякаш не знаеш - обади се Максим Балабана.

- Не си го и помисляйте! - закани се с пръст Вампора. - Защо ви е страх точно сега?

- Не мога да отговоря... Някак изведнъж става... - продължи жената.

- Фантасмагории! - отсече Вампора. - Дай факти, останалото е...

- Факти искаш, а? - ядоса се на свой ред Стела. - Откраднати са ми три ампули винстрол и пет ампули анакет!

- Защо не ми каза досега? - наежи се кметът.

- Не ми беше до тях - махна уморено с ръка жената.

- За какво се използват ампулите? - попита Бончо Гладиатора.

- Винстрол се използва като допинг, а анакет е успокоително - обясни им Стела.

- За събуждане и за приспиване... Но на кого? - замисли се Вампора.

- Още нещо... Някой ми подхвърля зелени ябълки...

- „Петровки“ ли? - заинтересува се горският.

- Големи зелени ябълки. Вносни - отново поясни Стела. - Оня ден една, днес - втора... - Тя пое дъх и бързо изрече: - Получих писмо от мъртвец.

- От Коко ли? - шепнешком попита старият учител.

- От него - едва промълви жената. - Не ме питайте какво ми е писал преди четиридесет години!

Досетиха се и замълчаха.

- И при мен е така... - започна Бончо Гладиатора, като се огледа. - Някой ми подхвърли голямо зарче, а съкровищата, които имах, ги открих в музея...

- Нали винаги така правиш? - изненада се Максим Балабана.

- Не разбираш - обърна се към него учителят. - За тези съкровища само аз знаех къде съм ги скрил!

- Да бе, да! - засмя се Вампора, последван от останалите. - Всички знаем къде ги криеш!

- В онази ниша... В мазата - засмя се дори и Стела.

- Откъде знаете? - наостри се старият учител.

- От Коко, откъде! - почти едновременно отговориха всички, а после внезапно млъкнаха.

Бончо Гладиатора се изправи и възмутено каза:

- Тогава този, който ми ги открадна, да си признае!

Останалите се спогледаха и поклатиха отрицателно с глави.

- Не сме ние, Бончо - Вампора обобщи гласно мнението на всички.

- Сега аз да кажа - започна Максим Балабана. - Оня ден в дулото на пушката си намерих магарешки бодил. Едва я почистих...

- Сякаш Коко ти напомня някоя история... - обади се шепнешком Стела.

- Няма такава история! - излъга горският. - После някой оставя конуси пред вратата ми...

- Детски щуротии! - отново каза Вампора.

- Вампоре, а при теб всичко ли е наред? - Щурата Стела впери поглед в него.

- Наред е - бързо отговори той.

- Лъжеш! - едновременно се обадиха Максим и Бончо.

- Добре де! - Вампора разпери ръце настрани. - Намерих детски пумпал на стола си в кметството, а някой беше пушил вътре... Цигарата още димеше... После столът изчезна, а на негово място намерих камбаната... - Той се спря, защото още не искаше да им каже, че е открил върху бюрото си завещанието на Коко.

- Коко, Коко... - проплака на висок глас Щурата Стела.

- Стига, Стеле - със спокоен тон изрече Максим Балабана.

- Дали и Димо нещо не го е уплашило? - попита ги кметът.

- Отровиха кучето му - подсмъркна Стела. - Малко ли е?

- Може от това да се е досетил нещо... - замислено произнесе Вампора.

- Но защо е отишъл в пещерата? - каза Бончо Гладиатора. - Защо не е споделил с нас?

- Какво? - изрече Вампора, но никой не му отговори. Отляха отново от чашите си и мълчаливо отпиха. Максим Балабана и Велизар Вампора се спогледаха, сетиха се за нещо, но решиха да премълчат пред останалите.

- Ами Краля? - сети се Бончо Гладиатора.

- Днес бе завързан в двора на Димо... Неочаквано се появи... Докато отида до нас и се върна - задъхано изрече жената.

- Няма как да стане! - реагира бързо Вампора. - Максиме, кажи им ти!

- Днес Краля мина покрай пещерата и замина по посока на Водопада.

- Май сме изкукали вече - поклати глава Бончо Гладиатора.

- Не сме изкукали - изръмжа кметът.

- Но някой иска да си мислим така... - обади се горският.

- За да ни плаши - подметна и жената.

Умислиха се и отпиваха на малки глътки ракията, но дори не се сещаха да замезват.

- Мазачо - обърна се неочаквано Вампора към кръчмаря, - ти имаш ли златна боя?

- Имах - обади зад плота Адриан Мазачо, - но изчезна.

- Кога изчезна?

- Преди няколко дни - отвърна Мазачо.

- А нещо странно да е ставало около теб? - продължи Вампора.

Мазачо се приближи към масата им и едва тогава отговори:

- Намерих счупено огледало ей там - посочи с ръка кръчмарят. - Но у нас няма такова огледало.

- Носи нещастие - обади се Щурата Стела.

- Пепел ти на езика, Стело - изгледа я кръвнишки Вампора. Мазачо прибра две празни шишета от бира, позавъртя се около тях, но разговорът прекъсна и той се отдалечи.

- Ами Пеещата круша? - сети се отново Бончо Гладиатора

Някой иска да ни изкара акъла - обобщи Вампора. - Няма как да стане!

- Един от нас е - предположи Бончо Гладиатора и наведе надолу глава. - Никой друг не знае тайната.

- Млък! - изрева кметът. Помълча малко и уверено каза. - Не е това, което си мислим!

Останалите го погледнаха с плаха надежда.

- Адриан Мазачо не е от нас, а и при него нещата не са наред - отговори на неизречения им въпрос Вампора.

- Да не го плашим и него - предложи Максим Балабана, а другите само кимнаха.

- Кога точно започна всичко? - промълви Бончо Гладиатора.

- Всичко започна от смъртта на Коко... - проплака отново Стела.

Кралевци не разбраха, че целият им разговор се подслушваше.

43

- Не може да седим и да чакаме! - решително каза Вампора.

- Да ни избият един по един - продължи мисълта му Бончо Гладиатора.

- Нямах предвид това - смутолеви кметът, защото и на него му мина тази мисъл през съзнанието.

- Вампора е прав - обади се и Щурата Стела. - Полицията нищо няма да направи!

- Ако си признаем престъплението... - започна старият учител.

- Няма как да стане! - прекъсна го Вампора. - И не сме извършили престъпление!

- Раздадохме правосъдие - намеси се Максим Балабана.

- И аз така мислех тогава... Историческа справедливост... - Бончо Гладиатора страхливо се огледа. - Ама сега ни се връща...

- Трябва отнякъде да започнем - предложи Стела.

- От дините? - сети се горският.

- Прав си, Балабане - каза Вампора. - Все някой от селото ще е видял кой носи дини насам-натам! - Кметът се провикна към кръчмаря: - Мазачо, някой да е продавал дини из село?

- Скоро не е минавал Тодор Кросното - отговори кръчмарят.

- Не е вярно! - неочаквано се обади Траян. - Баба Бенда днес е купила огромна диня.

- Да вървим! - изправи се Вампора.

Останалите взеха пушките си и го последваха навън.

Още зад първия завой усетиха плахи стъпки зад тях. Сякаш някой се промъкваше, но не искаше те да разберат, че ги следва. Без да се наговарят, кралевци се притаиха в плътната сянка на Ружиния орех. Когато човекът се показа зад ъгъла, те само насочиха напред пушките, чиито цеви се показаха изпод сянката на дървото и проблеснаха на лунната светлина.

- Не стреляйте! - обади се Траян. - Аз съм Траян, Софиянеца - допълни той.

- Защо се мъкнеш подире ни? - попита го кметът.

- Отивам си.

- Бързо заряза Приказната Ели - недоволно изрече Щурата Стела.

- Приказната Ели - усмихна се младежът. - Отива й.

- Не говори! Върви пред нас! - нареди Вампора.

Траян се промуши през пушките, тръгна по стръмната улица, но не издържа и попита:

- Защо й викате Приказната Ели?

- Питай нея! - обади се отново Стела.

- А какво е проклятието на Прокълната къща? - отново попита той.

В отговор чу шума на зареждащи се зад него пушки.

- Попитай още веднъж и си дотук! - изръмжа Вампора.

- Тайни имате, а? - иронично каза Траян.

- Да не искаш утре да си ходиш? - попита го Стела.

- Нали бях от „вашите“? - ухили се младежът.

- Какво вълче е отгледала баба Бенда! - не се сдържа и Бончо Гладиатора.

- Вълче, ама единак! - обади се Максим Балабана. - Не може да ни се опре!

- Раснал на дължина, но не и на акъл - подметна Щурата Стела.

- За разлика от теб - върна й го Траян.

Всички се разсмяха на наглостта на младото пале. В Кралево никой не смееше да им противоречи, особено ако бяха заедно. Сега се зарадваха на опърничавостта на младия човек. Отдавна не беше им се случвало.

- Ще поврещи малко, па ще кротне и той - обади се отново Щурата Стела.

- Не ми се вярва - каза старият учител. - Някой си остават овни цял живот.

- Все пак семката му е читава - вметна и Балабана.

- Стоп! - твърдо каза Траян, обърна се към тях и продължи: - Много е лесно така! Четирима с пушки срещу мен!

- Такива са правилата! - твърдо изговори кметът и допълни: - Кралевският закон.

- Сега чуйте моите правила - сериозно отвърна младежът. - Който иска да се подиграва с мен, утре го чакам при чешмата на Елия.

- На дуел ли? - изсмя се Вампора.

- Ще се биеш с нас? - изсмя се и Балабана, излъчвайки гърди.

- Има и друг начин да ви победя - загадъчно отвърна Траян.

- Ще ти нашаря задника със сачми! - обади се отново Вампора. - Цял месец ще лежиш по корем!

- От опит ли го знаеш? - засмя се младежът.

- Спомняте ли си... - започна Бончо Гладиатора.

- Млък! - изкрещя Вампора, защото всички кралевци знаеха случката с по погрешка надупчения задник на един секач. - Не се бъркай в нашите работи! - отсече кметът.

- А как тогава ще разкриете убиеца, който броди из село? - застреля ги Траян.

- Ти какво знаеш? - приближи се заплашително към него Вампора.

- Нищо не знам - нехайно отвърна младежът. - Нали съм млад и зелен? Но може някоя свежа идея да мине оттук - посочи с пръст главата си.

Бяха пристигнали пред дома на баба Бенда. В този момент тя излезе пред портата и попита:

- С кого се караш, чедо?

- С никого, бабче - отвърна бързо Траян, прегръщайки несръчно възрастната жена. - Споделяме си селските тайни с тукашните... - навреме се спря, защото щеше да изрече „бабаити“.

- Лельо Бендо - обърна се към нея Вампора, - откъде купи динята?

- Даде ми я новият съсед - и тя посочи към двора на Прокълнатата къща.

- Дали има още?

- Цяло ремарке докара сутринта - отвърна старата жена.

- Да вървим! - извика Вампора и се насочи към Прокълнатата къща. - Съвсем ми излезе от ума тоз пришълец! - тихо сподели той с останалите.

- Не го ли провери? - прошепна Бончо Гладиатора.

- Съвсем го забравих!

Нахълтаха в двора на пришълеца. Имотът вече не приличаше на прокълнато от хората място, имаше някакви промени, но в тъмното не можаха да ги преценят. Вампора се приближи до вратата и почука с юмрук. Не се чу шум отвътре.

- Отваряй! - извика на висок глас той.

- Той замина - обади се някъде зад тях баба Бенда.

Максим Балабана се приближи до кмета и заедно натиснаха вратата, докато изскочи от пантите.

- Нахлуване с взлом - обади се зад тях Траян.

Не му обърнаха внимание. Влязоха вътре и светнаха. Пришълецът го нямаше. Само в едната стая откриха няколко дребни дини. А около тях имаше огромен леген, пълен догоре с динени изрезки.

- Пипнахме го! - изръмжа Вампора.

Чифт очи блещукаха в близкия храсталак, а от стомаха на човека извираше беззвучен смях.

44

Велизар Вампора заспа едва на разсъмване. Мислите му образуваха черна река, в която се давеше, а брегът изглеждаше толкова далеч, че той не можеше да се добере до него. Димо и Коко бягаха покрай водата, махаха му с ръка, но не смееха да се потопят в дълбокия въртоп. Него течението го отнасяше надолу към водите на Водопада, които образуваха черна пазва, поглъщаща скалите. Трябваше да оцелее, за да разбере откъде идва опасността...

Думкане по дървената порта прекъсна кошмара му и Вампора мъчително се надигна. Жена му я нямаше, а часовникът показваше вече седем. Той се провикна през отворения прозорец:

- Идвам!

След десетина минути бе готов. Отвори външната врата и в двора влязоха Щурата Стела, Максим Балабана и Бончо Гладиатора. И тримата носеха пушките си.

- Станало ли е нещо? - тревожно попита кметът.

- Освен убийството на Димо ли? - подхвърли Стела, сякаш говореше на идиот.

- Помислих, че още нещо...

- Откъде ще започнем? - обади се и горският.

- Чакайте да си събера мислите! - повиши глас Вампора. - Не съм мигнал тази нощ!

- И ние - отвърна Стела.

- Трябва да бия камбаната... - сети се Вампора. - Да идем да я закачим!

- А гробът на Димо?

- Нека ни го върнат, пък тогава... - отговори кметът, влезе в дома си и взе пушката си.

Четиримата не срещнаха никого по улицата, докато вървяха към кметството. Вампора влезе вътре, само изпъшка и извика приятелите си. Всичко в стаята изглеждаше наред и те учудено го погледнаха.

- Някой е върнал стола ми, а е откраднал отново камбаната - обясни им той.

- Да си признаем, Вампоре... - едва успя да прошепне Бончо Гадиатора.

- Не си го и помисляй! - изрева Вампора. - На стари години да ставам за резил!

- Никога не е късно... - обади се Стела.

- Аз ще отричам до гроб! - високомерно изрече кметът.

- Как ще кажем на хората за Димо? - попита Максим Балабана.

В този момент чуха плах звън.

- Камбаната! - извикаха едновременно.

Излязоха от кметството и с бързи крачки тръгнаха към параклиса. Наоколо бе пусто и тихо. Чуваха само жуженето на пчелите.

- Изпокриха се хората - обади се Щурата Стела. - Не се чува никакъв шум из село...

- Убиец броди из Кралево... Как да не ги е страх? - плахо подметна Бончо Гладиатора.

- Може да не е местен - направи опит да ги успокои Вампора, но и сам не си вярваше.

- Балабане, а ако е някой от секачите?

- Не ми се вярва... Горският участък е далеч от Лудата мечка - отвърна той.

- Всеки трябва да подозираме - изрече Вампора.

- А ако убиецът е един от нас? - подметна мрачно Щурата Стела.

Четиримата се спряха и се погледнаха в очите. Никой не извърна поглед, нито наведе глава надолу.

- Ако е един от нас, значи е настъпил краят на света - отговори Вампора.

Погледнаха нагоре и видяха, че камбаната отново бе на мястото си. Дори въжето й се спускаше надолу. Вампора машинално се протегна и го залюля. Утробата на камбаната изригна с мощни и жални звуци.

Почакаха около двайсетина минути, но никой не се присъедини към тях. Кралевци вече знаеха за убийството на Димо. И се страхуваха да излязат иззад каменните стобори.

45

- Шефе, скучаеш - каза Радо на Мишената.

- Как позна? - незаинтересовано запита комисарят.

- Не си изпил дори първото кафе, а аз ти донесох второ.

Всеки в областната дирекция знаеше, че когато Мишената работи по някой случай, поглъща огромни количества кафе. Дозите кофеин значително намаляваха при професионално затишие.

- А ти да не би да работиш? - изсумтя Донов.

- Написах протокола - отговори младежът. - Ще го четеш ли?

- Не.

- Защо?

- Не е интересен.

- Не може всеки случай да е свързан със сериен убиец... - поклати глава Радо.

- Поне убиецът да беше интелигентен - промърмори Мишената.

- Не сме го открили още, така че не бързай с изводите.

- Сигурно някой гений е заклал селския овчар, а?

- Искаш да кажеш, че убиецът е местен човек - предположи младият полицай.

- Лудата мечка все още не е включена в списъка на стоте национални туристически обекта.

- Но защо точно в пещерата? - попита на свой ред Радо. - Димо Гетов е живеел сам. Оградите на къщите приличат на бойници на замък... Ако някой хлътне в двора, няма кой да го види...

- Може убиецът да е определил среща на овчаря в пещерата - предположи комисарят.

- Това навежда на мисълта за предварителен замисъл.

- Да, но убийството с нож прилича повече на престъпление от гняв.

- Не забравяй, че убиецът се е скрил зад Трона... - напомни му Радо.

- Значи овчарят го е изненадал неочаквано.

- Каква тайна може да се скрие в една пещера?

- Злато? - предположи Радо.

- Местните щяха да го открият преди векове - махна с ръка Мишената. - А и какви тайни може да знае един овчар?

- Селските - засмя се младежът.

- То пък едни тайни! - разсмя се искрено Донов. - Кой коя ощипал на младини... Коя не пуснала на Еди-кой си преди трийсет години. Повечето са старци...

- А ако е дело на сенилен старец? Вече може и да не помни за убийството...

- Кметът си познава хората... Щеше да каже, ако има такъв човек в Кралево.

- А ако е някой от преминаващите оттам туристи? - сети се Радо.

- И ще припка чак до Лудата мечка? - погледна го присмехулно комисарят.

- Прав си... Не става...

- Провери ли за кого остава наследството на овчаря?

- Още не съм... - промърмори младият полицай.

- Какво чакаш тогава? Работи! - нареди Мишената, изправи се до отворения прозорец и се надвеси надолу.

- Да не се търколиш? - погледна го изненадано Радо.

- Навеждам се надолу, за да изпратя Големия шеф... - обърна се назад комисарят.

- Пак ли отива до Голямото село?

- Вероятно. Колкото и метани да прави пред министъра, все му лъсва некадърния задник!

- Шефе - бързо каза Радо, - вземи! - и той подхвърли пакет носни кърпички на Донов.

Мишената ги улови и погледна въпросително към Радо.

- Помахай с кърпичка на изпроводяк! - разсмя се младежът. - Големия шеф ще оцени жеста ти.

- Ще ти извия врата, юнако! - засмя се и Мишената.

- За какво се смеете? - попита ги Христо Гатев, който тъкмо бе отворил вратата на кабинета.

- Тайни, Гатев - бързо отговори комисарят. - Наши тайни.

- Е, тогава аз няма да споделя моите - изхили се химикът и направи опит да се върне назад.

- Нещо интересно? - скочи изведнъж Радо, като взе от ръцете на Гатев папката с експертните заключения.

- Казвай направо! - обърна се към експерта Донов.

- Няма да повярвате! - разпери ръце Гатев. - Фашкиите от пещерата се оказаха от Canis lupus... - загадъчно изрече той и млъкна.

С две крачки Мишената се приближи до Гатев и изръмжа:

- Ще ти извия врата! Говори разбрано!

Гатев отстъпи леко назад и тържествено заяви:

- Някой е отглеждал вълк в пещерата.

46

Бенда видя завръщането на пришълеца Милко. Дано Вампора да не го е усетил още! Бе убедена, че нейният съсед го нямаше, когато по надгробните паметници са били закачени издълбаните дини. Но как да убеди кралевските чешити, че този път грешат!

Тя излезе навън, за да полее цветята и ако се наложи - да защити съседа си от обвиненията на Вампора. Оттук не виждаше какво става в двора на съседа, но щеше да чуе, ако се появят пушкарите.

Плахо тропане по дървената врата я накара да остави лейката. С бавни стъпки тя се приближи и отвори портата. Отвън стоеше Милко, а в ръцете си държеше огромен леген с повехнали парчета диня.

- За кокошките... - Той й подаде легена.

- Влез, Милко - покани го Бенда.

Мъжът се поколеба, но последва старицата. Остави легена от вътрешната страна на вратата и тихо попита:

- Не те ли е страх от мен?

Бенда се обърна назад, погледна право в очите съседа си; той наведе глава. Макар че избягна погледа й, тя попита:

- Ти ли уби Димо?

- Не знам кой е той... - гузно измънка Милко.

- Така си и мислех - отвърна уверено жената.

- Ония няма да ме оставят на мира, нали? - попита тъжно мъжът, гледайки в земята.

- Не знам още... - колебливо отвърна старицата.

- Защо са им потрябвали динени кори, а? - измъчено попита той.

- Не са те. Някой е издълбал дините като фенери и ги е закачил на гробището...

- Като деца правехме така... - отвърна Милко.

- И тук има непораснали деца... Имаше... - замисли се за миг Бенда, но поклати глава и продължи. - Седни под лозницата, аз ей сега... - не довърши тя и влезе в къщата.

Милко се огледа набързо, но не мръдна от мястото си. След малко Бенда излезе с поднос на ръце.

- Защо не седна?

- Аз бързам... - неубедително изрече мъжът.

- Първо хапни, а после работи!

Бенда му подаде парче домашна баница и Милко машинално го взе. Приседна на пейката под лозницата, отхапа парче и с пълни уста прошепна:

- Не съм ял домашна баница, откакто... - не довърши той, а очите му се насълзиха.

- Откакто жена ти те напусна? - предположи Бенда.

- Откакто я убих - промълви мъжът.

47

- И как разбра, че е вълк, а не куче? - попита Мишената експерта.

- Тънкости на занаята - отвърна самодоволно Гатев.

- Обясни и на нас, непросветените - продължи комисарят.

- Много е сложно, Мишена!

В този момент в стаята влязоха Марин Косев, експертът по дактилоскопия, и Иван Тенев, фотографът. Носеха проявените снимки от пещерата.

- Кой ще започне? - обърна се към тях Донов.

- Изводите са общи - отвърна Косев. - Няма пръстови отпечатъци.

- На хора поне - многозначително вметна фотографът.

- Но върху парафина се забелязват следи - продължи експертът по дактилоскопия.

- От вълк - прекъсна го нетърпеливо Мишената.

- Гатев, ако не бяхме ти казали... - поклати глава Косев.

- Как разбрахте, че е вълк, а не куче? - този път попита Радо.

- Аз ще обясня - отговори експертът по дактилоскопия. - Вижте тези снимки! - и той постави на бюрото две фотографии.

Мишената и Радо се надвесиха над тях, но нищо не видяха.

- Погледнете тук и тук - посочи с пръст експертът. - Това са почти съвършени парафинови отпечатъци от лапи... Много са широки за куче, което ни наведе на мисълта, че са от вълк...

- А ако е едро куче? - попита младият полицай.

- Не е - отвърнаха едновременно експертите.

- На вълка лапите са завити навътре, което му позволява да бяга с по-бърза скорост от кучето... Виж ей тук! - Марин Косев се обърна към комисаря и посочи с пръст една от фотографиите.

- Не виждам нищо, но ще ви повярвам - изрече Мишената.

- Открихме и няколко косъма, които недвусмислено показват вълчата порода на звяра - обади се отново Гатев.

- Кой ще гледа вълк в пещера? - попита комисарят.

- Може самият овчар да го е хванал... - предположи Радо.

- За да му пази стадото, а? - прекъсна го Донов.

48

Пушкарите, както ги наричаше Бенда, нахлуха разгневени в двора й.

- Няма го! - извика от вратата Велизар Вампора. - Само да ми падне!

- Не го вини него - отвърна старата жена.

Още щом ги видя, Милко се пъхна под пейката. Кралевци го забелязаха и насочиха пушките си към пришълеца. Баба Бенда застана пред него и каза:

- Свалете пушките! Плашите го...

- Излез оттам, страхливецо! - изръмжа кметът, но все пак свали пушката.

Останалите го последваха, но се наредиха в кръг около заподозрения. Милко се измъкна изпод пейката, застана мирно и промълви:

- Не съм виновен. Не бях аз...

- Ти откъде знаеш какво ще те питам? - извика Вампора.

- Той преди малко се прибра - защити го старата жена. - Не знае какво е ставало по село...

- Откъде се прибра? - попита кметът.

- Донесох още багаж - прошепна Милко. - Ходих чак до...

- Не е той, Вампоре - прошепна му Максим Балабана. - Виж го как трепери само!

- Като изтърван заек от ловджийска мешка - допълни и Бончо Гладиатора.

- На теб прилича - обърна се към него Щурата Стела.

Никой не се засмя, дори самата Стела. Запътиха се към портата, но гласът на баба Бенда ги спря:

- Кмете, кога ще намериш овчар? Вирка ме подлуди вече.

В отговор козата извиси глас откъм сайванта.

- Не ми е до това сега! - изръмжа Вампора, обърна се назад и на свой ред попита. - Кой ще иска да стане овчар? На кого му се разхожда из баирите?

- Димо, Димо... - изведнъж проплака Щурата Стела.

- Леля Бенда е права - обади се Бончо Гладиатора. - Трябва бързо да намерим овчар.

- Сигурно пред кметството ще ни чака половината село -допълни и Максим Балабана. Той се ослуша, преди да продължи: - Навсякъде блеят кози...

- Що не вземете Милко тогава? - предложи им Бенда.

- Ти вярваш ли му? - доближи се до нея Вампора.

- Нищо не губим - отвърна тя.

- А ако твоята коза изчезне? Ако тоя я продаде на минаващ катун?

- Да пробваме все пак... - настоя старата жена.

Вампора погледна другарите си, но те само повдигнаха рамене. Той се приближи до пришълеца и го попита:

- Какво си работил досега?

- Заварчик, дърводелец, стругар... - започна да изрежда Милко.

- Сега ще станеш ли овчар?

Милко наведе глава надолу, но баба Бенда го потупа окуражително по рамото:

- Ще се справиш, ще видиш...

- Не знам... - смутолеви пришълецът. - Аако изчезне някоя овца?

- Плащаш я - отговори кметът. - А и тук гледат повече кози...

- Вземи една тояга и тръгвай! - насърчи го отново старата жена.

- Не знам накъде... - отвърна притеснено Милко.

- По баирите! Къде другаде! - ядоса се Вампора.

- Тъкмо ще опознаеш околността - обади се Бончо Гладиатора. - Днес изкарай стадото към Калето... Крепост от хилядолетия... Тръгваш покрай боровата гора и вървиш все нагоре...

- Намери си куче - посъветва го Щурата Стела.

- Ще му дадем кучето на Коко - отсече Вампора. - На Царски не му се седи у нас - поясни той, тъй като бе прибрал кучето на приятеля си.

- А пушка? - сети се Максим Балабана.

- Рано му е за пушка! - отсече Вампора. - Току-виж... - не довърши той, но всички го разбраха.

В този момент от къщата излезе Траян.

- Събудихме ли те, чедо? - нежно го попита Бенда.

- Много сте гръмогласни - изрече младежът. Обърна се към пушкарите и попита: - Не сте забравили, нали?

- За дуела ли? - разсмя се Вампора.

- Чедо... - притисна ръце до гърдите си баба Бенда.

- Спокойно, бабче - прегърна я младежът и тихо прошепна: - Не се доверявай на този! - той посочи с глава пришълеца.

- Всичко ли чу? - отвърна също шепнешком старата жена.

49

- Мислиш ли, че някой ще дойде? - попита Траян и нави на пръста си кичур от косата на Валерия.

- Само ако кукувицата го е закукала - отвърна момичето. _95

Двамата бяха легнали под широкия дъб до чешмата на Елия.

- Не ме вземат на сериозно, нали? - надигна се на лакът младежът.

- Ти наистина ли ще се дуелираш с някого от тях? - погледна го закачливо и Валерия.

- Що не? - безгрижно отвърна той.

- И къде ти е оръжието?

- Тук. - Траян посочи с пръст главата си.

- Какво всъщност целиш?

- Да поговаря с някого от тях насаме.

- За да ти сподели тайната на Прокълнатата къща?

- Много тайни има в това село - отвърна Траян.

- Например?

- Например... Защо ти викат Приказната Ели?

- Защото обичам да разказвам приказки - бързо отговори момичето. - Досаждах на всички, когато бях малка.

- Сама ли ги измисляш?

Валерия стана, последвана от Траян. Тя се приближи до чешмата, погали с ръка каменния надпис и попита:

- Можеш ли да го разчетеш?

- На латински е - отвърна младежът. - Само това мога да разбера.

- От този надпис започва легендата за Елия... - тихо започна момичето.

- Връщаме се назад във времето, когато пълчища от римски легиони лазят по тези баири... - продължи с глас на училищен рецитатор Траян.

- Няма нищо да ти разкажа - обиди се тя.

- Съжалявам - бързо отговори младежът и направи опит да я прегърне през рамо.

- Махни се от мен! - отдръпна се тя.

- Не се сърди! - умолително прошепна Траян.

- Но се сърдя! - тропна с крак Валерия. - Софиянецо, самочувствието ти е по-високо от Големия баир!

- Но наистина не знам легендата за Елия - помирително изрече той. - Познах ли, че става въпрос за римското владичество?

- Позна - неохотно се съгласи тя.

- И после?

- В Калето имало римски гарнизон. Един от легионерите се влюбил в красивата Елия. В деня на Венера двамата дали обет за вечна любов. Наскоро след това Елия починала...

- При раждане? - опита се отново да предположи младежът.

- Този път не позна - усмихна се доволно момичето. - Според легендата тя е отровена от бившата любима на легионера. В памет на Елия той сложил върху саркофага й следния надпис: „Слънцето идва и пак си отива. Листата на гората се връщат и тук са от пролет до есен, а ти, Елия, си отиде и никога няма да се върнеш.“

- Прекрасно е - промълви Траян. - Как си го запомнила?

- Написах цяла пиеса в шести клас за Елия и сама играх главната роля.

- Пазиш ли я?

- Не, разбира се.

- А откъде знаеш легендата?

- От Бончо Гладиатора. Надписът е намерен през трийсетте години и е вграден в чешмата.

- Трябва да я прочета и аз.

- Винаги съм мечтала някой да ме обича така, като е била обичана Елия - промълви момичето.

Траян прегърна Валерия и този път тя не се отдръпна. Потърси устните й, които сами се отвориха.

Неочаквано иззад чешмата се чу хлопатар. Ели рязко отскочи от Траян, погледна към чешмата и затрепери.

- Какво става? - обърна се назад младежът.

Той видя приказен козел със златни рога и копита, току-що изскочил от детска илюстрация. Магията го плени. Козелът поклати глава и изчезна в гората.

- Приказен козел - каза на глас Траян и едва тогава отново се обърна към момичето. - Уплаши ли се?

- Това беше Краля, козела на Коко Хлопката... А зад него беше той... - не довърши момичето.

- Кой? - попита настоятелно Траян.

- Видях го, видях го... - само въртеше глава Валерия.

Траян изтича към гората, но никого не откри. Когато се върна при чешмата, Валерия беше изчезнала.

50

Отдалеч видяха, че пред кметството бе спрял полицейски автомобил. От него излязоха Мишената и Радо.

- Кмете, ще черпиш ли? - провикна се Мишената.

- Откри ли убиеца? - начумерено му отвърна Вампора.

- Открих - самодоволно отговори полицаят.

- Кой е, мамка му? - не се сдържа дори и Максим Балабана.

- Димо Гетов е убит от вълк. Прегризал му е гърлото - обяви комисарят. - Ето съдебната експертиза на доктор Моренов - подаде той лист на кмета.

- Няма как да стане! - поклати недоверчиво с глава Вампора, но пое листа и набързо прочете написаното.

- Експертите са категорични - обади се и Радо.

- Кучешките и вълчи зъби са еднакво разположени - подметна Бончо Гладиатора.

- Има и други следи - обясни отново младият полицай.

- Кой е гледал вълк в пещерата? - попита Мишената. - Как мислите?

- Това да не е куче, да не е мечка... - обади се и Щурата Стела.

- Вълкът, ако попадне в капан, прегризва крака си и бяга -каза кметът. - Как ще стои кротко в пещерата?

- Може да е бил на верига - предположи младият полицай.

- Все пак имаше циментирана халка зад Трона.

- Но къде е веригата? - продължи комисарят.

Кралевци само повдигнаха рамене.

- Няма как да стане! - поклати отново глава Вампора. - Димо имаше турска овчарка, която лесно ще подуши вълчи следи. Нали знаете, че такова куче може да пребори вълк!-

- Ако не са глутница - обади се и Стела.

- Къде е кучето на овчаря? - попита Радо.

- Някой го отрови същия ден - отвърна кметът.

- Този, който е отровил кучето, не е искал да се разбере, че отглежда вълк в пещерата - направи извод Мишената.

- Но на кого му е притрябвал вълк? - попита Максим Балабана.

- Вижте сега нашата версия - кротко започна комисарят. - Някой от вас е скрил вълка в пещерата...

- Не е от нашите хора - бързо се обади Вампора.

- Няма да споря - махна с ръка Мишената. - Овчарят случайно е попаднал в пещерата, а вълкът се е нахвърлил отгоре му и го е убил... После е дошъл другият човек, видял е нещастието и е...

- Ако беше някой от нас, веднага щеше да го застреля - категорично изрече Щурата Стела.

- Стела е права - подкрепи я Вампора.

- Как ще освободиш вълк, убил човек? - изуми се Максим Балабана.

- Според нас човекът, който е гледал вълк в пещерата, е пушил такива цигари - изрече Радо и извади от джоба си един пакет.

Кралевци се дръпнаха назад.

- Кой е той? - изрече заплашително Мишената, когато видя реакцията на селяните.

- Няма как да стане! - отговори Вампора. - Само Коко Хлопката пушеше такива цигари.

- Къде е той сега? - продължи Мишената.

- На гробището - някак ядно отвърна Щурата Стела. - Погребахме го преди пет дни.

51

Траян нахлу в кръчмата запъхтян и се огледа. Адриан Мазачо бе седнал на масата до плота и драскаше върху един лист.

- Валерия тук ли е? - попита младежът.

Кръчмарят пъргаво се изправи, доближи се до Траян и го хвана с една ръка за гушата

- Какво си й направил? - изсъска неочаквано по-възрастният мъж.

- Нищо - изшептя бързо младежът, направи опит да се отскубне, но не успя.

- Защо тогава не е на себе си?

- Заради козела - с усилие изрече той.

- Какъв козел?

- Златен...

- Да не сте ровили на Калето?

Траян само завъртя глава, за да отрече.

- Вампора ще те закопае някъде! - закани се кръчмарят и леко разхлаби хватката си, за да може младежът да поеме дъх.

- Татко, пусни Траян! - извика Валерия откъм двора и на бегом влезе в кръчмата.

- Не искам... - измърмори Мазачо, но все пак пусна младия мъж.

Траян на няколко пъти пое дълбоко дъх. Кръчмарят му посочи изхода с глава и подхвърли:

- Бягай, докато не съм размислил!

- Татко, спри се! - Валерия прегърна баща си и се обърна към Траян: - Мислиш ли, че съм луда?

- За луда ли те мисли? - набра пак бащата.

- Не, татко - спря го с ръка момичето и отново погледна Траян в очите.

- Откъде-накъде? - изрече младежът, като масажираше шията си и не откъсваше очи от Мазачо.

- Но не ме поглеждаш! - извика тя към Траян.

- Дъще, за какво става въпрос? - тревожно я попита кръчмарят.

- Не съм луда, сигурна съм! - отчаяно изрече момичето и се отдръпна от баща си. - Ако искате ми вярвайте! Но аз наистина видях Коко Хлопката!

- Няма как да стане! - неочаквано се обади глас откъм вратата, а после Велизар Вампора прекрачи прага.

След него вътре влязоха Щурата Стела, Максим Балбана и Бончо Гладиатора.

- Навсякъде ли ходите заедно? - обърна се към тях Траян.

- Софиянецо, не се бъркай! - високомерно каза кметът. - Кажи, Ели!

Момичето спокойно разказа как е зърнала за миг Коко Хлопката, надничащ през храстите.

- А ти, Софиянецо? - обърна се Вампора към Траян.

- Аз видях само козела - отговори той, като не откъсваше поглед от красивото лице на момичето.

- Не ми вярвате, нали? - тъжно промълви Валерия.

- Случва се, дъще... - прегърна я баща й. - Все за него говорим напоследък...

- На Димо Вълкобореца също му се привидя Коко, когато правихме помена из онези дни - обади се в подкрепа на кръчмаря Бончо Гладиатора.

- И вече е мъртъв - изрече ядно Стела.

- Стело, не говори глупости! - ядоса се Вампора. - Не плаши момичето!

- Не го плаша - отвърна бързо дребната жена. - А какво ще кажете за фаса в пещерата?

52

На другия ден изпратиха Димо Вълкобореца.

Дъждът ситнеше от сутринта. Беше сумрачно, въпреки че наближаваше обяд. Билата на Еленица и Орловица не се виждаха от мъглата, която се спусна толкова бързо, че стигна дори и Кралево. Беше необичайно студено, но нямаше вятър.

На гробището се бяха събрали само няколко души - Велизар Вампора, Максим Балабана, Щурата Стела, Бончо Гладиатора, баба Бенда, Глухата Марина и две други старици, които някога са били близки с майката на Димо Гетов.

- Ти би ли камбаната? - Стела ядосано попита кмета.

- Да не си оглушала като майка си? - изрепчи се Вампора.

- Защо тогава няма хора? - озадачи се дребната жена.

- За нищо го нямат Димо, затова... - тихо каза Бончо Гладиатора. - Щом е овчар, значи е по-долу от тях.

- Може да ги е страх - предположи Балабана.

- От кого? От нас ли? - отново се наежи кметът.

- Не от нас, а от убиеца - продължи горският.

- Да виждаш вълк наоколо? - попита Вампора.

- Нима вярваш на полицаите? - обърна се към него Стела.

- Заради тайната е, така да знаете - прошепна Бончо Гладиатора.

- Няма как да стане - извика кметът. - Да започваме!

Отвориха ковчега и Велизар Вампора започна да чете:

- Димо Гетов е израснал в бедно, но трудолюбиво семейство...

- Спри се, Вампоре! - изправи се пред него Стела. - Все едно и също четеш!

- Ти кажи тогава! - отдръпна се назад кметът, обиден от вярната забележка на жената.

- Димо си беше беден и си остана беден... - започна несигурно Стела. - А работеше толкова много... От дерето край реката камък по камък пренесе, за да построи сам зида на имота си... Да скрие от хорските очи малката си къщурка, наследена от Гетовия род. - Тя направи пауза и продължи по-уверено: - Не му вървеше в учението и затова след осми клас не продължи да учи в града... Можеше да не знае много-много за света извън село, но познаваше всеки камък, всяко дърво и растение из планината наоколо... Виждаше красотата в природата и правеше от нея чудни фигури от дърво... С тях радваше другите хора. - Стела усещаше, че ще се разплаче, затова пое дълбоко дъх, за да забави сълзите си, които извираха от душата й. - Димо си остана сам в живота... Нито една жена не го погледна, не се спря поне за малко при него, за да усети плачещата му за нежност душа... Най-голямото му богатство бе Снежка, но и тя му бе отнета по злодейски начин. - Сълзите й потекоха, но Стела не ги избърса, а продължи: - Беше наш приятел, откакто се помня... Никога никого не предаде... А сега... да няма кой да го изпрати... Сам си беше цял живот, сам ще си отиде и на другия...

- Ние сме тук, Стеле - прошепна Бончо Гладиатора.

- Сбогом, Димо! - тихо изрече Стела. - Прости на онези, които не дойдоха...

Спуснаха ковчега. Възрастните жени хвърлиха по бучка пръст и си тръгнаха. Затрупаха гроба. Приятелите на Димо Вълкобореца се наредиха в редица и дадоха по три изстрела в небето.

Тръгнаха си омърлушени. Под Пеещата круша ги чакаше селското стадо. Козите стояха сгушени една в друга и само трепкаха с уши, сякаш усещаха със сетивата си бедата. Милко, новият овчар, стоеше под дървото.

- Какво правиш тук? - попита го Вампора.

- Леля Бенда... каза... да докарам... стадото насам... - на пресекулки отвърна Милко.

- Златоуста Бенда - прошепна Бончо Гладиатора. - Знаела е, че няма кой да изпрати Димо...

- Невероятна жена е тя! - съгласи се и кметът.

53

Със смъртта на Димо Вълкобореца внезапно спряха и щуротиите, които подлудяваха селото.

Минаха още три дни и нищо необичайно не се случи. Кралевци забравиха страховете си. Старците, подобно на огромни варани, се препичаха пред портите, нищеха политиката, отбиваха се я в кръчмата, я при хубавата сестра в медицинския пункт. Пришълецът Милко още не бе загубил нито една коза и прогнозите за неговото оставане в селото се очертаха оптимистични.

Но никой не смееше да заложи на новия овчар, ако потърсеха мнението му.

През деня Траян и Ели обикаляха из баирите, а нощем той четеше и нахвърляше основните тези на дипломната си работа. Учудваше се, че спи само по шест часа и въпреки това се чувстваше бодър.

Тази нощ си легна към полунощ и сам се събуди в шест.

- От въздуха е, чедо - обясни му баба Бенда. - Бързо се наспиваш на планинския въздух.

- Направо се чувствам млад! - каза Траян. - Мога на бегом да стигна до чешмата на Елия.

- Та ти си млад - засмя се възрастната жена. - Чешмата на Елия... Знаеш ли легендата?

- Приказната Ели ми я каза...

- Внимавай! - заплаши го с пръст старицата. - Момичето е свястно.

- И аз така мисля... - някак колебливо изрече Траян.

- Да не си влюбен? - меко попита старицата.

- Рано е да се каже...

- Ех, чедо, то или го усещаш веднага, или нищо не ти трепва... - някак разочаровано го погледна Бенда.

Траян лапна половин палачинка, преглътна като пуйка и попита:

- Ти как разбра, че си влюбена?

- В дядо ти ли?

- А! - изненада се Траян. - И друг ли има?

- Не се питат стари хора за такива работи... - промърмори баба Бенда.

- Ясно. Преди дядо е имало друг... - направи извод момчето. - Познах ли?

- Ами позна - изрече жената и смело продължи: - Ей тук ме болеше, когато го срещнех - и тя сложи длан на стомаха си. - Докато си помислех за него, болката се появяваше...

- Кой беше?

- Минали работи... Не ни било писано да сме заедно. -

- Аз не искам нищо да ме боли - нехайно подхвърли Траян.

- То не пита, чедо...

- Валерия е дива коза - неочаквано изрече младежът.

- Опърничава е, но е добро момиче.

- Не мога да я разбера... Няма друг наоколо, а тя... - спря се изведнъж той.

- Тя ти бяга - заключи баба Бенда. - Браво на нея! Много са те разглезили софиянките!

- Бабче, защо си против мен?

- Не съм, чедо - засмя се баба Бенда, а после продължи със сериозен глас: - Но ако направиш нещо на момичето, не мога да те спася.

- От какво?

- От кого, искаш да кажеш... - поклати глава тя.

- Нищо не могат да ми направят - наперено заяви младежът, защото веднага се досети откъде идва потенциалната заплаха. - Аз съм от „вашите“ - иронично допълни той.

- Могат, чедо, могат... - замислено произнесе възрастната жена.

- Да не са гръмнали някого в Прокълнатата къща? - сети се изведнъж Траян.

- Опазил бог! - стресна се тя. - Какви ги говориш?

- А какво е станало тогава в Прокълнатата къща?

- Стари истории...

- Кажи ми! - настоятелно изрече младежът.

- Нещастие беше... - тъжно отговори старицата.

- Ще ми кажеш ли? - умолително я попита той.

Баба Бенда въздъхна дълбоко и тихо каза:

- Една жена се обеси... Трийсет години минаха оттогава...

- Това ли било? - разочаровано каза Траян. - Защо се обеси?

- Не знам.

- Не искаш да ми кажеш.

- Не знам - повтори старицата и стисна устни.

Траян разбра, че повече няма да научи. Поне днес.

54

Ето това означава да си напълно свободен - да легнеш по гръб на тревата, да впиеш поглед в небето и да не мислиш за миналото. Да чакаш с ококорени нагоре очи, докато някой облак приседне до теб, направи ти сянка и придремнеш. Ами ако някоя коза изчезне?

При тази мисъл Милко се надигна и огледа - козите бавно напредваха по посока на Водопада. Спокойно отвсякъде. Слънчева тишина, която изпълни с покой душата му. Дори огромното куче бе полегнало на хладина под дрянов храст и дремеше спокойно.

Снощи Вампора доведе звяра, завърза го за един кол и му нареди:

- Грижи се за кучето!

- Аз ли? - изуми се Милко.

- Казва се Царски - продължи кметът.

Звярът леко помръдна с опашка, щом чу името си.

- Що за име?

- Това е кучето на Коко... Не го знаеш него - завърши набързо кметът, без да стане ясно за кого говори - за кучето или за собственика му.

- Царски - повтори Милко и погледна към каракачанския пес, който бе вперил поглед в него. - Хапе ли? - попита боязливо той.

- Пробвай! - засмя се Вампора, но видя страха в очите на пришълеца и продължи по-спокойно: - Приближи се, да те подуши...

- Не го ща - отсече пришълецът. - Ако ми се нахвърли?

- Един досадник по-малко в селото - отсече Вампора и го изгледа кръвнишки.

Милко бавно се приближи до животното, то го подуши и не реагира.

- Погали го зад ушите - нареди кметът. - Нахрани го и утре излизаш с него...

- Ами ако избяга?

- Нали знаеш правилата?

- По-добре да стои тук - предложи Милко. - Ще го храня...

- Тук Царски няма какво да прави - пренебрежително изрече кметът, като огледа дворчето и къщурката.

- Стадото трябва да пази...

- Крадци ли има из района?

- Не, вълк броди наоколо.

Когато се сети за вълка, Милко стана от тревата и се огледа. Нямаше живинка наоколо. Само красота, за каквато не беше мечтал през целия си живот.

Изведнъж отнякъде се чу пискливо и насечено чуруликане. Овчарят прехвърли поглед по няколко шубрака и не откри птичето, което издаваше дразнещите звуци. Но кучето се бе надигнало, а ушите му помръдваха неспокойно. Птичата свирка се повтори, Царски неочаквано скочи и изчезна в близкия храсталак.

- Чакай, чакай! - развика се Милко и тръгна след кучето.

Но преди да стигне храсталака, оттам излезе Краля. Човекът се стъписа и отстъпи назад. Позлатеният козел царствено мина покрай Милко, сякаш не го забеляза, и се запъти направо към Вирка. Ухажването бе кратко, но взаимно. А после Краля покри с мъжествената си сила козата.

След пет месеца леля Бенда ще има яре, помисли си Милко. Но откъде се появи козелът със златни рога и копита?

- Сигурно сънувам - тихо изрече овчарят, прехапа устни, за да се убеди, че е буден, и отново погледна към стадото.

Козелът царствено се разходи наоколо, сподирян от разочарованото блеене на няколко неощастливени кози, и отново тръгна към Водопада.

Ами кучето? Как изведнъж се превърна в козел? Магия...

55

Вече пети ден Бончо Гладиатора не излизаше от дома си. Отказваше да ходи с останалите на гробището. Не отиде на деветината на Коко, не искаше да посети отново и гроба на Димо. Всяка сутрин Щурата Стела идваше да го вика, но той мълчаливо въртеше глава. Нямаше вече да стъпи на гробището, освен ако не е дошъл неговият ред.

След смъртта на Димо Вълкобореца го обзе неописуем ужас. Чакаше Оная, а не знаеше кога и откъде ще го изненада. Беше убеден, че скоро ще дойде за него. Спеше леко, предимно през деня, прегърнал пушката си. Не беше стрелял по животно, а как да стреля по човек? Ядеше още по-малко и отпреди. Страхуваше се, че ако му свърши хляба, няма да посмее да отиде до магазина. Но колко още щеше да издържи гладен?

Предпочиташе да стои на двора - все му струваше, че Оная ще се уплаши от някой съсед, надникнал случайно през стобора. Знаеше, че мислите му са детински, защото стените бяха двуметрови, но все пак...

И взе най-смелото си решение - записа всичко за събитията отпреди трийсет години. Между две страници от последната тетрадка, в която бе събирал историята на Кралево, пъхна и малкото листче. После внимателно слепи двете страници. Само при внимателно четене можеше да се открие скривалището. Все някога щеше да се разбере за тяхното престъпление...

- Господин Бончев! Господин Бончев! - дочу отвън мъжки глас.

Бончо Гладиатора стреснато стана от стола и погледна часовника си. Наближаваше пладне. С бавни стъпки тръгна към външната врата. През пролуките й видя длъгнестата фигура на Софиянеца. Отключи я и покани младежа в двора.

- Добър ден, господин Бончев! - каза Траян. - С пушката ли спите?

- Не си ли чул? - измърмори възрастният мъж. - Вълк броди наоколо.

- В селото ли? - изненада се младежът.

- И в селото може да дойде - многозначително отговори Бончо Гладиатора. - За какво си дошъл?

- Баба ви праща яйца и козе сирене - подаде кошничката Траян.

- Добра жена е тя - отвърна старият учител и устните му направиха плах опит за усмивка.

- Баба каза, че не ви е виждала тези дни - продължи младежът. - Добре ли сте?

- Добре съм - сопна се Бончо Гладиатора. - Държа се все още...

Той влезе в къщата, за да остави армаганите от баба Бенда, а Траян се намъкна след него. Младежът се изненада от дървената етажерка, която стигаше до тавана и беше пълна с книги.

- Много четете - изрече Траян и изкриви глава настрани, за да хвърли поглед по заглавията на книгите.

- Нищо не научих от книгите...

- Как така? - изненада се младият мъж.

- Така... Животът не е в книгите - някак злобно отговори възрастният мъж.

- А имате ли книга за историята на Кралево?

- Имам - гордо отговори Бончо Гладиатора. - Пет тетрадки съм изписал. Ей там са - посочи с ръка към етажерката с книги и прехапа устни. Нали тайната бе вътре?

- Мога ли да ги прочета?

- Само след смъртта ми - промълви старият учител.

- Няма да открадна труда ви - обиди се Траян.

- Няма да посмееш да го направиш! - изрече Бончо Гладиатора и посочи пушката.

- В това село всички ме плашат с пушките си - засмя се младежът. - Не ме е страх от вас!

- Не бъде толкова наперен!

- Няма да спорим - помирително изрече Траян. - Искате ли да ви купя нещо от магазина?

- От магазина ли? - изведнъж живна възрастният мъж.

- Баба каза, че го затварят на обяд.

- Жив и здрав да си! - отвърна Бончо, защото се сети, че няма да има нужда да излиза от дома си. - Ще ми купиш ли хляб?

- За това съм изпратен от баба - засмя се отново момчето.

- Но имам едно условие...

- Кажи - едва изрече старият учител.

- Ще ми разкажете ли за Прокълнатата къща?

- Леля Бенда не ти ли каза? - начумерено попита възрастният мъж.

- Каза ми, че една жена се е обесила там...

- Така е. Тъжна история... - промълви Бончо Гладиатора, а адамовата му ябълка се превърна в топка за пинг-понг, насочвана от ръката на нескопосен играч.

- Ще ми кажете ли повече?

- Побързай за магазина, че скоро ще го затворят! - с даскалски тон нареди Бончо Гладиатора.

- Става - примирително каза Траян, отвори външната врата, но веднага се върна назад. - Дръжте! - и той подхвърли нещо към възрастния мъж.

Бончо Гладиатора се взря с невиждащи очи в петсантиметровото пластмасово зарче, което падна на една педя пред него.

- Кой ви ги подхвърля? - заинтригувано попита Траян. - Отново бе пред прага.

- Селски дивотии! - едва успя да промълви старият учител и подбутна с крак зарчето настрани.

Траян махна с ръка и тръгна с бързи стъпки по улицата. Бончо Гладиатора затвори зад него, поколеба се, но не заключи портата. Влезе в къщата, без да се оглежда, и може би затова не усети човека, който се промъкна след него.

56

Двамата заредиха пушките.

- Бончо ме тревожи - отбеляза Вампора, като се промъкна през процепа на пещерата.

- От малък си е страхлив - отвърна Балабана, който го следваше. - Сега съвсем е превъртял...

- Ако смъртта те гони, ще те настигне, където и да си - допълни философски кметът.

- Трябва докторът да го види - предложи горският.

- Друг доктор му трябва на него.

- И нашият ще помогне... Ще му изпише успокоителни...

- Да не лудне съвсем?

- Натам е тръгнал.

- Ако стои все сам...

Велизар Вампора и Максим Балабана решиха да започнат от Лудата мечка. Щурата Стела не пожела да дойде с тях. Дори не направи опит за оправдание.

- Дръж фенера нависоко - обади се Вампора.

- Нищо няма да открием.

- Все отнякъде трябва да започнем.

- И ти ли мислиш за фаса? - попита Балабана.

- Фасът е на Коко. Няма две мнения по този въпрос - категорично отсече кметът.

- Какво искаш да кажеш?

- Коко е бил в пещерата и е пушил.

- Преди да умре, нали?

- Да не мислиш, че е вампирясал? - ядоса се Вампора.

- Но тогава трябва да е видял вълка... - досети се Балабана.

- Щеше да ни каже, ако го е видял.

- Ами ако Коко го е хванал? - предположи горският.

- И на мен ми мина тази мисъл - неохотно призна Вампора. - Намерил е вълчето, решил е да го отгледа... После е замислил някоя щуротия, но...

- Катастрофата му е попречила - прекъсна го горският.

- Ама Димо си отиде, нали? - набра кметът.

- Двамата си отидоха - напомни му Балабана.

- Смъртта на Димо ще тежи на съвестта на Коко...

- Откъде да знае, че ще катастрофира? - на свой ред попита горският.

- Не го защитавай! - ядоса се Вампора.

Замълчаха. Въртяха се в кръг из пещерата, но нищо не спираше погледите им. Само металната халка в земята и кафеникавото петно на пода напомняха за скорошните събития.

- Дали някой е идвал оттогава тук? - подхвърли горският.

- Де толкова кураж!

- Не ти ли се струва, че парафинът по земята се е увеличил? - изрече Балабана, наведен към остатъците от парафин по склата.

- Пораснал е от предния път - изсумтя Вампора и излезе от пещерата.

Максим Балабана го последва, изгаси фенера и го прибра в раницата си. Тръгнаха нагоре по склона.

- Чакай! Не е работа на Коко! - извика неочаквано Балабана.

Вампора се обърна назад и попита:

- Какво се сети?

- Веригата! Няма е веригата, с която вълкът е привързан за земята...

- Вълкът може да е разхлабил едната брънка и да е духнал... - отговори кметът и продължи нагоре.

- След като е прегризал гърлото на Димо? - настоя горският.

- Имал е достатъчно време... Димо го открихме на другия ден - отвърна Вампора.

- Ами ако Димо е искал да отвърже вълка? - отново попита Балабана.

- Не чу ли полицаите? Димо е бил изненадан от вълка. Нямал е време да реагира...

- Не се връзва... - замисли се горският. - Ако го беше видял, Димо щеше да застреля вълка...

Седнаха на баира да си починат. Вампора разхлаби вратовръзката си, отпи от манерката глътка вода и каза:

- Прав си. Димо няма да го освободи... - Отпи отново, подаде манерката на Балабана и продължи: - Но дали щеше да го застреля?

- Какво се сети? - изрече приятеля му и чак тогава отпи.

- Колко му се подигравахме за онзи вълк, а? Цял живот Вълкобореца му викахме...

Преди двайсетина години Димо бил нападнат от млад единак. Било януарско време, снегът стигал до пояс, а той тръгнал без посока из Балкана. Вълкът се нахвърлил изневиделица на гърба му, той се извъртял, изтървал пушката и паднал по гръб на земята. Протегнал ръце към гърлото на звяра, започнал да го души, като едновремено ритал с крака и крещял, колкото глас има. Неочаквано вълкът вдигнал глава нагоре, прескочил Димо и се отдалечил. Оттам идваше и прякорът на овчаря - Вълкобореца. По-скоро бе подигравка, задето не е успял да надвие вълка.

- Какво от това? - попита отново Балабана, защото не схващаше мисълта на съученика си.

- Може Димо да е искал жив вълк да ни покаже - отговори кметът.

- Да го разхожда из село като куче? - недоверчиво изрече Балабана.

- Няма как да стане! - отрече се веднага от думите си Вампора. - Ами отровеното куче на Димо?

- Тогава? Какво ще правим?

- Да вървим! - нареди кметът.

- Накъде?

- Към кошарата на Дамян Багера.

Дамян Багера, едър мъжага от съседното село Змейно, бе направил високопланинска кошара, в която отглеждаше овце.

- Какво ще правим там?

- Ще търсим вълк, който влачи верига...

- Звънни му, че да върже кучетата - нареди Вампора.

- Те ни познават - отговори Балабана, но все пак позвъни на Дяман Багера, че пристигат и го предупреди за вълка.

Към пладне превалиха хълма Орловица и тъкмо поеха надолу по склона, когато видяха вълка. Вървеше близо до билото на съседния хълм. Двамата мъже, без да се наговарят, стреляха. Животното се спря за миг и после изчезна зад баира.

- Видя ли? - изуми се Максим Балабана.

- Видях - измърмори Вампора. - Не го улучихме.

- Вълкът беше свободен - изкрещя горският. -

- И си остана свободен - ядно каза кметът, но се изненада от възбудата на иначе спокойния си приятел.

- Не видя ли бе? - отново извика Балабана. - Вълкът нямаше верига!

57

Траян тъкмо се показа зад ъгъла, когато Щурата Стела излезе от магазина. Тя го видя и се спря.

- Леля Бенда добре ли е?

- Да - отвърна младежът.

Щурата Стела се поколеба, но после махна с ръка и се отдалечи.

Траян напазарува набързо хляб за стария учител и цигари за себе си. После се върна назад към дома на Бончо Гладиатора. Когато влезе в двора, не откри възрастния мъж. Пушката стоеше подпряна на стола под лозницата.

- Господин Бончев! - провикна се Траян, като се оглеждаше. - Господин Бончев!

Не чу отговор и затова реши да надникне вътре. Бончо Гладиатора бе седнал на един стол, а от гърлото му излизаха хриптящи звуци. Сякаш се давеше. Ръцете му се вдигаха и пускаха и напомняха за развалена играчка на пружина.

Нещо изскърца зад гърба му, Траян рязко се обърна, но беше сам в стаята. Спусна се навън. По пътя застигна Щурата Стела, но не й обърна внимание. Нахлу в коридора на медицинския пункт и се разкрещя:

- Помощ! Помощ!

Траян прескочи краката на двама старци и влетя в стаята на доктора. Вътре имаше непозната жена, която изпищя при влизането на младежа.

- Докторе, докторе - задъхано изрече младежът. - Господин Бончев е много зле. Побързайте, моля ви!

- Само спокойно - изрече доктор Дарев, но бързо стана от мястото си. - Какво му е на учителя?

- Не знам. Мисля, че е получил инсулт - каза Траян. - Може и инфаркт да е...

- Идвам веднага - отговори доктор Дарев, обърна се към пациентката и й каза: - Изчакайте ме тук!

Двамата мъже излязоха от лечебницата. Доктор Дарев тръгна в противоположната посока.

- Къде отивате? - изкрещя Траян. - Всяка секунда е ценна!

- Ще отидем с линейката - отвърна спокойно медикът. - Тя е за подобни случаи.

- Не. Аз ще стигна по-бързо пеша - каза младежът.

- Няма как да му помогнете - подметна обидено фелдшерът и влезе в линейката.

Траян тъкмо се обърна, когато Щурата Стела застана пред него.

- Какво става? - попита тя.

- Господин Бончев е зле - изрече младежът и хукна. - Дави се...

Щурата Стела го последва с бързи крачки. Когато пристигна пред дома на Бончо Гладиатора, Траян стоеше пред портата.

- Къде е линейката? - изкрещя той.

- Не знам - озадачи се жената. - Мислех, че е вече тук.

- Нали по един и същи път вървите?

- Не, обикновено колите минават по горния път - отговори Щурата Стела и понечи да влезе, но Траян й препречи пътя.

- Пусни ме, Софиянецо!

- Няма. Никой освен докторът няма да влезе.

- Ще те надупча! - извика Стела, но не успя да се промъкне покрай младежа.

В този момент иззад ъгъла се показа запъхтян доктор Дарев.

- Не успя да запали! - изрече той и се вмъкна през портата.

- Насам! - посочи му с ръка Траян отворената врата на къщата.

Влязоха в стаята. Докторът се надвеси над Бончо Гладиатора, потърси пулс, но не го откри.

- Съжалявам - изрече доктор Дарев. - Мъртъв е.

- Кой го уби, докторе? - извика зад тях Щурата Стела.

58

Мишената премести квадратчето на стенния календар. После каза:

- С днес стават пет.

- Какво броиш? - попита го партньорът му.

- Колко дни минаха, откакто се разходихме из Големия баир.

- Смущава те нещо, нали?

- Ами... Ако и днес мине без произшествия... - замислено изрече комисарят и после се отпусна на стола си.

- Какво?

- От една страна, ще си отдъхна - каза спокойно Донов. - Но от друга страна - ще си помисля, че съм професионално деформиран, че съм готов за пенсия...

- Какво те смущава в случая с пещерата? Това те питам - изрече Радо.

- Изчезналата верига, юнако - призна си комисарят.

- Може вълкът да я влачи из баирите - нехайно отвърна момчето.

- Но все някой трябва да е отвързал вълка, нали?

- Стопанинът му.

- Ето това искам да знам! - тропна с юмрук по бюрото Донов. - Кой е собственикът на вълка?

- Едва ли ще разберем.

- Този, който си е взел вълк за домашен любимец, носи отговорност за смъртта на овчаря - високо изговори Мишената.

- Както и да го тълкуваш, това е нещастен случай - отвърна Радо.

- Знам. Страх ме е, ако се повтори...

- Защото тогава няма да е нещастен случай, нали?

- Знае ли човек... - въздъхна комисарят. - Все старци се разхождат из Големия баир.

В този момент звънна мобилния телефон на комисаря. Той погледна дисплея и каза:

- Слушам, господин Вампоров.

- Видяхме вълка - дочу задъхания глас на кралевския кмет.

- На верига ли?

- Избяга, разбираш ли, избяга! - крещеше възбудено Вампора и Мишената отдалечи телефона от ухото си.

- А верига имаше ли? - повтори отново въпроса си комисарят.

- Нали това ти казвам? Нямаше верига, нямаше...

- А нещо друго да е станало тези дни из Кралево? - напрегнато попита Донов.

- Спокойно е, господин комисар - след кратка пауза отговори Вампора. - Чакай, че ми звъни Щурата Стела - и кметът затвори.

- Няма други произшествия, нали? - попита Радо Ангелов.

- Слава Богу! Но вълкът е без верига, юнако...

- Да направим хайка - предложи Радо.

- С „Макаров“ ли ще стреляш по вълк?

- Само предложих. Не се натискам - отвърна момчето.

- А и как ще изпреварим ловната дружинка от Кралево? - ухили се Мишената.

Телефонът отново звънна.

- Пак е Вампора - каза комисарят и изслуша съобщението. После затвори и въздъхна. - Май нещо става из Кралево.

- Какво?

- Бончо Гладиатора е мъртъв. Беше учител по литература в селското училище.

- Застрелян ли е?

- Не. Просто е умрял внезапно.

- Тогава какво те безпокои?

- Не мога да го определя. Все още...

- Ще тръгваме ли? - Радо стана от бюрото.

- Нека не избързваме.

- Не мога да те позная! - удиви се младият полицай. - Как така не хукна веднага към Кралево?

- Този път ще чакаме при доктор Моренов - каза Мишената.

- Защо?

- Ако той не открие нещо съмнително...

- Отписваме Кралево от служебния бюлетин - заключи Радо.

- Знае ли човек... - промълви комисарят и допълни: - И не съм припрян, така да знаеш...

- Не съм казвал подобно нещо - ухили се партньорът му.

- Но си го мислеше.

- Няма да си призная.

59

- Смъртта е настъпила вследствие задушаване - започна доктор Моренов, съдебният патолог.

- Убийство - отбеляза Мишената.

- Не мога да бъда категоричен - поклати глава докторът.

- Защо? - обади се и Радо.

- Не е удушен. Поне по класическия начин, който познавате - продължи съдебният лекар. - Няма видими следи от насилие... Около шийните зони не се откриват зони от притискане...

- Тогава? Как се е задушил? Дим? Отровен газ? Как? - изстреля въпросите си комисарят.

- Дробовете не показват следи от отровни наслоявания...

- Тогава как е станало? - извика Донов.

- Много си припрян - отбеляза спокойно докторът.

- Едно и също приказваш, откакто те познавам - начумери се комисарят.

- Защото се държиш по един и същи начин - отговори патологът. - Дори не ме оставяш да огледам трупа.

- Гледай, гледай! Но няма време!

- За къде бързаш?

- Ще ходя на лов - ядно отвърна Мишената.

- За глигани или сърни? - с видим интерес попита Моренов.

- За убийци.

- Не може да си сигурен - отново каза патологът.

- Нали е удушен? - обади се този път Радо.

- Задушен - отвърна кротко лекарят и ги погледна последователно. - Не мога все още да твърдя, че е удушен.

Двамата полицаи си хвърлиха бърз поглед. Доктор Моренов ги изчака малко, но те не реагираха и той продължи:

- Трябва да разбера как е спрян достъпът на въздух към белите дробове.

- Ами разбери тогава! - развика се Мишената.

- Може да се е задавил - предположи младият полицай.

- Може. Но от какво? - запита се докторът. После леко повиши тон: - Идете навън, за да мога да работя спокойно.

- Кога ще си готов? - Комисарят впери поглед в него.

- Когато приключа - отвърна Моренов и им обърна гръб.

Мишената тихо изруга, но знаеше, че няма да впечатли патолога. Двамата с Радо излязоха от моргата.

- Шефе, не търсиш ли убийство зад всяка смърт?

- Не знам, юнако... - замислено отговори комисарят. - Но нещо ме притеснява...

- Щом е само едно... - усмихна се младият мъж.

- За една седмица - два смъртни случая в селото...

- Три - поправи го Радо. - За около десетина дни.

- Защо три?

- Нали един от Кралево... - запъна се Радо, разлисти тефтерчето си, преди да продължи: - Константин Криндов е загинал при катастрофа...

- Съвсем го забравих! - плесна се по челото Донов. - Ако знаеш само какъв свестен човек беше! Майтапчия, купонджия... Много направи за селото... Преди години купи няколко къщи, стегна ги...

- Продължавам - спокойно прекъсна шефа си Радо. - На Димо Гетов е прегризано гърлото от вълк, а Бончо Бончев е умрял от задушаване...

- Нещастни случаи - промърмори Мишената. - Откъдето и да го погледнеш.

- Защо се съмняваш тогава?

Мишената само повдигна рамене, а после несигурно отговори:

- Инстинкт, юнако!

- Въпреки категоричните доказателства на експертите?

- Може да не е инстинкт, наречи го нюх или кой знае какво! - поклати глава Мишената. - Както искаш го наречи, но... Все нещо не пасва. Някое парче от пъзела не е на точното място...

- И те дразни.

- Дразни ме, скърца като ръждясал механизъм, пращи като старо радио, пищи като надраскана грамофонна плоча...

- Например? - прекъсна го партньорът му.

- Например.... - замисли се Мишената. - Никой от селото не си е признал, че е хранил вълк в пещерата.

- И ти нямаше да си признаеш.

- Прав си. Познавам кралевци - ако някой си признае, ще го изпроводят през девет баири към десетия. Без вода, храна и багаж...

- А биха ли го надупчили с куршуми? - заинтригувано попита Радо.

- Ако го направят, няма да разберем - категорично заяви Донов.

- Не ми се вярва! - отвърна недоверчиво младият полицай.

- Селото е странно, юнако... Държат се един за друг, но не обичат натрапниците... Ако някой стъпи накриво, веднага му показват пътя към полето. -

- Или го закопават в трапа - засмя се Радо. - Това да не е готически роман?

- He съм чел такива - небрежно отвърна комисарят. - Доктор Моренов защо се бави?

- Защото е експерт. Никога не претупва експертизата.

- Знам, че е точен, обаче...

- Какво? - обади се от входа на моргата лекарят.

Той изкачи няколкото стъпала към двора на болницата, но не успя да стъпи на асфалта. Двамата полицаи се надвесиха над него.

- Казвай направо! - изрева Мишената.

- Ако ме пуснете да изляза на светло - отвърна доктор Моренов и избута настрани полицаите.

- Сливи ли имаш в устата, докторе? - извика комисарят.

- Аз не - категорично заяви патологът. - Но пациентът ми...

- Какво? - едновременно се обадиха двамата полицаи.

- Да седнем на пейката - предложи Моренов.

Мишената едва се сдържа да не удари лекаря зад врата и само стисна юмрук. През това време патологът и Радо седнаха, после младият полицай се сети за йерархията, изправи се и посочи с ръка пейката:

- Шефе...

- Не искам да сядам - промърмори Мишената и започна да се разхожда пред тях.

- Открих нещо странно - започна съдебният лекар. - По гърлото на трупа има вдлъбнатини... Нали знаете - когато дълго носиш пръстен на ръката си, как оставя червени резки... Същото видях и при пациента...

- Бончо Бончев се е опитал да глътне хапче, което е останало на гърлото му - предположи Радо.

- И аз така помислих отначало... - продължи Моренов. - Опитал се е да глътне нещо, което се е разтопило в стомаха му...

- А после какво помисли? - не се сдържа Мишената.

- Белезите по гърлото имат квадратна форма.

- А няма квадратни хапчета, нали?

- Поне аз не знам - отвърна патологът.

- Има ли някакъв странен предмет в стомаха на човека? -попита и Радо.

- Няма. Няма и следи от отровен разтвор в стомашната киселина...

- Сетих се! - каза с ентусиазъм Радо. - Представете си - топло е, вземаш чаша с вода от хладилника, слагаш бучка лед вътре, пиеш, но леденото кубче застава на гърлото ти и...

- Навеждаш глава надолу и го изплюваш - прекъсна го докторът.

- Аако не е успял да го изплюе? - не се отказа младият полицай. - Ако кубчето го е задушило, после се е разтопило и нищо не може да се открие...

- Четох за подобно убийство някъде - намеси се и комисарят.

- Не става така - поклати глава докторът. - Това е инстинкт, разберете! - продължи Моренов. - Дори не минава мисъл в главата ти - просто се навеждаш надолу и кубчето пада.

- Освен ако някой друг не придържа леденото кубче... - изрече Мишената.

- Повтарям - натъртено каза патологът. - Няма следи от насилие.

- Искаш да кажеш, че съм професионално деформиран? - наежи се Донов.

- Не - кротко отвърна Моренов. - Но много ти се ходи на лов.

60

- Ще им кажем ли за подозренията ни? - попита Радо, а после изгаси двигателя.

- И да намалим бройката им ли? - изръмжа Мишената и слезе от автомобила.

Зад тях паркира колата на криминалистичната лаборатория. Пред кметството ги чакаха Велизар Вампора, Максим Балабана, Щурата Стела, Траян и доктор Дарев.

- Убийство ли е? - извика отдалеч Вампора.

- И този е припрян, шефе - прошепна Радо на комисаря.

- Що? Кой друг е припрян? - обърна се назад Донов и впери поглед в партньора си.

- Не познавам друг - Младият полицай храбро издържа на началническия поглед

- Убийство ли е? - отново повтори Вампора, като не откъсваше поглед от Мишената.

- Не - отвърна Радо вместо шефа си.

- Слава Богу! - едновременно се обадиха тримата кралевци.

- Да вървим да огледаме къщата на убития! - нареди Мишената.

- Нали не е убит? - стресна се кметът.

- Не е - потвърди комисарят. - Грешка на езика.

- Тогава какво ще гледате? - неочаквано се обади Щурата Стела.

- Такъв е редът - обърна се към нея Радо.

- Вампоре - Щурата Стела дръпна кмета за ръката, - тия ни баламосват!

- Стеле - отвърна й той, - ти си върви!

- Аз съм свидетел, ти си върви!

- Аз съм властта в това село! - високомерно изрече кметът.

- Не се карайте - намеси се Мишената. - Всички ви ще чуем!

Влязоха в двора на Бончо Гладиатора. Комисарят пусна в къщата само експертите, а останалите насядаха кой където намери из двора.

- Кой ще разказва пръв? - попита ги Мишената.

- Софиянецо, ти започни! - нареди Вампора.

- Шефе, имаш конкуренция - отново прошепна Радо на комисаря.

- Не си го и помисляй, юнако! - също шепнешком му отговори Мишената, а после се обърна към Траян: - Защо ти викат Софиянеца?

- Питайте тях.

- Питам теб - бавно изрече Мишената, приближавайки заплашително близко до младежа.

- Защото съм от София - бързо отвърна той.

- И аз - почти шепнешком каза комисарят.

- От кой квартал? - попита Траян.

- Да не си ми изповедник? - повиши тон полицаят. - Разказвай сега!

Траян разказа набързо събитията около смъртта на Бончо Гладиатора.

- Колко време се бави в магазина? - попита го Радо.

- Не знам точно... - замисли се Траян. - Но не повече от десет минути.

- Десет минути в селския мол? - изненада се комисарят. - Че какво толкова гледа?

- Общо десет минути - докато отида и се върна... - категорично отговори Траян.

- Видя ли някого по пътя?

- Да - отвърна Софиянеца и посочи към Щурата Стела.

- Ти къде отиваше? - обърна се към жената Мишената.

- У нас - кратко отговори тя.

- Мина ли покрай тази къща?

- Не. Аз минавам по друг път.

- Какво правиш тогава тук? - изгледа я недоверчиво комисарят.

- Тя тръгна след мен - обади се Траян. - Когато разбра, че господин Бончев е зле.

- Докторе - обърна се Мишената към фелдшера, - имаше ли нещо необичайно, когато пристигнахте?

- Не знам. Нищо не ми направи впечатление - озадачи се доктор Дарев.

- Вие каква диагноза сложихте? - попита го този път Радо.

- Аз само констатирах смъртта - притесни се фелдшерът. - Квалификацията ми...

- Ясно - обади се Мишената. - Юнако - обърна се той към Радо, - да надзърнем и ние вътре.

Двамата полицаи надникнаха из стаите, заети от експертите.

- Няма. И тук няма - мърмореше си Радо.

- Какво търсиш? - попита го Мишената.

- Хладилник.

- Не си се отказал от идеята за леденото кубче - промърмори комисарят.

- Отказах се - вдигна безпомощно ръце младият полицай, когато надзърна и в последната стая. - Няма хладилник.

- Господин полицай - показа се на вратата Траян, - мога ли да взема тетрадките на господин Бончев?

- Какви тетрадки? - изсумтя недоволно Мишената.

- За историята на село Кралево - посочи той към лавицата с книги. - Господин Бончев тъкмо щеше да ми ги покаже... - смело излъга Софиянеца.

- Да не ги затриеш? - изгледа го недоверчиво Мишената. - Наследниците могат да ги търсят.

- Опазил ме Бог! Ще ги върна, щом ги прочета - изрече набързо Траян

- Къде са те? - попита Радо.

- Ей тук - посочи с ръка Траян към етажерката с книгите, но бавно я отпусна.

- Какво? - проследи го с поглед младият полицай.

- Няма ги - отвърна замислено Софиянеца. - Няма ги - повтори разочаровано той.

- Какво липсва? - извика от вратата Вампора.

- Съкровищата на село Кралево - тъжно отговори младежът и излезе на улицата.

61

Чу тихи гласове и се сниши. Не можа да ги разпознае, но бяха на мъж и жена. Приближаваха към нея и Щурата Стела се уплаши, че могат да я открият. Сви се в изровената дупка и застина. Двамата отминаха, а след малко отнякъде се чуха любовни стенания.

Нищо свято не остана на този свят, помисли си тя. Дано не открият Дорко! Беше го завързала за Пеещата круша, преди да вземе лизгара и пушката.

Щурата Стела не повярва на полицаите. Щом ровеха около смъртта на Бончо Гладиатора, значи имат нещо наум. Видя, че Вампора и Балабана нещо си шушукат, но за първи път не настоя да й кажат. Щом не й вярват... Имаше си своя теория за събитията от последните дни, а нямаше много време. Всъщност само тази нощ й остана. Може още утре полицаите отново да обсадят Кралево.

Стъпките на любовчиите отново минаха близо до нея и заглъхнаха към изхода на гробището. Неочаквано Стела чу краткото цвилене на Дорко и изтръпна. Ами ако я открият... Ослуша се, но нищо не наруши покоя на нощта. Никой не се развика и не тръгна да обикаля с фенери покрай гробовете. Изчака търпеливо още около половин час, а после отново се изправи и грабна лопатата.

Нощта започна да изсивява, но Щурата Стела продължи да копае. Разчисти целия капак. Вече усещаше смрадта, която си пробиваше път през стените на ковчега. Тя се прекръсти, преди да отвори капака. Пак се колебаеше. Постоя още малко, после се наведе и рязко отвори ковчега.

Веднага запуши носа си от вонята. После каза на висок глас:

- Мен не можеш излъга! Не можеш!

- Знам, Стеле, знам - чу тих глас отгоре.

Жената се обърна назад и погледът й се сля с този на мъжа.

62

Сянката на прозореца стресна Велизар Вампора. Той бързо стана и рязко отвори вратата на кметството. Отвън стоеше Глухата Марина.

- Велко - кротко каза жената, - Стела не се прибра тази нощ.

- Познаваш Стела - на висок глас каза кметът. - Може да е преспала на Калето. - Ръцете му затрепериха и той ги скри зад гърба си.

- Откакто Коко си отиде, тя не ходи никъде нощем - тъжно отговори старицата.

- Ще я открием, лельо Марино - извика отново Вампора, но пулсът му се учести. - Сега ще повикам Балабана.

Той всъщност набра номера от мобилния телефон на Щурата Стела, но нямаше сигнал. Опита отново, защото не навсякъде имаше обхват. Телефонът бе изключен.

- Няма я вече мойта Стела, няма я... - изведнъж занарежда Глухата Марина, похлупи лицето си с длани, но сълзите й се промъкваха и падаха върху калдъръма.

- Няма как да стане! - разстрои се и Вампора и позвъни на горския. - Бързо идвай при мен! - После се обърна към старицата: - Чакай ме тук!

Вампора отиде до дома си и запали нивата. С автомобила мина по улицата на Максим Балабана и го видя да завива зад ъгъла. Спусна се надолу, отвори прозореца и подвикна:

- Качвай се! Стела е изчезнала!

Горският заобиколи автомобила и се качи от другата страна. Минаха отново покрай кметството, за да вземат Глухата Марина, но не я намериха.

- Сега накъде? - попита горският.

- И аз не знам къде да я търсим - несигурно отговори Вампора.

- По пътя за града - предложи Балабана.

- Да започнем отнякъде - изрече кметът и отново запали.

Близо до магазина ги пресрещна Милко Милков, който се опита да ги спре, размахвайки пред себе си ръце.

- Защо не си изкарал стадото? - разкрещя се Вампора.

- Намерих умряла жена на гробището - отвърна задъхано новият овчар.

- Там всички са умрели! Всичките! - отново се развика кметът.

- Сигурно е Стела - промълви Балабана, като се опита да укроти приятеля си.

- Не искам още смърт! - изрева Вампора. - Не искам!

- Качвай се! - обърна се към овчаря Максим Балабана.

В края на селото видяха дребничкия силует на Глухата Марина. Ситнеше в тяхната посока.

- Ти ли й каза? - извъртя се назад горският.

- Не, не съм - отвърна Милко, сниши се и покри главата си с ръце.

- Лельо Марина, къде отиваш? - попита я Вампора през прозореца на автомобила

- Натам ме тегли, натам... - ридайки, старицата посочи гробищата.

- Майчиното сърце не лъже... - прошепна горският.

- Ако е истинска майка - неочаквано се обади Милко.

- Трай там! - скара му се Вампора. - Ела, лельо Марино - той отвори задната врата и възрастната жена плахо се качи и притихна. От време на време поемаше дълбоко дъх, но вече не плачеше.

Отдалеч видяха коня на Щурата Стела.

- Стела с Дорко ли излезе? - попита Вампора старицата.

- С него - отвърна тихо тя.

- Конят го нямаше - прошепна Милко. - Преди малко го нямаше.

- Сигурен ли си?

- Да.

- А къде откри жената?

- Под дървото - посочи с ръка Милко Милков.

Тримата мъже се измъкнаха от автомобила и Вампора помогна на Глухата Марина да слезе. Тя гледаше с невиждащи очи пред себе си.

Под Пеещата круша лежеше по гръб Щурата Стела. Раницата й бе поставена вместо възглавница. Очите й бяха притворени, а от скръстените й на гърдите ръце се подаваше стрък горска маргарита. Конят бе завързан за дървото.

Глухата Марина приседна под крушата, подхвана Стела откъм раменете, постави я в скута си и и се опита да я залюлее. Тримата мъже занемяха. Не смееха да мръднат, за да не нарушат светостта на майчината скръб.

- Кой те е приготвил, чедо? - нареждаше старицата и се люлееше. - Невеста не стана на този свят, но някой те иска от другия...

Неочаквано Глухата Марина остави тялото на дъщеря си, оправи косите й, погали мраморното й лице и се изправи. Приближи дребната си фигура до Вампора и каза:

- Коко започна да ви прибира един по един... Скучно му е на оня свят. Няма кого да разсмее там...

63

- Аз ще вървя... - промълви Милко Милков.

Под Пеещата круша бяха останали само Вампора, Балабана и Милко. Кметът беше повикал фелдшера, който бързо пристигна с линейката. Докторът огледа тялото на Щурата Стела и само повдигна безпомощно рамене. После постави инжекция на Глухата Марина и внимателно й помогна да се качи в линейката.

- Къде? - погледна го кръвнишки Вампора.

- При стадото... Не го виждам оттук... - разтреперено произнесе новият овчар.

- Царски не е ли с козите? - обади се и Максим Балабана.

- Не е - отвърна шепнешком Милко, наведе се и покри главата си с ръце.

Вампора и Балабана се спогледаха. Кметът реагира пръв:

- Къде е кучето на Коко?

- Не знам.

- Изпусна ли го?

- Не. Магия стана... Кучето скочи в храста, а оттам излезе един пръч... Целият златен...

Максим Балабана и Велизар Вампора веднага разбраха, че овчарят говори за Краля.

- Добре ли си? - подигравателно го попита кметът.

Милко кимна.

- Тук искам да кажа - Вампора посочи с пръст главата си.

Овчарят само сви рамене.

- Къде си видял златен козел, а? - обади се и горският.

- Ей там! - Овчарят посочи с ръка към Водопада. Кореняците се спогледаха и леко си кимнаха.

- Иди при стадото, но се навъртай наоколо! - обърна се кметът отново към Милко.

- Защо? - нервно попита Милко и започна да отстъпва назад.

- Полицаите ще искат да те разпитат - обясни Вампора.

- Защо?

- Нали ти откри Стела - не се сдържа и Балабана.

- Аз не съм я убил - прошепна овчарят.

- Остава и те да ти повярват - изсумтя кметът.

- Не съм аз... Кълна се, не съм аз! - развика се изведнъж пришълецът.

- А откъде знаеш, че е убийство? - досети се горският.

- Ами... щом е мъртва... - едва отговори Милко.

- Може сърцето й да не е издържало - промърмори горският.

- Може, може... - бързо се съгласи овчарят.

- Отивай! - Вампора посочи с ръка посоката, накъдето бе тръгнало стадото.

Милко тръгна с несигурни крачки по пътя край гробището. Двамата кралевци го изчакаха да се отдалечи, преди Балабана да каже:

- Да не го изпуснем?

- Няма как да стане! - отсече Вампора. - Той още не познава баирите. Ако реши да бяга, бързо ще се загуби.

- Страх го е от полицаите - продължи горският.

- И аз усетих.

- Не му е чиста съвестта.

- Сега вече ще го проверя... - закани се Вампора. - Ама кое по напред, а?

- Много ни се събра напоследък.

- Ти наистина ли вярваш, че сърцето на Стела не е издържало?

- Казах го заради оня... - промърмори горският.

- И аз така си помислих...

- Не смеем да си признаем, че ни убиват... Един по един - мрачно, но решително каза Максим Балабана. - Бончо Гладиатора беше прав.

- Не ми се вярва. Щом полицаите нищо не откриха...

- Защото не знаят тайната - прошепна приятелят му.

- И ти я забрави! - със заповеден глас изрече Вампора.

- Дори ние да се правим, че не помним, някой друг не е забравил.

- Кой друг? Аз или ти?

- Аз не съм - спокойно изрече Балабана.

- Да не мислиш, че съм аз? - изнерви се кметът.

- А кой тогава?

- Не знам - въздъхна Вампора. - Само двамата останахме. Тайната ще си отиде с нас - завърши решително той.

- Тогава ще оставим ненаказан убиеца.

- Сигурен ли си, че има убиец?

- А как ще обясниш смъртта на приятелите ни? - вторачи се в него Балабана.

- Нямаме никакви факти за убийство - твърдо каза кметът.

- Ами ако оня е вампирясал?

- Бабини деветини! - несигурно изрече Вампора, като се огледа.

- Да проверим, а?

- Ако ни чуе някой...

64

- Какво става, кмете? - провикна се Мишената отдалеч. - Да нямате безплатен абонамент в някоя погребална агенция?

- Със смъртта шега не бива, господин комисар - ядосано отвърна кметът и му обърна гръб.

- А това на какво ти прилича? - Комисарят посочи с ръка нагоре към Пеещата круша. - На траурен ритуал или на селски сбор?

Никой не му отговори.

Отново целият полицейски екип бе в Кралево. Оставиха линейката и полицейските автомобили встрани от гробището. Подухваше слаб ветрец, колкото да раздвижи листата, а покрай тях и металните тръбички, окачени на Пеещата круша. Нежният им звън наистина не напомняше за погребални ритуали, а за любовни позиви на козе стадо.

- Кой откри трупа? - попита Мишената.

- Пришълецът - отвърна Вампора, махна с ръка и поясни: - Милко Димитров Милков... Новият овчар.

- Къде е той сега?

- Къде да е... Със стадото - повдигна рамене кралевският кмет.

- Намерете го веднага!

Максим Балабана и Велизар Вампора се качиха на автомобила и тръгнаха по коларския път край гробището.

- Поне няма да ни се пречкат! - изрече Мишената.

Под крушата останаха само полицаите и съдебният лекар.

Доктор Моренов се наведе над тялото на Щурата Стела и започна огледа. Този път Мишената търпеливо мълчеше, което озадачи останалите полицаи. Когато патологът приключи, каза:

- Доколкото мога да преценя, смъртта е настъпила в ранната сутрин.

- По-точно? - изръмжа комисарят.

- Между пет и седем сутринта.

- А причината? - попита Радо.

- Счупени шийни прешлени...

- И аз така предположих - отговори Мишената.

- Като потрошена кукла е... - промълви Радо.

- Няма следи от насилие. - Моренов изпревари въпроса на комисаря.

- Пак ли? - изпъшка Донов.

- Тогава? - отново се намеси младият полицай.

- Може конят да я е хвърлил - предположи докторът.

- И конят я е приготвил за погребение - изръмжа Мишената.

- Питаш ме за причината за смъртта - спокойно отговори Моренов, - а не кой е местил тялото...

- Този, който е обичал тази жена - отвърна замислено Радо Ангелов.

- Убийство от ревност? - недоверчиво подметна комисарят.

- Няма следи от насилие - повтори патологът. - Поне на този етап...

- Твърдиш, че не е убийство? - повиши глас Мишената. - След това, което виждаш?

- Нищо не твърдя - отвърна спокойно Моренов. Изправи се и каза:

- Засега от мен - толкова. - И се отдалечи по посока на линейката.

Мишената и Радо се дръпнаха настрани, за да може фотографът да заснеме сцената на смъртта.

- Защо мислиш, че убиецът е обичал тази жена? - обърна се Мишената към партньора си.

- Заради цветето в ръцете й - отвърна Радо. - Сякаш Лицето Хикс се прощава с любим човек.

- След като я убива?

- Може да съжалява за смъртта й...

- Със сигурност ще съжалява, ако ми падне! - извика Мишената.

- Шефе, ами ако наистина е нещастен случай?

- Не ми пробутвай подобни тъпотии! - ядоса се комисарят.

- Счупва й врата случайно, а после я нагласява за погребението!

- Не. Не е така - отвърна Радо. - Ами ако конят я е хвърлил на земята?

- Ти знаеш ли коя е Щурата Стела? - изгледа го косо Донов.

- Колко конни състезания е печелила!

- Но вече не е млада - продължи Радо. - Загубила е част от ездаческите си умения...

- Дрън-дрън, както казваше една позната.

- Може нещо да е подплашило коня... - не се отказа младият мъж. - Изправя се на задните си крака и...

- Стела се прилепя към тялото му - прекъсна го Мишената.

- Този път не е успяла - твърдо изрече младият полицай. -Може да се е разсеяла, да не е преценила правилно ситуацията...

Замълчаха. Комисарят започна да обикаля около ствола на Пеещата круша, а Радо се облегна на дървото и притвори очи, за да не се разсейва от обиколките на шефа си.

- Юнако, дори и да си прав... - започна комисарят, - как ще ми обясниш положението на тялото?

- Само бъди търпелив!

- Че кога не съм бил - изсумтя Донов.

- Изслушай ме! - умолително изрече Радо, погледна шефа си и продължи: - Щурата Стела има среща на гробището...

- Което само по себе си е подозрително... - вметна Мишената.

- Защо?

- Кой ходи нощем по гробища?

- Не е задължително срещата да е била през нощта - спокойно продължи Радо. - Доктор Моренов ни каза, че смъртта е настъпила в ранната сутрин.

- А после?

- Щурата Стела и Лицето Хикс се разделят. После конят хвърля Стела, а Лицето Хикс се връща...

- Защо се връща?

- Може конят да е изцвилил - предположи младежът. - Лицето Хикс вижда мъртвата жена, не може да й помогне и...

- Защо не е позвънил на сто и дванайсет? - прекъсна го отново Мишената.

- Не знам - въздъхна Радо.

- Значи Лицето Хикс има какво да крие - заключи комисарят.

- Понякога човек се паникьосва и предпочита да не се намесва...

- Само ако има какво да крие - повтори Донов. - А това значи - нечисто съдебно минало...

- Мислиш ли?

- Най-вероятно...

- Не е така! - катгорично изрече младият полицай. - Ако Лицето Хикс се крие от закона, ще изчезне веднага оттук. Няма да мести тялото, да търси цвете, да се прощава по този начин с Щурата Стела...

- Може да е някой извратеняк - предположи Мишената. - Геронтофил, който дебне бабички...

- На гробището?

- Повечето от тях сутрин можеш да откриеш именно тук.

- Не ми прилича на сексуално престъпление - поклати глава Радо. - Маргаритката в ръцете на жената повече напомня за любовно обяснение... Обича ме, не ме обича...

65

- Бабче, как мислиш? - започна Траян, като се облегна назад, за да не влиза слънцето в очите му. - Има ли убиец в селото?

- Опазил ни Бог! - изрече баба Бенда и бързо се прекръсти.

- Откакто съм дошъл, колко души умряха?

- Коко Хлопката, Димо Вълкобореца и Бончо Гладиатора - тихо каза старицата. - Но не може да се убити, не може... - поклати глава тя. - Нали полицаите казаха, че...

- На тях не може да се вярва - прекъсна я младият мъж. - Разкажи ми нещо за починалите...

- Бончо, Вампора и Балабана ги знаеш вече... - започна възрастната жена. - Коко Хлопката бе лудо хлапе. Пропищя селото от неговите магарии. Ама и другите не оставаха назад. Вампора и Балабана правеха сеир на цялото село, когато се бореха на ливадата край Темното езеро...

- За какво се бореха?

- За едно агне - засмя се старицата. - Все не можаха да решат кой от двамата е по-силен. Победителят получаваше агнето, а после го изяждаха заедно... Ако едната година победи Вампора, на другата година Балабана го предизвикваше отново...

- Весело село! - засмя се Траян.

- Беше весело... - намръщи се неочаквано баба Бенда. Помълча малко и продължи: - Виж, Димо и Бончо бяха кротки, но и те се водеха по акъла на Коко и Вампора... От деца са заедно... Само Стела е по-млада от тях. Лудетина, която не отстъпваше на момчетата по щуротии...

- Затова са я нарекли Щурата Стела - сети се младежът. - Как са я взели в дружината?

- Не помня. Но тя имаше любов с Коко Хлопката... Предполагам, че покрай него... - спря се изведнъж баба Бенда.

- Защо млъкна?

- Разказвам като селска клюкарка - махна с ръка жената. - Защо ти е да знаеш?

- Мисля си... - отвърна Траян. - Добре де, ще те питам направо - мразеха ли ги в селото?

- Как ще ги мразят! - плесна с ръце баба Бенда. - Та те направиха толкова много за Кралево!

- Какво например?

- Коко Хлопката купи няколко изоставени имота, стегна къщите... Вампора ходи насам-натам и започнаха да идват туристи в селото... Бабите тъкат килимчета и ги продават, а Димо Вълкобореца знаеш ли какви фигури дялкаше от дърво! Веднага ги купуваха пришълците!

- Ами Вампора?

- Читав е - веднага отговори старицата. - Спокойно е селото ни, ред има... Щяха ли да избират Вампора все за кмет, ако не го харесваха?

- Може да ги е заплашил с въоръжената си дружинка - предположи Траян. - Нали ги видях онази нощ как разбиха вратата на съседа?

- Не, чедо. Не си прав.

- За кое?

- С пушките ходят, за да плашат гаргите... Особено пред непознати.

- Селска атракция, а? - недоверчиво поклати глава Траян. - Не ми се вярва.

- Добри хора са, вярвай ми - убедено изрече баба Бенда. - Опазиха селото от цигански набези... Няма крадци наоколо...

- Ама има убиец - твърдо изрече внукът й.

- Пепел ти на езика!

- Все някой ги мрази... Отдавна ги мрази...

- Не говори така, чедо! - Старицата притисна ръце към гърдите си.

- Няма ли да ми кажеш тайната, а, бабче? - умолително я погледна Траян. - Нещо, което се е случило преди време...

- Не знам за какво говориш... - извърна се баба Бенда, за да избегне погледа на внука си.

- Ти знаеш тази тайна... - Траян стана и прегърна баба си. - Трябва да ми я кажеш.

- Няма тайни в Кралево - тихичко изрече тя.

В този момент откъм улицата се чуха жални викове. Баба Бенда неочаквано бързо скочи и тръгна към портата. Траян я изпревари и отвори вратата. Зад завоя се показа Глухата Марина. Вървеше, подпирайки се на стобора, и нареждаше на висок глас:

- Господи, защо не съм аз? Защо мене остави, Господи? За какво ме наказваш?

- Пияна ли е? - прошепна на баба си Траян.

- Како Марино - провикна се Бенда, - какво е станало?

- Господ прибра моята Стела... - изрече Глухата Марина, погледна към небето и се провикна: - Господи, защо мен не прибра?

- Како Марино - извика Бенда, - влез вътре.

- Не искам - размаха ръце старицата. - На гробището отивам... Там е моята звездичка... До нея искам да полегна... - Глухата Марина ги отмина.

Изпроводиха я с поглед и едва тогава се прибраха вътре.

- И сега ще ли ще твърдиш, че няма убиец в селото? - надвеси се над баба си Траян.

- Аз съм виновна за всичко... - промълви Бенда и заплака.

66

- Ей този я откри - Велизар Вампора избута Милко напред.

- Разкажи как стана!

- Кмете - обърна се към него Мишената, - идете под оная сянка. Ще ви извикам, ако се наложи.

Вампора възмутено изсумтя, погледна към Максим Балабана, но двамата кралевци изпълниха нареждането на комисаря. Едва тогава Мишената каза на овчаря:

- Разказвай отначало до край!

- Ами... изкарах стадото... - започна Милко, без да поглежда полицаите.

- Как се казваш? - прекъсна го Донов.

- Милко Димитров Милков - бързо отговори овчарят.

- Добре. Продължи сега! - нареди Мишената.

- Ми... Видях жената... Мислех, че спи...

- Как разбра, че е мъртва? - намеси се и Радо.

- Ами... Приближих се и... видях, че е мъртва.

- Защо се приближи? - настоятелно попита комисарят.

- Заради дървото.

- Какво му е на дървото?

- Дрънчи - отвърна тихо Милко. - Не чувате ли? И сега дрънчи - ослуша се той, но без да вдигне поглед към клоните на Пеещата круша.

- И после? - повиши глас Мишената.

- Тя не стана...

- Защо трябва да става?

- Поздравих я, а тя не отвърна...

- Пипа ли я?

- Не.

- Ами ако само е била припаднала? - попита Радо.

- С това цвете на гърдите? - изуми се Милко и плахо погледна към младия полицай, но бързо заби поглед в обувките си.

- После какво направи? - отново продължи комисарят.

- Хукнах към селото... Да намеря кмета.

- Защо си казал на кмета, че е убита? - отново попита Радо.

- Аз не съм я убил... Не съм аз!

Милко покри с ръце главата си и клекна на земята. Двамата полицаи се спогледаха.

- Кой казва, че си ти? - изрева Мишената. - Стани!

Овчарят се изправи, но не свали ръцете от главата си. - Защо помисли, че е убита? - по-спокойно го попита Радо.

- Заради цветето...

- И свали ръцете си! - извика отново комисарят, но Милко само отстъпи две крачки назад.

- Ти ли върза коня за дървото? - сети се Радо.

- Конят го нямаше.

- Какво? - озадачи се Мишената.

- Нямаше го... - повтори Милко.

- Кога?

- Когато намерих жената...

- Откъде се появи тогава? - продължи Мишената.

- Не знам откъде дойде... Магии стават в това село... - прошепна Милко.

- Например? - подкани го Радо.

- Ами... Оня ден кучето влезе в един храст, а оттам излезе позлатен козел...

- Ясно - обобщи Радо.

- Върви си! - Мишената изчака, докато овчарят се отдалечи, и прошепна на Радо: - Трябва да го проверим... Започни от психиатричния регистър.

- И все пак човекът каза нещо интересно... - замислено изрече младият полицай.

- В подкрепа на твоята теза...

- Не завиждай! - направи опит да се пошегува Радо, но мрачният поглед на шефа му го отказа.

- Продължавай! - нареди Мишената.

- Ако конят е хвърлил Щурата Стела, Лицето Хикс е хванал коня и го е върнал отново под крушата.

- Това е ясно - изрече спокойно комисарят. - Но защо? Защо Лицето Хикс ни навира коня в очите?

- Вероятно иска да ни подскаже действителната причина за смъртта на жената - предположи Радо. - Сякаш казва: „Не съм аз, конят е."

- Конят е... - повтори Мишената. - Ако си прав... Дали да не пуснем малко кръв от жребеца?

- Какво ще търсим? - озадачи се младият полицай.

- Причината, поради която конят е хвърлил Щурата Стела.

67

Още щом видя силуета на вратата, Ели се обърна гърбом към вратата, за да зареди кафе машината. Траян се промъкна крадешком, обгърна я през кръста и я целуна по врата.

- Ще ни видят - прошепна Ели и направи опит да се дръпне настрани.

- Какво от това? - засмя се Траян, без да я пусне.

- Забрави ли за ловната дружинка?

- Ще преживея няколко сачми в задника - безгрижно отговори младежът.

- Да не би да спиш по корем?

- По корем правя някои по-приятни упражнения - заумилква се той.

- Прозвуча като предложение.

- Нахално ли ти се струва?

- Прибързано - сериозно отговори момичето.

- Стига бе! - невярващо изрече Траян. - Повече от десет дни минаха!

- В Кралево времето тече с друг ритъм.

- Мъчително бавно, когато... - Траян се прилепи към Ели и тя усети, че е възбуден.

- Ходи си тогава! - прекъсна го момичето и се отдръпна решително.

- Няма да е скоро - поклати глава той. - Първо, ще разнищя тайните на Кралево, второ - ще напиша дипломната си работа, трето - ще се любя с най-красивото момиче на света...

- Ясно. Ще изпълниш само втора точка от плана си.

- Защо? За първа и трета точка ти можеш да ми помогнеш.

- Забрави за трета точка! - категорично отсече Ели и сложи на плота две големи чаши с кафе.

- Няма да споря... Засега.

Траян взе чашите и седна на близката маса. Момичето седна срещу него. Той отпи голяма глътка горещо кафе и прошепна:

- Трябва да ми помогнеш.

- За какво?

- Става нещо из селото.

- И аз го усещам. Баща ми не ме пуска никъде.

- Може да е от бащинска ревност - изпъчи гърди Траян. - Мисли си, че дъщеря му още е малка...

- Едва ли... - отговори Валерия. - Досега не се е случвало...

- Защото аз не съм бил тук - засмя се самодоволно младежът.

- Е, ти не си бил, но други... - подхвърли загадъчно Ели.

- Искаш да ревнувам - поклати разочаровано глава Софиянеца.

- Не. Но татко се страхува се за мен, а това никога не се е случвало - изрече със спокоен глас момичето.

- Всичко се върти около ловната дружинка - стана сериозен и Траян.

- Прав си. Коко Хлопката, Димо Вълкобореца и Бончо Гладиатора са ловци.

- Както и Щурата Стела.

- Какво за нея?

- Намерена е мъртва на гробищата.

- Не знаех - едва произнесе Ели и се облегна назад. Помълча малко и добави: - Дали трябва да се страхувам за татко?

Траян само повдигна рамене.

- Слушай... - наведе се той напред. - Според мен всичко започва от Прокълнатата къща.

- Не научи ли нещо от баба Бенда?

- Преди трийсет години една жена се е обесила в нея.

- Драматично, но не и зловещо - подпря длани на масата Ели.

- И аз си помислих същото - отвърна Траян. - Но никой не казва защо тази жена е посегнала на себе си?

- Може да е свидетел на нечие престъпление...

- Може - съгласи се бързо младежът. - Но тогава... Кои са престъпниците?

- Да не мислиш, че са от ловната дружина? - Ели рязко стана от масата.

- Изводът се налага от само себе си. Мъртвите са...

- Няма да го повярвам! Ти не ги познаваш! - извика тя.

- Факт - кротко изрече Траян.

- Не можеш да говориш така за тях! Те са готини! Адски готини! - продължи момичето, като неусетно повиши тон.

- А ти си пристрастна!

- Така е - съгласи се тя. Направи две крачки към бар плота, извърна се назад и попита: - Да не би да ми намекваш, че баща ми също е замесен?

- Не знам - колебливо отвърна Траян. - Той не е ли по-млад от тях?

- По-млад е. Преди трийсет години е бил на... - Ели набързо изчисли и довърши: - Биле на осемнайсет. Ясно ли е? - изкрещя тя.

- Успокой се! Цяло село ще ни чуе!

Замълчаха. Ели отново седна на масата. Траян изпи кафето от първата чаша и се пресегна за втората. Отпи от нея и едва тогава наруши мълчанието:

- Къде ли е погребана жената, която се е обесила?

- Откъде да знам?

- Самоубийството е грях според християнството... - Младежът започна да разсъждава на глас. - Това означава, че жената не е погребана по установения ред. Не е при останалите.

- Какво се сети?

- Има ли гроб, който е различен? На който няма паметник, няма кръст, не носят цветя? И да не е на гробището?

- Искаш ли да питам мама? - скочи Валерия.

- Давай!

След пет минути тя се върна. Лицето й бе леко пребледняло, а очите сияеха с виолетов пламък.

- Да не си видяла привидение? - попита Траян и дори е изправи.

- Жената, която се е самоубила, е заровена встрани от гробището - бавно и някак тържествено произнесе момичето. - Мястото е наречено Прокълнатия гроб.

- Защо тази жена е прокълната? - озадачи се младежът.

- Не знам.

- Искаш ли да проверим? - стана рязко Траян.

- Какво?

- Прокълнатия гроб.

68

Линейката на „Спешна помощ“ и автомобилът на криминалистичната лаборатория потеглиха. Милко страхливо се озърташе до един храст, но Мишената му посочи с жест да се маха. Овчарят бавно се отдалечи по коларския път край гробището. Комисарят се приближи до Велизар Вампора и Максим Балабана и директно ги попита:

- Кой е любимият на Щурата Стела?

- Коко - отвърнаха едновременно двамата кралевци.

- Нали е мъртъв? - изненада се Мишената, защото очакваше да му споменат името на някой жив човек.

- Така е - отговори Вампора. - Тя... тяхната любов... Сложна беше.

- Така и не се събраха - допълни горският.

- Все се разминаваха... - продължи кметът.

- А друг да е обичал Стела? - намеси се Радо. - Тайна любов... Да е криел от другите любовта си към нея?

- Няма такива работи в село! - изрепчи се Вампора. - Всичко се знае!

- А и Стела не се задържаше дълго в Кралево - поясни Максим Балабана.

- Но последните години е била тук, нали?

- Така е - съгласи се кметът. - Но тя си обичаше Коко от малка... Не знам за друг мъж.

- И аз не знам... - обади се горският.

- Очаквахме, че на стари години ще се съберат, ама... Не им било писано... - продължи Вампора.

- Събраха се те... - поклати глава Балабана. - Събраха се, ама на оня свят...

- Добре - изрече Мишената. - Тогава кой е приготвил Стела за погребение? Кой е сложил цвете в ръцете й?

Двамата кралевци не отговориха, дори не се погледнаха.

- Някой от селото е, кмете - настоятелно каза комисарят.

- И ние така мислим, ама... Кой ще е? - безпомощно промълви Вампора.

- Ако се сетите... - подхвърли Радо.

- Знам - прекъсна го кметът. - Веднага ще ви позвъним.

Мишената и Радо се насочиха към полицейския автомобил, а двамата кралевци се качиха на кметския джип. Неочаквано Вампора се провикна:

- Господин комисар, трябва да провериш новия овчар. - Той забърка по джобовете си. - Ей сега ще ти дам данните му

- Спокойно, кмете - отвърна Донов. - Няма да забравя.

В този момент към тях се приближи Глухата Марина. Огледа се с невиждащи очи и се развика:

- Къде е чедото ми? Господи, къде е?

- Линейката я взе, како Марино - провикна се силно Вампора, но слезе от автомобила.

- Това е майката на Щурата Стела - поясни Максим Балабана на полицаите. - Не чува добре - и също излезе от колата.

Вампора и Балабана пресрещнаха жената и се опитаха да я спрат, но тя с отскубна от тях, падна на земята и занарежда:

- Убиха те, чедо, убиха те... И пушката ти откраднаха... Как да дойда сега при теб? Да опустеят дано!

- Наистина - прошепна Вампора. - Пушката на Стела я няма!

- Може старицата да не я е видяла - предположи Мишената.

- Стела никога не излиза без пушката си - отсече кралевският кмет.

Мишената и Радо се дръпнаха настрани.

- У когото е пушката... - започна Мишената.

- Той е убиецът - довърши Радо.

Максим Балабана и Велизар Вампора ги чуха и се спогледаха.

Преди да е пъхне в автомобила, Мишената по навик се огледа. Стори му се, че от близкия лещак проблясна светлина. Слънчево зайче, помисли си той и влезе в колата.

Не позна.

69

- Пуши ми се - изпъшка Траян.

- Чакай да тръгнат - прошепна му Ели.

Двамата се бяха скрили зад един храст и наблюдаваха крадешком събитията на гробището.

- Свали си очилата! - нареди момичето.

- Защо? - попита Траян, но все пак изпълни заповедта.

- Якият полицай гледа насам - поясни Ели.

- Професионална деформация. Оглежда се за опасност.

- И така да е, ще ни открие.

- Нищо нередно не вършим.

- Да бе! Само избягах от вкъщи! И то без да се обадя дори на мама!

- Не се брои! Пълнолетна си.

- Ами ако съм отвлечена? - закачи го Валерия.

- Отричам до зареждането на пушките - изпъчи гърди Траян.

- А после?

- Падам на колене и моля за милост - театрално изрече младежът.

- Хм. Мислех, че ще завършиш по друг начин - завъртя очи Ели.

- Падам на колене и... - захили се Траян, а после добави: -Не се сещам.

- Сещаш се, сещаш се...

- Това ли искаш? - изненада се младежът.

- Не. Но щеше да е по-романтично.

Траян не отговори, заслушан в шума от отдалечаващите се автомобили.

- Заминаха - въздъхна облекчено той, извади цигара и запали.

- Да вървим! - отново нареди Ели.

- Да изпуша цигарата... Може да се върнат - отговори той. Издиша дима и продължи: - Набери малко цветя.

- Защо?

- За да посетим гроба на баба ти, на дядо ти, на леля ти...

- Спри се! - разбра го момичето и се отдалечи.

Траян тъкмо загаси фаса в един дънер, когато Ели се върна с няколко стръка горски маргарити. Двамата мълчаливо прекосиха коларския път и спряха под Пеещата круша. Чановете се залюляха от преминаващия вятър и песента им се завъртя около двамата.

- Много яко! - възторжено извика младежът. - Кой ги е закачил? - посочи с ръка към пеещите чанове.

- За първи път ги виждам - удиви се Валерия.

- Явно има зли духове на гробището - продължи той. Пресегна се към един клон и го разлюля. Мелодичните звуци се понесоха отново около тях. - Може някой мъртвец да е вампирясал.

- Не ме плаши! - дръпна се Ели.

- Нима вярваш във вампири? Да не си чела оная вампирска поредица?

- За „Здрач“ ли става въпрос?

- Аха.

- Умрях от скука още в началото и я зарязах.

- А аз дори не съм я започвал. - Той изпъчи гърди и каза: - Но поне съм информиран. - Хвана момичето за ръката и продължи. - Накъде?

- Не знам точно къде е. Ще търсим.

Тръгнаха по алеята, която разделяше гробището. Четяха имената на покойниците и отминаваха.

- Виж! - неочаквано се спря Ели и посочи с ръка наляво. -Това трябва да е гробът на Коко Хлопката.

Приближиха се. Траян се наведе и грабна бучка пръст.

- Пръстта е съвсем рохка... - каза замислено той. - А погребението беше на другия ден след пристигането ми...

- Нали валя?

- Не е от бурята... Сякаш е разровен съвсем скоро...

- Тази нощ?

- Най-вероятно.

Ели се притисна към Траян.

- Коко е станал вампир... - прошепна тя. - Това ли мислиш?

- Глупости! - засмя се той. - Но някой е ровил из гроба.

- Защо му е да рови? Да не е луд? - Ели се огледа, но тишината наоколо я накара да почувства ускорения ритъм на сърцето й.

- Не знам - отвърна младежът. - Виж горските маргарити как се подават от пръстта! Били са поставени отгоре, а при разравянето на гроба повечето от тях са заринати с пръст.

- Прав си. Да се махаме!

- Не сме открили Прокълнатия гроб - напомни й Траян.

- Не ми се стои повече тук!

- Без паника! Обикаляме и тръгваме!

Траян я прегърна през рамене и продължиха обиколката из гробището. Тъкмо щяха да се откажат, когато съзряха самотния гроб.

- Този трябва да е! - посочи младежът, пусна момичето и с бързи крачки тръгна натам.

Ели на бегом го достигна.

- Това вече е интересно - наведе се надолу Траян, но не посегна към поставеното върху Прокълнатия гроб яйце. - Знаеш ли кой става вампир?

- Не искам да знам.

- Неоплаканият и неопят мъртвец... Явно за тази жена никой не е плакал... - продължи тихо Траян, а момичето се притисна към него. - Самоубийците също стават вампири...

- Мислиш, че е вампирясала?

- Може някой друг да го мисли... - каза Траян и посочи към хлътналата страна на Прокълнатия гроб.  - Според народните вярвания, ако в гроба се яви дупка или хлътне, мъртвецът се е превърнал във вампир.

Той леко захапа ухото на момичето, тя се разпищя и се дръпна.

- Защо ме плашиш?

- Не исках - вдигна ръце Траян. - Погледни яйцето! - Той се наведе и счупи с крак яйцето върху гроба.

- Не трябваше да го правиш! - разтрепера се Валерия.

- Чупенето на яйце възпрепятства превръщането на мъртвеца във вампир.

- Дали ще помогне след толкова години?

- Ами ако яйцето символизира... - започна младежът, но не продължи.

- Какво?

- Космическото яйце - замисли се за миг Траян, а после бързо поклати глава. - Не, не! Не може да бъде!

70

Отдалеч видя светлината - процеждаше се на тънки ивици през гъстия храсталак. Явно го бяха изпреварили. Поколеба се за миг, но стисна здраво лизгара и продължи безшумно напред. Траян бе наясно, че замисленото от него е криминално деяние, но не можеше да се спре. Притаи се зад храстите, а в ноздрите му неочаквано нахлу миризмата на тамян. Вдигна глава нагоре, а луната закачливо му намигна от дъното на звездния кош. Изчака известно време и едва тогава надникна през листата.

От другата страна на лещака бе спряна нивата на Вампора с включени фарове. Светлината им осветяваше Прокълнатия гроб, около който обикаляха Максим Балабана и Вампора. Кралевският кмет с кандило в ръка рисуваше във въздуха кръст над гроба, а Балабана държеше метален прът. Около вратовете на двамата бяха завити сплитки чесън. От мястото си Траян не виждаше дали имат кръстчета на гърдите, но със сигурност ги носеха. Как иначе ще се справят с вампира! Траян съжали, че не е взел камера. Нощната програма на кралевци се очертаваше да бъде интересна.

След трикратно обикаляне около гроба Вампора остави димящото кандило настрани и грабна права лопата. Балабана го последва.

- Откъм главата да почнем! - нареди кметът.

- Ами яйцето? - попита Балабана.

- Хвърли го!

Горският се наведе, грабна го и го хвърли към храстите. Траян инстинктивно се наведе, но яйцето падна встрани от него. И тогава се сети, че той днес счупи едно... Кой е сложил ново яйце на Прокълнатия гроб? Отново погледна натам.

- Когато изровим наполовина пръстта, забиваш пръта! -продължи Вампора.

- Ами ако ни изненада, докато копаем?

- Забиваш пръта право в сърцето му!

- Дали ще го улуча?

- Ще, ще... - успокои го Вампора. - Да копаем, докато не е съмнало!

Двамата едри мъже хваната лопатите и започнаха от противоположни посоки да копаят гроба.

- Не хвърляй пръстта надалеч! - отново нареди кметът. -После не можем я събра!

Продължиха мълчаливо да копаят. Сплитките чесън им пречеха, защото се увиваха я около ръцете им, я около лопатата, но никой от двамата не посмя да махне плетеницата от врата си. Първи спря за почивка Балабана.

- Не сме млади вече... - прошепна той.

- Още ставаме, не се оплаквай... - отвърна му Вампора, хвърляйки пръст настрани, но и той се подпря на лизгара.

Траян усети, че това е точният момент за неговата поява. Изправи се, разтвори храстите, пристъпи напред и извика:

- Искате ли помощ?

Само чу лек шум и после дулата на две пушки се допряха до гърдите му. Много са бързи, помисли си той! Направи опит да отстъпи, но Вампора мина зад гърба му и го подпря с дулото отзад.

- Какво правиш тук? - просъска в ухото му кметът.

- Сеир гледам - наперено отвърна Траян.

- Свърши се животът ти! - продължи със смразяващ глас Вампора.

- Няма да ме уплашите! - спокойно отвърна младежът.

- И лопата носиш - отбеляза кметът. - Защо ти е?

- Нали идвам на помощ! - изрепчи се Траян.

- Да го застрелям ли? - кротко попита Балабана.

- Нека първо си изкопае гроба и тогава...- отвърна на приятеля си Вампора, а после нареди на Траян:

- Копай!

-  Нали затова съм тук - без да се впечатли, отговори младежът. Плю демонстративно на дланите си и отново грабна лизгара. - На крака ви идвам, дето се вика...

- Не искаме твоята помощ! - изръмжа кметът.

- Ами да си ходя тогава... - отвърна младежът, като отпусна надолу ръце.

- Няма къде да ходиш! Грабвай лопатата! - подпря го с приклада Вампора.

- Какво да търся в гроба? - Траян се престори на наивен глупак.

- Ти копай! - подметна и Балабана. - То само ще си покаже!

- Има ли съкровище поне?

- Има, има... - някак сговорчиво изрече Вампора. - Копай!

- Аз пък мислех, че вампир ще нанижем на копието... - ухили се Траян.

- Ей, Златоуста Бендо, какво е туй твойто изчадие! - провикна се Вампора.

- Така ли викате на баба? - засмя се Траян, като отхвърли първата пръст. - Харесва ми. Баба наистина е умница!

- Ама ти не си - промърмори кметът. - Копай!

- Копая. Не виждаш ли? - сопна се младежът.

- По-бързо!

- Багер да беше наел, щом искаш по-бързо.

Двамата кралевци се подпряха на автомобила, без да изпускат пушките от ръце. Прошепнаха си нещо, но Траян не ги чу.

- Къде си копал досега? - миролюбиво попита Вампора, оценявайки сръчността на младежа.

- На разкопки... Археологически разкопки...

- Е, и ние тук... правим археологически разкопки... - подметна кметът.

- Ясно ми е... - отвърна Траян. - Само се оглеждайте от време на време.

- Що?

- Да не ви захапе вампирът! Не мога да ви помогна тогава!

- Ти себе си пази! - подхвърли Вампора. - Ти си в гроба му!

- Аз съм съботник - изправи се Траян и ги погледна закачливо.

- Какво ще рече това? - попита пръв горският.

- Родените в събота деца могат не само да видят вампира, но и да го убият.

- Виждаш ли го? - прошепна Балабана и се огледа.

Вампора неволно го последва.

- Като се появи, ще ви предупредя - засмя се Траян.

- Важното е навреме да го сториш - едва сега се обади кметът.

- Как се казва вампирясалият труп?

- Не ти трябва да знаеш!

- Жена ли е, мъж ли е...

- И двете - неочаквано се обади Максим Балабана.

- Трай! - скара му се Вампора.

- Значи търсим две вампирски души?

- Само една е, да знаеш... - подхвърли кметът.

Траян остави лизгара, дръпна се настрани, извади цигарите и каза:

- Ваш ред е.

- Не сме се разбрали така! - провикна се кметът.

- Хич и не сме се разбирали! - отвърна му младежът, като запали цигарата си.

- Вампоре, наш ред е - съгласи се Балабана и хвана лопатата.

Кралевци отново застанаха от двете страни на гроба и започнаха да копаят. И тримата мълчаха. После отново се смениха, като копаеше само Траян. След известно време той излезе от дупката и каза:

- Почти до дъното стигнах. Сега е време за острия кол...

- Подиграваш ни се, а? - промърмори Вампора.

- Карайте, както си знаете! - отдръпна се Траян, разпервайки ръце настрани. - Няма да ви се бъркам.

Вампора отново грабна кандилото, прикади гроба, а Балабана се наведе надолу и три пъти прободе пръстта, където бе предполагаемото място на сърцето на вампира. После Траян отново слезе долу. Започна внимателно да разравя пръстта. Намери черепа и го вдигна нагоре. Кметът го пое от ръцете му и го постави на бяла рипсена кърпа.

- Дайте малко светлина! - извика младежът. - Вече не виждам нищо!

Балабана отиде до автомобила и след малко се върна със запален ветроупорен фенер. Траян го пое и продължи да разравя внимателно пръстта. След малко извади и останалите части от скелета.

- Няма повече! - каза им той.

- Сигурен ли си?

- Слез долу, ако не вярваш!

- Няма ли друг череп? - повиши глас Вампора.

- Защо трябва да има втори череп? - озадачи се Траян.

Не му отговориха. Спуснаха стълба в гроба, Траян излезе, а двамата кралевци влязоха в дупката. Където и да пробваха по дъното, лизгарите им оттекваха на камък. Наистина бяха стигнали до скалата.

- Няма как да стане! - изрева кметът. - Мамка му и изрод! Жив е останал, жив...

- А ние трийсет години да мислим... - неволно изрече Балабана.

- Трай! - изкрещя му Вампора.

- Кой мъртвец е останал жив? - невинно попита Траян. Една сянка се отдели от ствола на Пеещата круша, прекоси коларския път и бързо се шмугна в храстите отсреща. Не я усетиха.

71

Чу лекото изскърцване на външната врата. Прибира се, помисли си Юлия, жената на Вампора. Обърна се към вратата, но не можа да се унесе отново. Тихите стъпки в коридора я подразниха. Защо се мотае още, а не ляга?

Вратата на стаята се открехна, тъмен силует се промъкна към спалнята и се наведе надолу. Юлия се отдръпна толкова рязко назад, че падна от леглото. Силуетът се прилепи до стената.

- Вампоре, чакам те на Калето - прошепна човекът и бързо се измъкна навън.

Едва тогава Юлия запищя. Пищеше и не можеше да мръдне. Така я завари Вампора. Той нахлу запъхтян, светна, видя я на пода и се спусна към нея.

- Какво стана, Юле? Зле ли ти е?

- Коко... Коко Хлопката...

- Какво за него?

- Беше тук... Преди малко влезе...

- Сънувала си кошмар.

Той помогна на жена си да се изправи.

- Не съм сънувала... Каза, че ще те чака на Калето...

Вампора светна навсякъде, обиколи с пушката дори двора,  но не откри следи от чуждо присъствие. Надзърна през външната порта и видя блестящите на лунна светлина рога на Краля, който бавно се отдалечаваше по нанагорнището. Махна с ръка и залости портата. Върна се в спалнята и със спокоен глас каза:

- Няма никой. Сънувала си.

- Не съм сънувала... Не съм... - едва сега се разплака жената.

- Да повикам ли доктора?

- Защо ми е доктор?

- Да ти даде успокоително.

- Ще пия маточина... - през сълзи каза жената. - Не ми вярваш, нали?

- Коко вече го няма - твърдо произнесе Вампора. - Ще ми се да беше тук, но го няма... - Повъртя се из стаята и попита: -Да ти сваря ли маточина?

Жената само кимна и двамата тръгнаха към кухнята. Докато изчакаха да кипне водата, Юлия трудно поемаше дъх, но поне спря да плаче.

- Няма да ходиш на Калето, нали? - едва произнесе тя, защото знаеше, че каквото си науми Велизар, никой не може да го разубеди.

- Няма, не се бой.

- Щото няма да те пусна да идеш - решително заяви Юлия.

- Няма никъде да ходя - измърмори мъжът. - И без това така съм уморен...

- Къде беше? - плахо попита тя.

- С Балабана имахме една работа...

- Посред нощ?

- Нямаше как да я свършим посред пладне! - изръмжа Вампора. - Ще си лягаме ли?

- Както кажеш - кротко отвърна жена му.

Легнаха си, тя сложи глава на рамото му е се отпусна назад. Вампора заспа едва когато тъмнината на прозореца изсивя. Прехвърляше събитията, но не откриваше отговора. Последната мисъл, преди за заспи, беше свързана отново с Коко. На когото му се привидеше Коко, след това умираше. Защо? Нима Коко иска да му каже нещо от отвъдния свят?

72

Мишената нареждаше една в друга празните чашки от кафе. Пет на брой, а усещаше, че не му достига кофеинът. На неравни интервали от гърлото му излизаха шептящи звуци.

- Ръмжиш - подхвърли му Радо.

- Пъшкам - отвърна комисарят. - Ами се ще да вия, да вия...

- Пълнолуние е... Простено ти е - засмя се младият полицай.

- Що? - наежи се неочаквано Мишената. - Да не съм куче, загубило стопанина си, да не съм вълк, изгонен от глутницата, да не съм...

- Не си - спря го с ръка Радо.

- Знам - успокои се комисарят. - Иди да видиш защо се туткат ония!

- Когато са готови, ще донесат резултатите.

- Няма време, юнако, няма време!

- Време има, търпение - няма - отвърна Радо.

- Ей, момче... - Мишената се надигна от стола си.

- Спокойно, шефе - не се впечатли младият полицай. - Разсъждавай на глас и докато се усетиш, експертите ще пристигнат.

- Ставаш нахален...

- Точното определение е искрен, а не нахален.

- Така да бъде... - съгласи се комисарят. - Започвай тогава!

- Откъде?

- От първото убийство.

- Не се отказваш от хипотезата за сериен убиец. - Сега Радо стана сериозен.

- Иначе трябва да си ходя оттук... - Мишената шумно въздъхна. - Започвай!

- Ако искаш, ти започни... - несигурно изрече младият полицай.

- Йерархията трябва да се спазва - начумери се комисарят.

- Както кажеш... - отговори Радо, помълча малко и каза: - Първото убийство е извършено от вълк, прегризал гърлото на Димо Гетов.

- Съгласен съм - бързо реагира Донов. - Но кой е хванал и кой е пуснал вълка?

- Кога го е пуснал? - продължи Радо. - Преди или след убийството на овчаря?

- Случайна жертва ли е овчарят, или е точният човек, набелязан да умре от захапката на вълка?

- Къде е веригата?

- Виждаш ли! - въодушеви се Мишената. - Колко много въпроси без отговор!

- Дори и да приемем, че Димо Гетов е случайна жертва...

- Това не обяснява следващите убийства - завърши комисарят.

- А ако овчарят е набелязаната жертва?

- Мисли, юнако, мисли! - Мишената тръгна да обикаля тесния кабинет.

- Ако Димо Гетов е точната жертва, хипотезите са много...

- Овчарят обикаля из целия баир... Може да е видял нещо или някого...

- И затова е трябвало да умре - довърши Радо.

- Бил е свидетел на нечие престъпно деяние... - започна Мишената, рязко спря и удари с юмрук по бюрото. - Пак не става!

- Защо? Изглежда логично.

- Но как убиецът ще избере точния момент?

- Уговаря си среща с овчаря в Лудата мечка.

- Фактическият извършител на убийството е вълкът, юнако! Как някой е знаел кога да освободи вълка от веригата, така че животното да не прегризе неговия врат, а този на овчаря?

- Отказваш се от хипотезата за убийство? - изненада се младият полицай.

- Не се отказвам - изръмжа Мишената. - Веригата я няма, веригата!

- Вълкът рядко напада хора... - продължи да разсъждава на глас Радо. - Явно животното е било под силен стрес, преди да нападне...

- Кралевци ти казаха... - прекъсна го шефът му. - Вълкът ще прегризе крака си, за да избяга... Няма да седи като куче и да маха с опашка... Още повече в пещера...

Замълчаха. Радо захлупи глава на бюрото, тъй като разходките на шефа му из кабинета го дразнеха.

- Давай за смъртта на Бончо Гладиатора! - Мишената пръв наруши мълчанието.

- Ако приемем, че е убийство... - колебливо започна

Радо, като надигна глава.

- Мисли го като убийство!

- Изключително сръчен убиец! - констатира младият мъж. - Ако напъхаш предмет в гърлото на някого, как е станало?

- И то без да оставиш следи... - подкрепи го комисарят.

- Предметът не трябва да буди съмнение у жертвата...

- Не е задължително... Но как го е накарал да си отвори устата?

- Не се сещам - отвърна Радо. - Не открихме никакъв предмет около Бончо Гладиатора.

- Може и да е там, но не сме му обърнали внимание.

- Нещо съвсем обикновено...

- Ако убиецът е пъхнал предмета в гърлото на учителя, това означава, че е наблюдавал смъртта на жертвата... - заключи Мишената.

- Но Траян е заварил Бончо Гладиатора жив, преди да повика фелдшера.

- Значи убиецът е бил все още в къщата.

- Не е задължително - отговори Радо.

- Бил е в къщата - повтори натъртено Мишената. - Изчакал е смъртта на учителя, извадил е предмета от гърлото и едва тогава си е тръгнал.

- Ако си прав...

- Прав съм.

- Как Траян не го е усетил? - продължи Радо.

- Ако видиш, че някой се задушава, какво ще направиш?

- Ще хукна към медицинския пункт. Няма да надничам в гърлото му.

- Видя ли? - завърши комисарят.

- Нямаме доказателства - разпери ръце младият мъж.

- Нямаме - намръщи се Мишената. - Но сме прави, сигурен съм!

- Тогава трябва да открием мотива на убиеца.

- Кой да ни го каже?

В този момент в кабинета влезе Христо Гатев, химикът.

- Открих, открих, открих! - приповдигнато извика той.

- Какво? - тръгнаха към него двамата полицаи.

- Защо е танцувал един кон!

73

- Едва се измъкнах от нас! - махна с ръка Вампора по посока на дома си.

- Че откога Юлия те командори? - изненада се Максим Балабана.

- Не е това! Уплашена е до смърт! - поклати глава кметът и седна на пейката под Ружиния орех. - Тази нощ сънувала, че Коко влязал у нас и заръчал да отида на Калето.

- Да идем тогава!

- Не се връзвам на женски сънища!

- Явно Коко иска нещо да ни каже... - замисли се горският.

- Ако има нещо да ми каже, при мен да дойде! - напери се Вампора. - На сън, имам предвид - допълни той.

- Е, то ако е наяве...

- Значи и аз съм на оня свят - довърши кметът и неочаквано плю в пазвата си.

- Вие си бяхте по-близки... - отбеляза Балабана.

- Така е - потвърди Вампора. - Защо на жена ми ще взема ума?

Максим Балабана едва сега приседна на пейката.

- Ти не си ли на работа? - попита го кметът.

- Отложиха сечта.

- Времето е хубаво - вдигна поглед нагоре Вампора. - Нито едно облаче не се вижда.

- Ама мързелът на секачите е голям! - Горският рязко се изправи. - Да вървим!

- Къде? - изненада се приятелят му.

- Да се разходим към Калето - предложи отново Балабана.

- Няма как да стане!

- Да не те е страх?

- Обещах на жена си, че днес няма да доближавам Калето. Според нея сънят е знак, че там ще намеря смъртта си.

- Може и да е права... - поклати глава Балабана. - Жените по ги бива в тия работи... В магии вярват, на врачки ходят...

- Да вървим към кметството! - прекъсна го Вампора.

Тръгнаха под сянката на дуварите. Още зад ъгъла видяха няколко души да стоят от другата страна на кметството до стобора на Длъгнестия Ванко. Не ги познаха, защото плътната сянка на каменния зид скриваше лицата им. Едва когато Вампора и Балабана приближиха, се сетиха кои са чакащите - двете дъщери на Бончо Гладиатора заедно с мъжете си.

- Моите съболезнования! - тихо изрече Вампора, подавайки им последователно ръка.

Максим Балабана го последва. Помълчаха малко, а после по-голямата дъщеря тихо попита:

- Кога ще може да погребем татко?

- Когато полицията разреши - отвърна кротко Вампора.

- Да не би.... - започна втората дъщеря, но рязко млъкна.

- Не е убийство - разбра я кметът. - Полицаят каза, че щом е умрял сам, трябва да се провери...

- Какво има да се проверява! - ядоса се единият зет. - Работа ме чака!

- Ходете си тогава! - наежи се Вампора. - Сами ще погребем съученика си!

- Не може ли вие да попитате в полицията? - плахо се обади по-малката дъщеря.

С неохота Вампора набра телефона на Мишената, като се отдалечи от досадните роднини на Бончо Гладиатора. След малко се върна при тях и съобщи:

- Ще насрочим погребението за утре в единайсет часа.

- Не може ли по-рано? - попита отново същият зет.

- Ако ти изкопаеш гроба... - изгледа го кръвнишки Вампора.

Роднините на Бончо Гладиатора тихомълком се отдалечиха от кметството.

- Бързат да го погребат и да го забравят! - прошепна Максим Балабана.

- Бързат да разделят наследството! - Вампора се изплю по посока на роднинската група.

- А Стела кога ще я изпратим?

- Да изчакаме... Мишената така ми отговори.

- Да не би да са открили нещо?

- Кой да ми каже на мен! - извика възмутено кралевският кмет. - Не зачитат те местната власт!

74

Въпреки ранния час пред лечебницата чакаха неколцина старци. Засега бяха последни. Траян настани баба си на канапето, а той излезе навън. От време на време надзърташе вътре, но виждаше, че възрастната жена търпеливо чака реда си.

Тази сутрин той завари баба си, седнала на стола до прозореца. Ръцете й бяха на гърдите.

- Как си, бабче? - наведе се той и я целуна.

- Нещо ми прескача сърцето, чедо - отвърна баба Бенда, като пое дълбоко въздух.

- Да повикам ли доктора? - уплаши се Траян.

- Не, чедо... Ще ми мине...

Траян се огледа, видя, че старата жена не му е приготвила закуска, погледна към нея и изтръпна. Лицето й бе пребледняло и трудно си поемаше дъх.

- Да тръгваме, бабче - изрече той.

- Рано е. Докторът още не е отворил.

- Ще го чакаме там.

- Може да ми мине... - опъна се старицата.

- Ще чакаме пред медицинския пункт да ти мине - решително заяви Траян.

Неочаквано баба Бенда се изправи и сама тръгна към вратата. Внукът й я последва, прегърна я и бавно излязоха от къщата.

- Трябва да ти кажа тайната, преди да умра... - прошепна старицата.

- Няма да умираш! - скара й се той, но всъщност го беше страх.

- Ех, чедо... - погледна го ласкаво тя, а после направи опит да го успокои. - Не спах тази нощ... Може от това да е...

- Може.

Когато дойде техният ред, Траян се опита да влезе в лекарския кабинет, но баба Бенда го спря с ръка да изчака в приемната.

Той мълчаливо се съгласи и остана прав до вратата. След малко отвътре излезе медицинската сестра, огледа го и седна зад бюрото. Красавица, помисли си той. Тя бе червенокоса, с бяло лице и косо разположени сини очи. На фигурата й можеше да завиди елитна манекенка. Доколкото Траян можеше да прецени, годините на жената не бяха много повече от неговите. ......Погледна я право в очите, но тя не отклони поглед. Дори леко се усмихна, или на него така му се искаше.

- Траян, внукът на баба Бенда - представи се той.

- Знам, Софиянецо - тя отметна с ръка разкошните си коси назад. - Аз съм Емилия.

- Всичко се знае в това село - изпъшка младежът, запленен от разлюляните тъмночервени вълни.

- А знаеш ли къде е Калето? - прошепна тя.

Траян само кимна. Емилия стана от мястото си, отърка се в него, подобно на котка в краката на стопанина си, а ръката й го погали между чатала. Той усети, че нещо се размърда в гащите му. Толкова дни на сухо, помисли си той. Но от изненада не можа да пророни и дума.

- Чакам те там в полунощ - прошепна в ухото му красавицата и влезе в лекарския кабинет.

75

- Казвай направо! - изрева Мишената към Христо Гатев.

- В кръвта на жребеца открих станозолол. Това е анаболен андрогенен стероид, получен от тестостерон...

- По-просто! - Мишената насочи пръст към химика.

- Вещество, което е използвано от културистите, за да натрупат мускулна маса - поясни експертът, отстъпвайки крачка назад.

- Ония великденски козунаци? - презрително изрече комисарят. - Но какво прави това вещество у коня?

- При конни състезания се използва като допинг.

- Легално? - учуди се Мишената.

- Е, ако не те хванат - засмя се експертът.

- Конят е превъзбуден, така ли? - намеси се и Радо.

- Направо пощръклява! - съгласи се Гатев. - Може да надбяга и трабант.

- Това означава, че конят е инжектиран... - започна Радо.

- А Стела е била изненадана - довърши Мишената. - Затова не е могла да реагира.

- В кръвта на коня дозите са значително завишени... Приблизително два пъти повече от допустимото при такава манипулация...

- Явно човекът, инжектирал коня, е разчитал на бърза реакция от страна на животното.

- Откъде мога да си купя... - запъна се Радо и внимателно прочете записката в тефтера си, преди да изрече на срички наименованието на лекарството: - ста-но-зо-лол.

- От всеки магазин за кандидат-козунаци - промърмори комисарят.

- Така е - съгласи се експертът. - Продава се и във ветеринарните аптеки.

- Как е търговското му наименование? - сети се младият полицай.

- Станозолол... Вероятно го има и под други имена - обади се отново Гатев.

- На ампули или на хапчета? - попита Радо.

- И в двата варианта.

- Юнако - обърна се Мишената към партньора си, - в нашия случай са ампули. Я накарай кон да преглътне набързо огромна доза анаболи.

- Защо набързо?

- Ако твоята хипотеза за Стела и Лицето Хикс е вярна, Лицето Хикс е трябвало да действа бързо...

- Как си го представяш? - замисли се Радо. - Лицето Хикс оставя Стела...

- Защо ще я оставя?

- Аз трябвам ли ви още? - прекъсна ги Гатев.

- Не! - извикаха едновременно двамата полицаи.

Експертът се измъкна от кабинета.

- Защо Лицето Хикс оставя Стела? - продължи Мишената.

- За да може да инжектира коня.

- Конят кротко стои, докато го боцнат... А Стела отстрани ръкопляска - размаха ръце комисарят.

- Не става - съгласи се Радо.

- Мисли друг вариант!

Радо седна на компютъра и започна да щрака. Мишената се разхождаше в кръг из тесния кабинет, като удряше юмрук в дланта си. След малко не издържа:

- Какво търсиш?

- Търговските наименования на допинга... Освен станозолол се нарича още винстрол, сънгейт... Това е лекарството, което Бен Джонсън използвал в спринта си на сто метра на олимпийските игри в Сеул през хиляда деветстотин осемдесет и осма година година.

- Остави!

- Ей сега! - отвърна момчето, но продължи да щрака с мишката.

- Стела е имала два коня, а това ще рече... - Мишената се надвеси над партньора си..

- Че е наясно с лекарството - довърши изречението Радо.

- Точно така! Тогава?

- Стела не е видяла инжектирането - категорично заяви младият полицай.

- Съгласен съм. Тогава как е станало?

- Думай направо, шефе! - уморено каза Радо и впери поглед в комисаря.

- Може Стела да е имала от тези лекарства.

- И някой е знаел.

- Цялото село е знаело - продължи Мишената. - Но един от тях е откраднал ампула, изчакал е удобен момент и е боцнал коня.

- Искаш да кажеш, че допингът е бил вкаран в коня преди срещата на Щурата Стела с Лицето Хикс?

- Знае ли човек...

- Но това означава, че има и трети - Лицето Игрек, което е знаело за срещата на Щурата Стела с Лицето Хикс.

- Не е задължително - поклати глава Мишената. - Ако ти си Лицето Хикс и знаеш, че в пет сутринта имаш среща със Стела, защо да не минеш през тях, да инжектираш коня, а после да чакаш жената на гробището? - бавно изрече комисарят.

- Ами ако срещата продължи повече от въздействието на допинга?

- Викай Гатев! - нареди Донов.

- Мойто име ли чух? - надникна през вратата експертът.

- Ти да не си подслушвал? - погледна го ядно Мишената.

- Не - отрече бързо химикът. - Сетих се, че допингът може да се проследи в кръвта на коня двайсет и осем дни.

- Какво? - извика комисарят.

- Конят ще се изчисти след един лунарен месец - продължи експертът. - Колкото е цикълът на една жена.

- Гатев, само за секс мислиш! - обади се раздразнено Радо.

- Не само мисля - изпъчи гърди химикът.

- Гатев, колко време е необходимо от инжектирането на допинга до неговото действие? - попита Мишената.

- Не знам точно. Но ако приемем, че го дават на конете преди състезания...

- Значи действа бързо, нали така? - прекъсна го Донов.

- Вероятно.

- Това означава, че допингът е инжектиран малко преди срещата или в самото й начало - заключи Радо.

- Но как е станало, юнако?

76

- Вампоре, да ти призная... Олекна ми... - Балабана го изрече с дълбоко изпускане на въздух от гърдите си. - Тази нощ така ми олекна!

Двамата отново седяха под плътната сянка на Ружиния орех. Имотът зад тях бе запустял и не се притесняваха, че някой може да ги чуе. Кметът продължи да мълчи.

- Не разбираш ли? - повиши тон горският. - Трийсет години да мисля аз, че съм убил човек...

- Не беше човек, знаеш го... Изрод беше, дяволска мърша! - едва сега се обади Вампора.

- Знам, ама... Не ми тежи тоз грях повече на сърцето.

- А сега не те ли е страх? - Вампора попита приятеля си шепнешком.

- От какво? - учуди се горският.

- От отмъщението на Дявола. Щом е останал жив...

- Искаш да кажеш, че е дошъл да си отмъщава?

- Помисли си - първо, Коко, после - Димо, вчера - Стела... - изброи Вампора.

- Не съм го мислил така...

- А аз не съм спал цяла нощ - въздъхна кметът.

- Нали полицаите казват, че са нещастни случаи? - опита се да се успокои Балабана.

- Ама как да им вярваме, а?

- Искаш да кажеш, че идва и нашият ред - мрачно заключи горският.

- Ако не го изпреварим.

- Знаеш ли кой е?

- Ти не се ли сещаш? - погледна го изненадано кметът.

- Не.

- Милко Димитров Милков - уверено изрече Вампора.

- Айде бе! - отпусна се назад Максим Балабана. - Не го ли виждаш колко е страхлив?

- Ами ако го прави нарочно? Играе си с нас, за да ни заблуди!

- Прав си - бързо се съгласи горският. - Всичко започна от неговото идване в село.

- В същия ден Коко катастрофира, после другите...

- Но нямаме доказателства.

- Ще открием - закани се кметът.

- Да кажем на полицаите, а?

- Няма как да стане!

- Нали нищо не сме направили?

- Трийсет години сме мълчали, няма сега да си отваряме устата... За резил ще станем!

- По-добре да сме живи, а?

- Какъв живот в затвора! - ядоса се кметът. - Ти по-добре мисли как да докажем, че пришълецът е убиец!

- Милко не ми прилича много на оня... - поклати глава Балабана.

- Човек се променя през годините... - изрече Вампора. Замисли се и продължи: - Тогава да е бил около двайсетинагодишен. Още необлизан...

- Тъкмо се беше върнал от казармата - сети се горският.

- Е, годините пасват! Виж му егенето на Милко Димитров Милков. - Кметът навря в лицето на приятеля си данните, които преписа от личната карта на новия овчар.

- Но защо е чакал трийсет години?

- Не знам.

- Да чака една, две, десет години... Ама трийсет?

- У лудия не търси разум! - отсече Вампора. - Да вървим!

- Къде в тая жега? - изпъшка горският.

- Да отарашим Прокълнатата къща!

- Да изчакаме полицаите, а?

- И какво ще им кажем? - наежи се кметът. - Пришълецът е убиец.

- Ще ни се изсмеят - съгласи се Балабана. - Ще ни нарекат изкукали старци!

- Нали това ти казвам? Затова трябва да открием някакво доказателство!

- Какво ще търсим?

- Откъде да знам! - изръмжа кметът и сърдито добави:

- И все още не сме старци!

Двамата се надигнаха и тръгнаха по улицата. Крадешком се оглеждаха, здраво стиснали ремъка на пушките си. Не искаха да признаят дори и пред себе си, че се страхуват за живота си.

Когато минаха покрай стобора на леля Бенда, кучето й ги усети, но възрастната жена не излезе пред портата. Явно не беше вкъщи.

- Добре се е устроил пришълецът! - изненада се горският, когато спряха пред Прокълната къща.

- Сякаш ще векува в Кралево - съгласи се Вампора и бързо допълни: - Няма как да стане!

Целият двор бе изчистен от подивелите храсти, шахматно бяха наредени няколко пчелни кошера, счупените прозорци на къщата бяха подменени. Под сянката на една джанка бе паркирана ладата на Милко. В онази нощ, когато нахлуха тук, не бяха отчели докрай промените.

- Да влизаме - нареди кметът.

Отвориха вратата на къщата и изчакаха малко, докато привикнат със сумрака в коридора. Прокълнатата къща имаше само две стаи с коридор, който завършваше с огромен стенен гардероб на отсрещната стена. Нямаше и мазе.

- Не е заключено - изненада се Максим Балабана.

- Леля Бенда му е обяснила, че тук няма крадци.

- А може би няма какво да крие - отвърна горският, който влезе в стаята отдясно, където се намираше кухнята.

Вампора влезе в противоположната стая. Огледа мизерната обстановка - единично легло, нощно шкафче и стол. Не виждаше какво може да се скрие тук. Застана на прага, огледа се отново и не се сдържа. С две крачки се върна назад и надигна покривалото, за да види какво има под леглото. Изкрещя възбудено:

- Балабане, идвай!

Горският се показа разтревожен на вратата.

- Какво става?

- Намерих доказателството! - тържествено изрече Вампора.

77

Този път двата полицейски автомобила минаха по горния път, където покрай боровата гора се намираше къщата на Глухата Марина. Мишената нарочно не се обади на кралевския кмет. Оставиха експертите от криминалистичната лаборатория да ги чакат в края на същата улица, откъдето започваше боровата гора. При необходимост щяха да ги повикат.

Когато влязоха в двора, две бабички се шмугнаха бързо покрай тях, без да поздравят, и излязоха на улицата.

- Разбягаха се като хлебарки - промърмори Мишената.

- Трябват ли ти? - огледа се наоколо Радо.

- Може да са селските клюкарки - предположи комисарят.

- В това село или всички знаят всичко, или никой нищо не знае - направи извод младият полицай.

- Бързо ги опозна! - потупа го по рамото комисарят.

- Добър учител имам!

- Ти да не си станал натегач? - Мишената подозрително го изгледа.

- Казах ти, че съм искрен.

- Остани си такъв! Достатъчно дълги езици има в службата!

- Клюкарки ли?

- Не, имам предвид онези, дето лижат задниците на началниците! - Мишената се завъртя и недоволно изсумтя. - Никой ли няма тук?

- А червен килим да ти постелят?

- Ей, юнако - обърна се комисарят към партньора си, - да си искрен е едно, а да си нахален - друго!

Отвътре излезе баба Бенда и само с жест ги покани да влязат. Двамата полицаи я последваха. Стаята бе просторна, но заради малките прозорци с метални решетки изглеждаше сумрачна. От двете страни имаше врати, вероятно към другите помещения на къщата. Миришеше на билки. До масата седеше Глухата Марина, която не реагира на появата им.

- От вчера е така - прошепна баба Бенда.

- Разбирам - също шепнешком отвърна комисарят. - Ние ще огледаме тук.

- Както искате - отвърна възрастната жена и посочи лявата врата. - Това е стаята на Стела.

Двамата полицаи влязоха вътре, а баба Бенда остана на вратата, за да може да наглежда Глухата Марина.

- Много е красиво - прошепна Радо.

- Съгласен съм.

- Къщата е на повече от двеста години - обади се баба Бенда.

Таванът и подът бяха от дървени дъски, а едната стена бе покрита от долапи, украсени с резбовани цветя. Имаше стар скрин, стол, легло. Проскърцването на пода напомняше на плахи въздишки по изгубена младост. Полицаите надзърнаха навсякъде, но нищо не спря вниманието им.

- Къде са конете? - попита Мишената.

- Като излезете от къщата, завийте наляво - упъти ги баба Бенда.

Когато отвориха вратата на конюшнята, двата коня тревожно изцвилиха.

- Усещат липсата на стопанката си - отбеляза Радо.

- Не знам дали някой се грижи сега за тях... - Мишената надникна през преградата. - Юнако, дори вода нямат.

- Да не искаш да ги заведа на водопой? - дръпна се назад младият мъж.

- Не. Напълни две кофи вода - нареди шефът му.

- А да изрина фашкиите? - Радо гнусливо сбърчи нос.

- Добро дело е, юнако - кротко изрече Донов и добави: - Аз ще огледам наоколо.

Радо се поколеба, видя двете кофи и излезе отново на двора, за да търси чешмата. Погледът на Мишената се плъзна из помещението. Отбеляза конските седла, прилежно закачени на стената, а после съзря трите големи зелени ябълки над аптечката. Не пасваха на обстановката. Отбеляза си наум, сложи си ръкавиците и отвори вратичките на аптечката.

Радо се върна запъхтян, направо през преградата остави кофите с вода на конете.

- Изтървах ли нещо?

- Не е нещо, което ще избяга - отговори Мишената. - Погледни! - Той посочи с ръка към аптечката.

- Ябълки „Баба Смит“ - изрече бързо момчето. - Кисели са.

- Само за ядене мислиш! - ядоса се комисарят.

- Това ми показваш! - обиди се Радо.

- Но не видя лекарствата!

- Тези, които търсим ли са?

- Позна. Викай експертите!

- Господин комисар! - обади се силен глас откъм двора. - Къде си?

- Вампора - скръцна със зъби Мишената. - Няма отърване от него!

- Може да е важно.

- Дано не е нов труп!

Двамата полицаи излязоха навън, завиха зад къщата и за малко да се сблъскат с Вампора и Бабалана.

- Тъкмо щях да ти звъня! - възбудено извика кралевският кмет. - Балабане, дай!

Горският подаде на Мишената пушка, увита в старо яке.

- Пушката на Стела - тържествено заяви Велизар Вампора.

- Остава да хванете убиеца!

- Знаете ли кой е? - бързо попита комисарят.

- Да - отговориха едновременно двамата кралевци.

78

Луната се бе закачила на върха на ореха и потрепваше с порива на листата. Не виждаше усмивката й, но бе сигурен, че ще го съпроводи до Калето. Представи си преплетени тела, обвити в лунно сияние. Възбуди се веднага.

Траян сведе поглед към екрана, поколеба се, но изключи лаптопа и излезе на двора. Седна под лозницата и запали цигара.

- Не спиш ли, чедо? - чу тихия глас на баба си.

Не беше усетил кога е излязла.

- Не ми се спи - отговори й бързо той. - След малко ще изляза...

- Къде? - прошепна възрастната жена и неволно притисна ръце до гърдите си.

- По любов, бабче - ухили се той.

- Внимавай! - отпусна се тя. - Адриан Мазачо има точен мерник.

- Не ми пука от него!

Беше искрен. Но не можеше да сподели с баба си чия покана за секс по пълнолуние е получил. Той стана и несръчно прегърна възрастната жена. После прошепна в ухото й:

- Искаш ли да ми кажеш тайната?

- Не сега, чедо - бързо изрече баба Бенда. - На любовна среща отиваш.

- Права си - съгласи се той. - Тръгвам! Стискай ми палци!

- По пълнолуние всички полудяват - усмихна се старицата.

- И ти ли, бабче?

- Забравих аз какво е пълнолуние - с тъга изрече баба Бенда.

Но Траян вече беше до външната врата и не я чу. Възрастната жена го проследи до края на улицата и едва тогава се прибра вътре. Отива към чешмата на Елия, помисли си тя.

Позна. Траян тъкмо мина покрай старата чешма, когато иззад нея излезе Емилия. Бе облечена в дълга бяла рокля.

- Много си нетърпелива - засмя се Траян. - И прекрасна - допълни той, като направи опит да плъзне ръка по гърдите й.

- Точен си - отвърна му тя, отдръпвайки се леко назад.

Хвана го за ръката и тръгнаха към Калето. Траян усещаше миризмата на борова смола, която се носеше от нея, примесена с тънкия дъх на карбол. Опита се отново да я прегърне, но тя увеличи разстоянието между тях.

- Трябва ли да ходим до Калето? - попита той. - Навсякъде е пустош!

- Кой сега е нетърпелив? - засмя се тя.

- Къде е докторът? - сети се Траян. - Да не ни причака зад някое дърво?

- Не се страхувай! - засмя се жената.

- Не се страхувам - изпъчи гърди Траян. - Просто ми е интересно как...

- Спи - прекъсна го Емилия. - Докторът само спи.

- Сигурно е луд!

- Не е луд - рязко каза жената и спря. - Защо трябва да е луд?

- Ако имах жена като теб, не бих спал дори и миг!

- Ще видим и теб - закачливо отвърна тя и леко го погали по бузата.

- Не ме мъчи повече! - изпъшка той.

- Още сто метра... - отвърна тя и тръгна бързо напред.

Траян погледна нагоре, но луната му се присмиваше открито. Усети, че ще се пръсне от желание. Побърза по пътечката и едва не се сблъска с каменната стена.

- Отзад - чу приглушен гласът на Емилия.

Той мина от другата страна на стената. А това, което видя, го накара да се съблече в движение. Емилия стоеше права в огнен кръг, образуван от запалени свещи близо до каменния зид.

Бе гола, а дрехата й бе захвърлена небрежно извън кръга. С ръце придържаше косите си високо над главата. Леките движения на тялото й допълваха усещането за огнена лава, която тръгва от косите и се спуска надолу към земята. Върху мраморнобялата й кожа трептяха отраженията от оранжевите езичета на свещите.

- Богиня си - прошепна Траян и премина огнената граница.

- Бъди като мен - отговори му тя, приплъзна се към него и впи устните си в неговите.

Жената започна бавно да слиза надолу, без да отделя устните си от неговите, докато и двамата се намериха на земята. Тя леко го бутна назад, Траян я разбра и легна по гръб. Емилия го възседна и започна бавно да се извива над него.

- Ще свърша - изпъшка той.

- Недей - отвърна тя и леко се надигна.

- Не бягай - прошепна той, а тялото му продължи да се надига в синхрон с любовната игра.

Светлината се увеличи, той отвори очи и видя, че Емилия е отново над него. Пареща капка парафин падна върху гърдите му. Усети едновременно и болка, и удоволствие. Любовният ритъм отново ги залюля, но всеки път, когато Траян усещаше, че ще се изпразни, капчица парафин спираше за миг края и удължаваше удоволствието.

Когато Траян усети надигащия се оргазъм на Емилия, избухна и той.

После разпери ръце и крака настрани и си спомни за Витрувианския човек на Леонардо. Дали и той е изпитвал същото блаженство? Клепачите му натежаха.

Пареща болка в лявата му ръка го върна към действителността. Траян се надигна и видя, че си е изгорил ръката на пламъка на една от свещите. Нямаше значение. Отново се отпусна назад и едва сега усети камъчетата, които се бяха впили в гърба му. Стана и се огледа.

Емилия си беше отишла.

79

Стори му се като тихо кучешко ръмжене. Ето пак. Максим Балабана се надигна от леглото. Сега ясно чу натрапчивото бръмчене на стационарния телефон откъм коридора.

Когато вдигна слушалката, чу приглушен глас:

- Балабане, ела веднага на Калето.

Щрак. Връзката прекъсна. Сигурно Вампора е открил Милко, помисли си той. Облече се тихо, откачи пушката и се измъкна навън. Прекрачи дворната порта, спъна се и тихо изруга. Пак ли? Металното дрънчене в краката му го подразни. Наведе се и съзря нови оранжеви конуси. Единият, в който се спъна, се бе претърколил на метър от вратата. Грабна ги и ги сложи до другите два, които намери предишните дни. Отново изруга.

Тази вечер не успяха да хванат убиеца. Полицаите си тръгнаха по тъмно, като ги предупредиха да не плашат заподозрения. Щели да проверят отпечатъците по Стелината пушка и едва тогава щели да разговарят с новия овчар. Не им се хванаха на приказките. Двамата с Вампора стояха до късно пред дома на Милко, но той така и не се появи. Накрая Балабана си тръгна, Вампора се поколеба, но реши да изчака новия овчар до полунощ. Явно сега Вампора го е открил и се нуждае от подкрепление.

При тази мисъл Балабана забърза към Калето. Когато наближи, видя светлина откъм другата страна на зида. Надникна зад камъните и се изненада. Траян гасеше свещи, припикавайки ги. Горският се притаи в сянката на зида, а след малко покрай него на бегом мина младият мъж. Дори не ме усети, помисли си Балабана за внука на Златоуста Бенда. Утре ще го разпитат що дири посред нощ из руините. Да не е копал?

Максим Балабана мина от другата страна на каменната ограда и наведе поглед надолу. Май нямаше нови изкопи. Само остатъци от парафин.

Нямаше го и Вампора. Тъкмо да му позвъни, горският чу шум като от придошла река. Дори не успя да се огледа. Водопад от камъни се изсипа върху него и го притисна към земята.

Чу стъпки, идващи към него. И една сянка се залепи на стената, за да го довърши. Убиха и мен, помисли си Максим Балабана, преди да загуби съзнание.

80

Траян се оглеждаше по пътя, но не откри Емилия. Заряза ме и се върна при спящия си мъж, ядно си помисли той.

Постепенно забрави за жената, потопен в магията на нощта. Вървеше по сияеща пътека, а от двете му страни се кривяха в неравноделен ритъм стволовете на вековните дървета. Имаше усещането, че е попаднал в призрачния свят на лудеещи сенки. Луната им беше съучастница, защото ту се показваше, ту се скриваше. Когато кръглото й личице любопитно надзърнеше зад тъмен облак, Траян успяваше да оприличи някой ствол на приведен старец, размахващ гега. Друго дърво му напомни за великанка, протегнала ръце към небето, за да сграбчи лакомо лунната пита. Неочаквано сърна с малкото си му пресече пътя и младежът осъзна, че окончателно се е изгубил в приказките. Дори не му се прибираше в Кралево.

Тъкмо стигна боровата гора над селото, когато тънко червено езиче си проправи път към небето. Отначало помисли, че приказката продължава... Но когато огнена лента се извиси към звездите, Траян, осъзна, че някъде лудува пожар. Хукна из кривите улици на селото.

Гореше „При Мазачо“. Той мина отзад и заблъска по портата на собственика. После обиколи съседните къщи, като крещеше:

- Пожар! Пожар!

Първа излезе на улицата Ели. Хвана го за ръцете и каза:

- Чешмата е отзад. Помогни ми!

Траян изпъшка и се хвана за лявата си ръка.

- Какво?

- Изгорена е.

- Не си се доближавал до пожара, нали?

- Не - сконфузено изрече Траян.

Ели го погледна странно, обърна му гръб и хлътна в двора. Той я последва.

- Къде е чешмата? - изкрещя задъхано Траян.

- Не ти искам помощта!

- Какво ти става?

Тя не отговори, а се насочи към чешмата. Сложиха маркуча върху нея и насочиха струята към пожара.

- Къде са вашите? - попита Траян, тъй като не видя родителите й да излизат от къщата.

- В града.

- Оставиха те сама и ти не се обади? - обидено извика Траян.

- Ти не мина.

В двора влетя Велизар Вампора, погледна ги и извика към улицата:

- Вие гасете откъм другата страна!

Наблюдава известно време усилията на младите и им нареди:

- Продължавайте така!

След един час угасиха пламъците. Едва тогава пристигна пожарният автомобил.

- Пазете се - извика един пожарникар и започна да развива маркуча.

- Няма нужда - обади се Вампора. - Справихме се.

- Защо се обаждате тогава? - извика сърдито същият пожарникар.

- Защото имаше пожар - обади се Траян.

- Ти мълчи! - обърна се към него кметът.

Разбиха обгорената дървена порта откъм улицата и влязоха в кръчмата. Първи бяха Вампора и Денко Шушумигата. Пресрещна ги гъст дим и те бързо се върнаха назад, задавени от остра кашлица. Пожарникарите пуснаха пяната, която загаси тлеещите дървесини. На светлината на няколко фенера огледаха помещението.

- Огънят е започнал от камината - каза категорично един от пожарникарите. - После се е прехвърлил върху дървената облицовка...

- Ели - извика Вампора, - ти ли си палила огън?

- Не.

- А кой? - попита отново кметът, като впери поглед в Траян.

- Не бях тук.

Валерия поклати недоверчиво глава и излезе на улицата.

- Рано е да се каже, но най-вероятно пожарът е умишлен - категорично заяви пожарникарят. - Имате ли застраховка?

- Защо ми е? - учуди се кметът.

- Да покриете щетите от пожара.

- Аз не съм собственик.

- А кой?

- Адриан Ма... - запъна се Вампора. - Адриан Русев.

- Утре ще направим допълнителния оглед - изрече пожарникарят.

След малко пожарната кола потегли към града.

- Балабана къде е? - сети се изведнъж кралевският кмет.

- Не сме го виждали... - обадиха се няколко кралевци от тълпата.

- Разотивайте си - нареди Вампора. - Колкото можахме, помогнахме.

Траян тръгна към Ели, но тя му обърна гръб и повика настрани Вампора. Шепнешком му обясняваше нещо, а кметът на няколко пъти погледна към младия мъж. После момичето влезе в къщата, а Вампора се приближи към Траян.

- Я да ти видя ръката! - нареди кметът и вдигна високо ветроупорния фенер.

- Изгорена е. - Траян протегна ръка към него. Отгоре вече се бяха образували малки мехури.

- По време на пожара ли се изгори?

- Преди него - невъзмутимо отговори младежът.

- Къде се изгори?

- На една свещ.

- Баба Бенда няма ли електричество? - ехидно попита кметът.

- Не е твоя работа! - троснато изрече Траян и си тръгна.

- Аз съм властта в това село! - изкрещя подире му Вампора, а после тихо промълви: - Къде пропадна, Балабане?

81

Милко нямаше телефон и сега не знаеше какво да прави. Ако изтича до селото, човекът може да издъхне. А ако отмине, още една душа щеше да тежи на съвестта му.

Тази вечер той отдалеч видя двамата едри мъже, които го причакваха пред дома му Преди Вампора да го съзре, Милко инстинктивно се метна към първия храст. Изчака известно време, но двамата с пушките не си тръгнаха. Пак ще ме вкарат в затвора, помисли си той. В стомаха му се намести буца лед, която започна да нараства, докато вледени тялото му. Ако се предадеше доброволно... Не сега! Той разтри краката си, за да прогони леда от тях. После се изправи и тръгна из Балкана.

Поне една нощ да прекара свободен под звездите... Мина покрай Темното езеро, после изкачи Еленица и се спусна към Водопада. Там полегна върху огромен камък, а погледът му не се откъсна от небето. Луната бе в силата си и му пречеше да съзерцава звездите. После отново тръгна.

Неусетно стигна Калето. Тук ще пренощувам, помисли си той. Чу шум и приклекна зад близкия храст. На лунната светлина видя жена в бяло. Самодива, помисли си Милко. После откъм Калето съзря огромна сянка. Балабана, изтръпна той. И тук ли го намериха? След малко висока фигура излезе от другата страна на зида. Внукът на баба Бенда, разпозна го веднага. Траян се изгуби някъде.

Милко тъкмо да хукне, когато чу шум от свличащи се камъни откъм Калето. Сянката на Балабана се изгуби в основата на зида. Стената се срути върху горския, бе първата му мисъл.

Инстинктивно Милко тръгна по посока на шума. Включи джобното си фенерче, за да осветява пътя си.

Откри бързо Балабана. Бе паднал по очи до каменната стена. Виждаха се само краката му. Камъни от различна големина покриваха глава и гърба на горския. Мъртъв е, помисли си Милко и започна бавно да отстъпва назад. Тогава чу глух стон изпод камъните. Приклекна и започна бързо да маха камъните, изсипали се върху Балабана. Наведе се и чу учестеното дишане на ранения. Опипа главата му и усети кръв по ръцете си. Съблече ризата си и затисна с нея раната.

Седна до ранения и обхвана с две ръце главата си. Не знаеше какво още да направи. Да бяга до селото, или да отмине... Тогава чу мелодията на телефон. Пребърка ранения, извади телефона, натисна копчето и каза:

- Милко Димитров Милков се обажда.

- Къде е Балабана? - изкрещя в ухото му Вампора.

- При мен - прошепна Милко и допълни: - Той умира...

- С голи ръце ще те убия този път! - извика отново кметът.

- Добре - отговори кротко Милко. - Но извикай помощ.

- Къде?

- На Калето.

82

- Ставай! - изкрещя някой в ухото му.

- Спи ми се - отвърна Траян и се обърна към стената.

- Стани, чедо - чу той благия глас на баба си, но не успя да отлепи клепачи. - Вампора има нужда от помощ.

- Спи ми се.

- Лельо Бендо, дай ми студена вода! Ще го полея и ще се разсъни!

- Не! - изкрещя неочаквано Траян и скочи. - Не искам да ме заливаш! Току-що се къпах!

- Да вървим! - нареди Вампора.

- Къде?

- На Калето.

- Пак ли? - изпъшка младежът.

- Защо пак? - озадачи се кметът.

- Обърках се - бързо отговори Траян, но не уцели крачола си и заподскача из стаята. - Защо ще ходим на Калето?

- Балабана умира - мрачно изговори кметът.

- Какво е станало?

- Не знам - отвърна Вампора и излезе навън.

- А ако убиецът ни чака там? - последва го Траян, но попита шепнешком, за да не плаши баба си.

- Трябва да отида.

- Кой ти се обади?

- Милко.

- Този убиец? - изуми се Траян.

- И ти мислиш, че е убиец - поклати глава Вампора.

- Не мисля. Знам, че е убиец - твърдо каза младият мъж. - А ти защо му вярваш?

- Трябва да спася Балабана.

- Ако не загинем и двамата.

- Тримата. Докторът ще дойде с нас.

Оставиха линейката до чешмата на Елия, а после тримата мълчешком продължиха към Калето. Вампора и Траян държаха носилката от линейката. Отдалеч забелязаха светлината от фенера и се насочиха натам. Милко възбудено извика:

- Още е жив! По- бързо!

- Докторе, по-бързо! - извика и Вампора.

Доктор Дарев се наведе, прегледа бързо ранения и каза:

- Първо да го пренесем до линейката.

- Ами раната на главата му? - обади се плахо Милко.

- Там ще мога да го огледам по-добре - отвърна фелдшерът. - И да окажа необходимата помощ.

- Ти мълчи! Да не разбираш колкото доктора, а? - изрепчи се Вампора на пришълеца.

Четиримата мъже с усилия преместиха тялото на Балабана върху носилката. Занесоха го с две почивки до линейката. Вампора щеше да кара и нареди на Милко да седне отпред. При ранения се качиха докторът и Траян. Бавно потеглиха. Докторът внимателно почисти раната на главата.

- Ще се оправи ли? - попита Траян, който внимателно следеше действията на фелдшера.

- Ако няма мозъчно-черепна травма - отговори доктор Дарев. - Предполагам, че има и пукнати ребра... - Погледна към Траян и допълни. - По дишането се разбира.

Траян само кимна и се отпусна назад. Преди да затвори очи, една странна мисъл прелетя през съзнанието му. Сигурно съм луд, бе последното, което помисли, преди да тръгне на разходка из Спящото царство.

Линейката подмина Кралево и продължи по пътя за града.

83

- Днес не ти спори копането! - обади се Вампора.

- Спал съм само три часа - отвърна Траян и изхвърли нова пръст.

- А кой хърка в линейката? - подсмихна се кметът. - Аз едва придремах и часовникът звънна.

Бяха се прибрали от града към четири сутринта. Изчакаха, докато лекарите им съобщиха, че няма опасност за живота на Максим Балабана, и потеглиха към Балкана.

- Да бяхме взели и Милко... - предложи Траян.

- Не искам да се мотае около мен - изръмжа Вампора. - А и трябва да изкара стадото...

- За колко часа е погребението на господин Бончев?

- Когато изкопаем гроба... - начумери се отново Вампора и въздъхна.

- И гробокопач станах в това село... - задъхано изрече младежът, погледна намръщения кмет и допълни: - На доброволни начала.

- Доброзорни се казва.

- Няма да споря - съгласи се Траян. Подпря се на лопатата, поколеба са за миг, преди да сподели мисълта си гласно: - Казах ли ти, че някой е ровил в гроба на Коко Хлопката?

- Какво? - изуми се Вампора и дори спря да копае.

- Ела да ти покажа...

Двамата тръгнаха към гроба на Коко Хлопката. Вампора опипа пръстта, поиздърпа няколко стръка цветя и ги подреди отгоре.

- Кой е го е сторил? - замисли се той.

- Не знам, но е било предишната нощ - отвърна Траян.

- Коя нощ? - не го разбра кметът.

- Преди ние да ровичкаме Прокълнатия гроб.

- Но тогава... - замисли се кметът - намерихме Щурата Стела под Пеещата круша.

- Може тя да е копала - предположи младият мъж.

- Стела е - уверено изрече Вампора. - Даже настояваше да го направим...

- Но какво е търсила?

- Не вярваше, че Коко Хлопката е мъртъв.

- Защо?

- Обичаше го от малка, познаваше дяволиите му...

- Не е ли била на погребението му?

- Закрит ковчег... Катастрофа...

- Сега разбирам... Не може да приеме, че любимият й е мъртъв.

- Не е само заради това...

- А защо тогава е мислила, че Коко е жив?

- Разни щуротии станаха из селото - смутолеви Вампора.

- Като светещите дини?

- И други такива... - махна с ръка кметът. - Дай да копаем!

- Чакай! - извика Траян. - Погледни към Прокълнатия гроб!

- Пак има яйце...

- А знаеш ли какво символизира яйцето?

- Бончо Гладиатора знаеше... - спомни си Вампора. - Каза, че било космическото яйце.

- Според древните митологии Вселената произлиза от Космическото яйце. То е символ на тайната на живота, сътворението и възкресението...

- А пише ли някъде защо се слага яйце върху гроб?

- За да се попречи на мъртвия да вампиряса - отговори Траян.

- Подиграваш ли ми се? - наежи се Вампора.

- Говоря сериозно - продължи историкът. - В Древен Египет и Елада яйцето е съпътстващ атрибут в погребалните обичаи... Но не помня как точно са използвали яйцата... Има ли врачки в Кралево? - неочаквано се сети той.

- Откъде ти хрумна?

- В Древен Рим гадаели на яйце. Слагала бременната римлянка оплодено яйце в скута си и ако се роди петленце, значи жената ще има момченце...

- Че как са познавали от току-що пръкнало се пиле?

- Не мога да ти отговоря. При християните... Знаеш за писаните яйца по Великден...

- Остава и това да не знам! - отвърна Вампора. Помълча малко и допълни. - Но Бончо всичко свързваше с траките...

- При тях яйцето отразява орфическия мит за Сътворението. Светът е породен от свещения брак на Слънчевото божество с Великата богиня майка - Земята. Нарича се хиерогамия...

- Стига, стига! Копай! - върна го на земята Вампора. - После ще приказваме!

- Да не би в Прокълнатия гроб да сте заровили майка и син? - неочаквано попита Траян.

- Не видя ли, че вътре са кокалите само на един човек! - ядоса се Вампора.

- На майката или на сина?

84

- Шефе, да бяхме си наели квартира в Кралево, а?

- Натам вървим, юнако - отвърна Мишената. - По-евтино ще ни излезе...

- Но Мария няма да те пусне - закачи го Радо.

- Аз и не искам да ме пуска - усмихна се Донов.

Мария се наричаше не само съпругата на комисаря, но и дъщеря му. В случая ставаше въпрос за Голямата Мария.

- Сега защо отиваме? - попита младият полицай.

- Не си ли чел полицейския бюлетин?

- Кога? Нали ме взе направо от стълбите на дирекцията? - подсети го Радо.

- Две събития от изминалата нощ в Кралево...

- Ухааа. Само две?

- Аха. Пожар в кръчмата и срутване на камъни върху Максим Балабана.

- Отново нещастни случаи... - изпъшка Радо.

- Поне на пръв поглед - облегна се назад Мишената. - Ще видим какво ще решат колегите за пожара.

- Но опитът за убийство на горския е наш проблем...

- По-интересен е въпросът какво прави Балабана посред нощ на Калето?

- Там ли се е случило?

- Да.

- Някой го е поканил на последен танц - предположи Радо.

- Предпоследен... Все пак не е успял да го убие...

- Дали Милко Димитров Милков е бил там?

- Ще го питаме.

- Но кралевци няма да са доволни от нас.

- Какво имаш предвид?

- Ще ги разочароваме с експертизата за отпечатъците...

- От самото начало изглеждаше нагласено... - уверено произнесе Мишената. - Кой ще скрие издирвана пушка под леглото си?

- Явно някой знае за криминалното минало на Милко и затова подхвърля пушката на Стела под леглото му.

- Иска да натопи един доказан убиец - продължи комисарят.

- За да може да се скрие зад неговото досие. Не забравяй, че този Милко е отскоро в селото...

- Дошъл е в деня на смъртта на Коко Хлопката...

- На другия ден е убийството на Димо Вълкобореца...

- Не е той нашият човек - отсече Донов.

- Заради вълка - съгласи се веднага партньорът му.

- Вълкът е хванат от местен човек... Поне няколко дни е бил в пещерата...

Следващите няколко завоя преминаха в мълчание.

- Как да открием на кого са другите отпечатъци? - обади се Донов.

- На човека, който е подхвърлил пушката...

- Как не се сетих сам! - изсмя се комисарят. - Юнако, човекът, който е подхвърлил пушката, е бил онази нощ с Щурата Стела!

- Логично е.

- Въпросът е друг... Дали той е подлудил коня на жената?

- И ако е той, как е успял да заблуди Щурата Стела така, че да инжектира коня? Пак само въпроси...

- Трябва да открием мотивите... Всичко останало са само факти, които водят до онзи знак. - Мишената посочи с ръка пътния знак „Улица без изход“.

Тъкмо бяха влезли в Кралево.

- Кралевци сигурно знаят...

- Но досега нищо съществено не са ни казали... - изсумтя комисарят. - Крият нещо, сигурен съм...

- А то е в основата на всичко.

- Как да ги накарам да си отворят устата?

- Заведи ги на зъболекар!

- Не ми е до шеги, юнако!

- Една катафалка ни следва - видя я Радо в огледалото за обратно виждане.

- Ух! Забравих! - плесна се по челото Мишената. - Днес е погребението на Бончо Гладиатора!

- Да карам ли към гробището?

Не получи отговор, но забави скорост, за да може катафалката да ги задмине, и пое след нея.

- Дали убиецът е на гробището? - попита с привидно уплашен глас Радо.

- Знае ли човек...

- Ясно. Ще се оглеждаме! - бодро заяви младият полицай.

85

Катафалката на траурна агенция „Хадес“ зави направо към гробището. Вампора извика след нея, но шофьорът не го чу. Кралевският кмет се качи на нивата и пое след тях.

Погребението на Бончо Гладиатора се падна в събота. Затова Вампора не се изненада от множеството, което бе струпано пред гробището. Ако роднините не уважаваха покойника, то поне имаше бивши ученици на Бончо Гладиатора, които не бяха го забравили.

За изненада на Вампора от катафалката първо се измъкна Максим Балабана. Главата му бе овързана с бинтове. Кметът дръпна приятеля си настрани:

- Защо дойде?

- Ти нямаше ли да дойдеш? - отговори му с въпрос Балабана.

- Как си?

- Главата ми тежи... Едва дишам...

- Ще се оправиш! - Вампора понечи да го потупа по рамото, но се сети за пукнатите ребра. - Важното е, че  си жив!

Към тях се приближи жената на горския, мълчаливо му подаде ижовката и се отдръпна.

- Защо искаше да ме убиеш? - попита горският, като впери поглед в приятеля си.

- Какви ги приказваш? - ядоса се Вампора.

- Защо ме повика тогава на Калето?

- Не съм те викал. Дори не знам ти какво правеше там!

- Обади ми се по телефона и ми каза, че ме чакаш на Калето. - Горският говореше спокойно, но не отделяше поглед от съученика си.

- Не съм ти звънял - повиши глас Вампора. - На, виж! - Той извади мобилния си телефон и го подаде на Балабана.

- Звъня ми на стационарния телефон.

- Откога не съм ти звънял по него!

- Помислих, че си открил Милко.

- Той те откри - прошепна Вампора. - Ако не беше пришълецът, вече да си предал богу дух!

- Не разбирам...

- Аз ти звъннах, Милко се обади от твоя телефон и те спаси.

- Нали той е убиецът? - изненада се Балабана.

- И аз не знам вече кой е... - въздъхна Вампора. - После ще говорим!

След малко положиха ковчега до гроба, а хората се наредиха наоколо. Вампора се сети, че не е написал нито ред, за да изпрати съученика си. Но трябваше да каже няколко думи. Започна плахо, но разбра, че всичко, което казва, идва от сърцето му:

- Тъжно е, когато приятелите ти напускат този свят един по един... И то в толкова кратък срок... - Той пое дъх и продължи. -Бончо е мой приятел, откакто се помня... Въпреки прякора си не можеше да се бие, както правехме аз и Балабана... Не измисляше весели истории, както Коко Хлопката, не беше буен като Щурата Стела... Дори си беше плашлив, но никому не е сторил зло... Бончо Гладиатора знаеше повече от нас за света и хората... Той съхрани за поколенията историческата памет на Кралево... И го направи, без да очаква награда или похвала... Защото притежаваше духа на възрожденски учител... Вие, неговите ученици, сте наясно... Иначе нямаше да сте тук в този скръбен ден... - Вампора огледа присъстващите, които вече подсмърчаха. И него нещо го задавяше, но трябваше да довърши. - Бончо Гладиатора преди дни ми каза, че е хубаво, ако има кой да те изпрати... Тогава не го разбрах, дори му се скарах... Сега съм наясно, че този от нас, който остане последен, че бъде нещастен на този свят... Но той ще бъде щастлив, когато пристъпи прага на отвъдното, защото приятелите му ще го чакат там с нетърпение...

Велизар Вампора не издържа и отстъпи назад. Не чу нищо от думите на другите опечалени. Едва когато Балабана го дръпна за ръкава, дойде на себе си. Двамата заредиха пушките, изчакаха хората да се отдръпнат и стреляха в небето.

Малко след тях се чу трети изстрел. Не му обърнаха внимание. После изстреляха по още два изстрела. Стори им се, че ехото оттекна чак до Калето и се разби в каменния му зид.

- Хубаво слово - изрече накрая Балабана. - Хвана ме за гушата... На Бончо Гладиатора щеше да му хареса...

- И на Щурата Стела - отвърна тихо Вампора. - Сигурно така искаше да говоря за Коко.

86

Полицаите ги чакаха под Пеещата круша.

- Чухте ли и другите изстрели? - попита ги Мишената.

- Не - отвърнаха почти едновременно Вампора и Балабана.

- Още някой стреля - продължи комисарят. - Ей оттам! - Той посочи с ръка към боровата гора.

- Тук повечето хора имат оръжие - отговори кметът.

- Но кой знае, че имате този погребален обичай? - попита този път Радо.

- Не е обичай... Отскоро стреляме - отвърна Вампора.

- От погребението на Коко... - обади се и горският.

Хората бавно минаваха покрай тях и продължаваха по пътя към Кралево. Подухваше лек ветрец и развяваше траурните кърпи. Приличаха на черните флагове, които поставяха на брега на морето при мъртво вълнение. Докато изчакваха множеството да се разпръсне, Вампора задъхано разказа събитията от тази нощ. Мишената само слушаше, но Радо записваше в тефтера си.

- Кого подозираш? - обърна се комисарят към Балабана.

- Софиянеца.

- Кого? - Вампора изненадано погледна приятеля си..

- Него видях последно на Калето.

- Но той гаси пожара в кръчмата - каза кметът.

- Сигурен съм, че Софиянеца беше на Калето - повтори Балабана.

- Може двете събития да са станали по различно време - намеси се Мишената. - Радо, запиши!

- Пиша, шефе - отвърна нервно младият полицай. - Какво правеше Софиянеца на Калето?

- Препикаваше едни свещи... - отговори горският и виждайки недуомяващите им погледи, поясни: - Да ги угаси.

- Свещи? - замисли се Радо.

- А Ели, дъщерята на Мазачо, подозира Траян, че е подпалил кръчмата - обади се отново кметът.

- Защо? - попита Мишената.

- Заради изгорената ръка.

- Сигурно е пострадал, преди да се сети да припикае свещите - засмя се Мишената.

- И все пак Софиянеца скри, че е ходил на Калето - продължи Вампора.

- Разрешение ли трябваше да ти иска? - подхили се комисарят.

- Не - замисли се кметът. - Сетих се! Когато го будех, той каза: „Пак ли?“

- Обясни го отначало! - нареди Мишената.

- Казах му, че трябва да отидем на Калето, а той ме попита: „Пак ли?“

- Значи преди това е бил там - заключи младият полицай.

- Но не е сигурно, че е причаквал вас - обърна се Радо към горския.

- Защо? - изненада се Балабана. - Кого друг ще чака?

- Нямаше да пали свещи, а после да ги гаси - обясни Мишената. - Особено по такъв ефектен начин.

- Може да е искал да ме примами - не се съгласи Балабана.

- Тогава щеше да остави свещите да горят, а той да се скрие в тъмното - отбеляза комисарят.

- Ама той изчезна някъде - настоятелно каза горският. - Паднах... А после чух стъпки и видях сянката му на зида.

- Сигурен ли си, че е бил той?

- Дълга сянка беше... - смутолеви Балабана. - Той ще да е...

- Всички сенки са удължени - каза Мишената. - Особено при пълнолуние...

- Може сянката да е била на Милко - подметна и Вампора.

- Нали той те спаси?

- Не знам - обърка се горският.

- А пушката на Стела? - неочаквано се сети кметът.

- Отпечатъците не са на Милко - бързо отговори младият полицай.

- Няма как да стане! - наежи се кметът. - Нали пушката бе под леглото му?

- Подхвърлена е - облени отново Радо.

- Как не се сетих! - удари с юмрук по челото си Вампора. Разтърка удареното място и попита: - А ще проверите ли кой е звънил на Балабана тази нощ?

- Ще проверим - отвърна младият полицай. - Някой от вас знаеше ли, че Милко има съдебно досие?

- Какво има? - не разбра Вампора.

- Криминално минало - поясни Мишената.

- Съден е за убийство - продължи Радо.

- И ние си мислехме, че е убиец... - каза Вампора. - Но...

- Какво?

- Защо тогава ще спасява Балабана? - недоумяващо изрече той.

- Защо си мислехте, че Милко е убиец? - попита го Мишената.

- Ами... - не довърши кметът.

- Загубихме приятелите си за кратко време - обади се Балабана.

- Но защо? - Мишената последователно погледна двамата кралевци.

Не му отговориха.

87

Траян се събуди от щръкналия си член. Притвори отново очи и образът на Емилия затанцува около него. Трябваше да я види наяве. Нямаше да издържи до нощта.

След половин час зае място на канапето в лечебницата. Двама старци бяха обградили медицинската сестра и й разказваха истории от младостта си. Като не го могат вече, надлъгват се за миналото, помисли си Траян. Красавицата ги слушаше внимателно, от време на време отмяташе назад огнените си коси, при което се откриваше бялата й дълга шия. Искаше му се да впие устните си в малката ямичка на шията й и да продължи надолу. Невероятна е! Той усети, че се възбужда и излезе навън, за да се разсее. Запали цигара, но не отделяше поглед от движенията на Емилия. Изчака последния старец да влезе в лекарския кабинет и се приближи до медицинската сестра. Наведе се над нея и промълви:

- Желая те!

- Не сега! - отвърна нервно тя и посочи с глава към вратата на докторския кабинет.

- А кога?

В този момент влезе една възрастна жена, поздрави и седна на канапето. Траян се дръпна рязко назад, а Емилия го попита с неутрален тон:

- Вие за какво сте?

- Изгорих си ръката.

- На пожара ли?

- Не, преди това - отвърна той. - Изгорих се на една свещ... - ухили се той и й смигна.

- Сега ще ви видя...

Той влезе зад бюрото й, където се намираше медицинско шкафче и обикновен стол. Тръшна се на стола, погледна към новодошлата пациентка, а му се искаше да я удуши. Медицинската сестра извади мехлем и намаза изгореното място върху лявата му ръка. Траян започна да разкопчава ризата си.

- Вижте и тук.

Емилия се наведе, плъзна гальовно ръка по гърдите му, при което той веднага се възбуди.

- Тук не е наложително да се третира мястото.

- А тук? - хвана се той за чатала.

- При следващото ви посещение - изрече високо тя.

- Кога? - прошепна той.

Не му отговори, а седна отново на бюрото си.

- Еми - обади се възрастната жена, - разбра ли за пожара?

- Едва тази сутрин - отвърна Емилия. - Снощи така сме заспали, че нищо не сме усетили...

Траян беше на вратата, когато вратата на лекарския кабинет се отвори. Той се пъхна, преди още пациентът да излезе отвътре.

- Докторе - обърна се Траян към фелдшера, - Вие не бяхте ли при гасенето на пожара?

- Пропуснал съм този подвиг - засмя се доктор Дарев. - Вампора едва успя да ме събуди!

- Странно.

- Защо?

- Стори ми се, че ви видях - изрече несигурно Траян.

- Объркал си се.

- Вероятно.

88

Вятърът щеше да ги отнесе, докато вървяха към Калето. Поривът му бе спрян едва от двуметровия зид на старата крепост, зад който се подслониха.

- Ето - посочи с ръка Балабана. - Тук паднах.

- Брей! - възхити се Мишената, след като съзря купчината камъни. - Здрава глава имаш, Балабане!

- Як балканджия съм - усмихна се горският.

- Как сме се замеряли с камъни по главите! - намеси се и кметът.

- Спомняш ли си пукнатата глава на... - започна Балабана, но срещна нетърпеливия поглед на комисаря и млъкна.

- Местен човек трябва да е - обади се Вампора, като прехвърли няколко камъка през ръце.

- Защо? - попита го Мишената.

- Пази Калето - изрече кметът, като се изправи. - Камъните не са от зида...

- А дали ще може да го разруши? - намеси се и Радо. - Погледнете спойката между камъните.

- Няма нито хоросан, нито цимент - поясни Вампора. - Какъв майсторлък!

- Юнако - обърна се комисарят към партньора си, - качи се на зида и погледни оттам!

- Мини откъм северната страна - посочи с ръка Вампора. - Оттам ще можеш лесно да се покатериш.

- Ако не ме издуха вятъра - каза Радо.

- Сложи няколко камъка в джобовете си - обади се Мишената.

- Да ви целя отгоре ли?

- Не, да не те издуха вятърът!

След малко Радо се показа над тях. Зидът бе широк около тридесетина сантиметра и можеше да се ходи по него.

- Наистина е строено за векове! - чуха отгоре гласът  на младият мъж.

- Мисли аналитично, а не патетично! - попари го шефът му.

- Не мога да не се преклоня пред древния строителен гений - отвърна му Радо.

- Само не се покланяй!

- Е, не съм чак толкова опиянен.

- Как е горе?

- Проветриво - отвърна младият мъж. Огледа пространството под него и продължи: - Интересни неща виждам...

- Ще ги споделиш с нас?

- Ако се върна жив и здрав...

- А откри ли нещо? - нетърпеливо попита Мишената.

- Не само едно - загадъчно изрече Радо и отново изчезна от погледа им.

Балабана и Вампора седнаха до стената. Мишената обикаляше в кръг около тях.

- Къде пропадна? - обърна се Мишената към приближаващия Радо.

- Полях едни храсти.

- С лопата в ръка? - Комисарят едва сега съзря лизгара, който носеше партньора му.

- И с мрежа в другата.

- А кой ти държа оная работа?

- Вятърът - невъзмутимо отвърна Радо.

Двамата полицаи заобиколиха грамадата от камъни, за да се отдалечат от кралевци. Вампора се надигна, за да ги последва, но Мишената го спря с ръка.

- Казвай сега!

- Свещите образуват кръг - започна Радо. - По-голямата част от камъните съща са паднали в кръга.

- Това го видях и оттук - промърмори комисарят.

- Отгоре намерих тази мрежичка за зеленчуци с два останали на мястото си камъка и този лизгар.

- Отново имаме много добра подготовка - заключи Донов.

- В мрежичката са събирани камъните, а после са бутнати с помощта на лопатата...

- За да се изсипят наведнъж - довърши Радо. - Има някакви драсканици по лопатата - и я подаде на шефа си.

- С химически молив са написани - огледа я комисарят.

- Кралевци ще познаят ли чия е?

- Ако им отърва - изсумтя Мишената. Помълча малко и попита: - Дали наистина Софиянеца не е примамил по този начин Балабана?

- За да му посочи точното място ли?

- Да.

- Нямаше нужда да гаси свещите тогава...

- Да не го защитаваш, защото ти е набор?

- По-млад е от мен.

- Но го защитаваш - настоятелно повтори Мишената.

- Той няма мотив, шефе.

- А може и да не сме го открили още, юнако.

Двамата полицаи се приближиха към кралевци. Мишената подаде лопатата на Вампора.

- Чия е? - попита той.

- На леля Бенда - отвърна бързо кметът. - Написано е тук - той посочи нечетливите знаци.

- А тя е баба на Софиянеца, нали?

89

На връщане Траян реши да мине покрай кръчмата на Мазачо. Поведението на Ели снощи бе повече от странно. Защо не му се е обадила, щом е била сама? Всъщност по-добре стана така.

Ако трябваше да избира... Ако вчера трябваше да избира, щеше да предпочете Ели. За днес не е толкова сигурен... От снощи малката му глава мислеше вместо него.

Дебелата обгорена порта на кръчмата зееше като на хан, ограбен от разбойници. Траян надникна вътре, но миризмата на изгоряло бе непоносима. Въпреки това пое дълбоко въздух и влезе.

Видя безформените черни петна около камината, които приличаха на огромни паяци, здраво закрепени за опушените от огъня стени. Мебелите бяха изчезнали. Подът от шлифовани речни камъни многократно бе мит, но все още не бе възвърнал естествения си сив цвят. Само дървеният бар плот срещу камината по чудо бе оцелял.

Отнякъде се носеше стържещ звук. Траян надникна зад бара и видя Ели да мие пода с остра четка.

- Дай и на мен четка! - каза той.

- Нямаш ли четка за зъби?

- Не ми се слуша казармен фолклор.

- Да си измиеш мръсната, лъжлива уста! Арогантно копеле!

- Нареждаш като свадлива съпруга на хамалин - засмя се Траян.

Ели рязко стана, обърна се към него и попита:

- Къде си изгори ръката?

- На една свещ - спокойно отговори той.

- Как?

- Пресегнах се за чаша вода и... Без да искам улучих пламъка на свещта.

- На свещ ли пишеш вече? - иронично попита момичето.

- Запалих свещ заради дима от цигарите - смело излъга Траян и премина в настъпление: - Ти защо не ми свирна снощи?

- Не знаех, че си момче на повикване.

- Да изтървем такава възможност! - направи опит да я прегърне, но тя се дръпна настрани.

- Ти не улучи момента... Просто изчезна! Фу!

- Никъде не съм ходил.

- Така ли? - погледна го недоверчиво Ели. - А как видя пожара? От вас не се вижда кръчмата.

- Разхождах се.

- Със свещ в ръка ли се разхожда?

- Писна ми! - ядоса се Траян. - И не е твоя работа!

- Мъжки отговор - обади се откъм вътрешната врата Адриан Мазачо, който тъкмо влезе откъм двора на къщата.

- Но сигурно е свързан с жена... - изсъска в ухото му Ели.

- Благодаря ти. - Кръчмарят се здрависа с Траян. - Ако не беше ти...

- Друг щеше да забележи огъня - наведе се надолу Ели и продължи отново да търка каменния под.

Мазачо погледна единия, после другия и излезе от помещението.

- Къде се разхожда? - продължи разпита Ели.

- Край боровата гора.

- С оная курва, дето омайва старците...

- Пас съм - отдръпна се назад Траян, изненадан от досетливостта на момичето. - Явно си в цикъл.

- Но снощи не бях! - извика Ели и хвърли четката към стената.

- Е, аз не бързам да си ходя - отстъпи още две крачки към външната врата той. - Когато си готова, свирни!

- Тъпо софийско жиголо! - изкрещя тя.

- Никой още не ми е плащал - натърти на всяка дума Траян и добави иронично: - Селска хубавица!

- Селска?

- Е, не си градска... - Той сви рамене.

- Гадняр.

- А ти си коза.... Дива коза! - разкрещя се и Траян. - Хем ти се иска, хем не ти стиска!

- Софиянецо, изчезвай! - насочи към него пушката си Мазачо, като се показа откъм вътрешната врата. - И не се връщай!

- Що? Не продавате ли вече цигари? - нагло попита той.

Мазачо зареди пушката и Траян бързо се измъкна на улицата. Днес не му вървеше.

90

Първо се появи Краля - на самото било на Еленица. Сякаш бе вписан в кръг от слънчево сияние.

- Ехааа - извика Радо. - Сънувам ли?

- Това е Краля - козелът на Коко Хлопката - каза Вампора.

- Съвсем подивя след смъртта на стопанина си - обади се и Балабана.

- Върви насам-натам... Появява се, изчезва... - допълни кметът.

- Диаманти ли има в рогата му? - попита отново Радо. - Блести на слънцето...

- А, диаманти! - изрече кметът. - Златната боя на Мазачо е по него...

- Така и не разбрахме кой го е нашарил - отбеляза горският.

- Да откраднеш боя... Детинска работа ми се струва...

- Какво? - едва сега наостри уши Мишената. - Какво са откраднали?

- Златната боя на Мазачо. С нея е боядисан козелът - отговори Вампора.

Те бяха на тридесет метра по-надолу. Краля се огледа и се спусна към тях. Когато ги наближи, вдигна глава - нагоре, после кимна два пъти и ги подмина. Радо за малко и той да кимне в отговор.

- Пак тръгна към Водопада - отбеляза кметът.

- Няма ли да го хванем? - предложи плахо Балабана.

- Съвсем го отървахме!

- Ще направим хайка за помена на Коко - отговори Вампора. - Дотогава да скитори на воля из Балкана.

- Какво разкошно куче! - Радо отново посочи с ръка билото на Еленица. - А то как се казва? - обърна се той към Вампора.

- Кумчо Вълчо се казва - прошепна в ухото му Мишената.

Вълкът се виждаше ясно. Изглеждаше спокоен, явно вятърът духаше откъм Орловица и затова не ги усети. Балабана и Вампора бавно свалиха пушките си, насочиха ги нагоре и стреляха почти едновременно. Вълкът изчезна.

- Не го улучихме - ядоса се Вампора.

- Може да се е търколил от другата страна - предположи Балабана.

Четиримата мъже с бързи крачки тръгнаха към билото. Радо дори подтичваше.

- Спри се, юнако! - нареди Мишената. - Дори пистолет нямаш!

- Имам права лопата - задъхано отговори Радо, който се подпираше по нанагорнището на лизгара, намерен на Калето - Вълкът или е избягал, или е смъртно ранен.

- Пак е опасен - обади се зад него Вампора.

Радо тъкмо да изкачи билото, когато нещо му мина път, блъсна го и той се търколи два-три метра надолу. Друг вълк, изтръпна той.

- Не се бой! - извика му Вампора. - Това е Царски - кучето на Коко Хлопката!

Царски започна ожесточено да лае някъде зад баира. Радо се изправи и пое бавно нагоре. Когато превали върха, видя вълка. Бе изпружил крака. Около него се въртеше Царски в кръг, доближаваше се до трупа, отдръпваше и не спираше да лае. Младият мъж махна с ръка към другите и извика:

- Мъртъв е!

- Кой? - изрева Мишената.

- Вълкът, кой.

Тримата едри мъже се дотътриха до върха, погледнаха наоколо и седнаха на земята. Едва поемаха дъх. Вампора само успя да изкрещи към кучето:

- Чиба, Царски! Чиба! - и хвърли камък към песа.

Кучето полая още малко, направи няколко кръга около тях и приклекна близо до трупа. От време на време надигаше нагоре глава, ослушваше се и пак лягаше.

- Кой го уцели? - попита Мишената.

Двамата кралевци повдигнаха рамене. Вампора реагира пръв:

- Ще познаем по гилзата...

Радо се приближи до вълка, огледа го и каза:

- Убит е с един изстрел в темето.

- Какво? - стана веднага Вампора. - Как така?

Балабана го последва. Двамата се надвесиха над трупа.

- Наистина е убит отзад - каза и Балабана. - Може да се е извърнал към нас в последния момент.

- Може - съгласи се Вампора и се огледа - Не чух трети изстрел.

- Млад единак е - отбеляза Балабана. - Около две-тригодишен е.

- Сигурно си търси глутница.

Мишената едва сега стана:

- Точен изстрел, а?

- Точен е - съгласи се кметът. - Ама кой го уцели?

- Дали е нашият вълк, юнако? - попита комисарят партньора си.

- Да се надяваме - отвърна Радо.

- Този, дето уби Димо ли? - сети се Вампора.

- Аха.

- Ами къде е веригата му? - попита отново той.

- Веригата ще я открием при този, който го е заловил - убедено изрече Мишената. - Възможно ли е да има и други вълци наоколо?

- Възможно е - несигурно изрече Балабана. - Но понякога младите единаци изминават много километри, докато открият към коя глутница да се присъединят.

- Искаш да кажеш, че този екземпляр е транзитно преминаващ през землището на Кралево? - попита Радо.

- Екотурист, а? - засмя се и Мишената.

- Не знам - смутолеви Балабана.

- Юнако, гушкай вълка и да вървим!

- Като бебе ли да го гушна? - Радо се завъртя около вълка. - И как да гушна стокилограмово пеленаче... -

- А! Не стигат до сто - обади се Балабана. - Този не е повече от четиридесет...

- Да го набуча на правата лопата? - повиши тон младият полицай. - Трофей на абориген, забучен на копие.

- Ако искаш на гръб го носи! - продължи Мишената.

- Шефе, ти що не пробваш? - ядоса се Радо.

- Аз съм шеф.

- А аз - хилав слуга на голям шеф.

- Момче - обърна се Вампора към Радо, - много си наперено. Ако аз ти бях началник...

- Щеше да ми нашариш задника с колана - отвърна му младият полицай. - Не виждате ли, че няма как да го отнесем?

- Има, как да няма - отвърна Балабана и тръгна към храсталака.

Вампора го последва. Мишената се приближи до Радо и тихо каза:

- Юнако, дръж се прилично!

- Слушам, господин комисар! - чинно отговори младият полицай.

- Така те искам! - потупа го по рамото шефът му.

След малко двамата кралевци се върнаха, нарамили цял сноп от лески и два по-едри клона. Набързо направиха носилка, като оплетоха леската около двата клона. Бавно тръгнаха към Кралево.

Ако се бяха обърнали назад, щяха да видят, че Царски не ги последва. След малко кучето размаха опашка и се спусна към отсрещния рид.

91

- Къде е правата лопата? - попита Мишената още от вратата.

- Не знам къде е нито правата, нито кривата лопата - отвърна незаинтересовано Траян.

Той не се впечатли от нахлуването на четиримата мъже в двора. Беше вкиснат след срещите с Еми и Ели и се чудеше защо съдбата се обърна срещу него.

- Софиянецо - намеси се Вампора, - отговаряй!

- Кмете, изчакайте на улицата с горския - учтиво каза комисарят. - И пазете... - не довърши той.

Бяха оставили лизгара, намерен на Калето, подпрян на дворната порта откъм страната на улицата. Щяха да го покажат на младежа в подходящия момент.

- Ако ви трябва помощ... - намусено изрече кметът, но все пак двамата с Балабана се измъкнаха навън.

- Отговаряй, момко! - Мишената застрашително се приближи до младежа.

- Днес наистина не ми е ден - разпери ръце Траян и се дръпна назад. - И ти ли гроб ще копаеш? - обърна се той комисаря.

- Твоят гроб, Софиянецо - мрачно отговори Донов.

- Донеси си тогава лопата! - наперено отговори Траян. - Моята не я давам!

- Радо, да го приберем ли?

- Ако не си намери лопатата... - захили се Радо.

Траян се спусна към навеса, където държаха сечивата. Не откри лизгара, с който бе копал на гробището.

- Това ли търсиш? - попита зад гърба му Мишената.

Траян се обърна назад и видя лопатата в ръцете на комисаря.

- Откъде я открадна? - попита той полицая.

- Точният въпрос е къде я намерих - отговори самодоволно Донов.

- Ей тук, под навеса - посочи с ръка Траян.

- Тц. Опитай пак!

- Не ми се играят твоите игри!

- А какви игри заформи снощи на Калето?

- Любовни - без да иска, изрече Траян.

- С права лопата? - иронично попита Мишената.

- Разбрах - каза младежът. - Намерили сте правата лопата на Калето.

- Умник! - изрече комисарят.

- С нея са бутнати камъните върху главата на Балабана - едва сега се обади Радо.

- Не ходя по любов с лизгар.

- А цвете носеше ли? - засмя се Мишената. - Или само свещи?

- Нито... - започна Траян, но спря.

- Нито цвете, нито свещи - обади се Радо. - Това искаше да кажеш, нали?

Траян не отговори.

- Горският не е видял изгората ти - продължи комисарят.

- И аз не съм видял Балабана на Калето, но там го намерихме...

- Но той е видял теб там - натърти на последните две думи Донов.

- Малко преди камъните да се стоварят отгоре му - допълни младият полицай.

- А аз къде съм бил тогава?

- Качил си се на зида и с ей този лизгар си бутнал камънаците - каза категорично комисарят.

- Пробвай пак! - върна му го Траян и поясни: - Тогава аз съм търчал към Кралево...

- Балабана е видял сянката ти на зида... След падането на камъните - обади се Радо.

- Защо не съм го довършил с един по-голям камък? Защо съм го оставил жив? Какъв е мотивът ми? - набързо изстреля въпросите си Траян.

- Ти ни кажи... - подхвърли Мишената и кимна одобрително с глава. - Бърза мисъл...

- Но има логика в нея - прошепна на ухото му Радо.

- Ако въпросите не са предварително намислени...

В двора отново се намъкнаха двамата кралевци. Мишената се поколеба дали да ги изгони, но се отказа.

- Кой ще потвърди алибито ти? - попита Радо.

- Не ми трябва алиби.

- Коя е жената? - директно попита комисарят.

- Не е ваша работа!

- Кавалер - ухили се Донов. - Местна ли е?

- Няма да е извънземна я! - нагло отговори Траян.

- Мазачо ще те застреля веднага, щом разбере! - неочаквано се обади Вампора.

- Що? - нагло попита Траян.

- Софиянеца върти любов с щерката на Адриан Мазачо - поясни кметът.

- В това село всичко се знае! - изуми се младежът.

- Не можеше ли просто да отговориш? - сопна се Мишената и тръгна към улицата.

Останалите го последваха.

- Не можех да ви излъжа - прошепна Траян.

Добре, че баба Бенда не беше вкъщи.

92

- Ще се вмирише багажника - изтърси неочаквано Мишената.

- Да го оставим отворен тази нощ на служебния паркинг - предложи Радо.

Бяха прибрали вълка, още преди да разпитат Траян.

- Само внимавайте с кожата - намеси се Вампора. - Внимателно да се среже откъм корема...

- И главата изотдолу трябва да се извади - обади се и Балабана.

- А да го препарираме не искате ли? - захили се комисарят.

- Ние можем сами - не разбра иронията кралевският кмет.

- Вълкът е доказателство в разследването - обясни Радо.

- Знам, знам - прекъснато Вампора. - Ама като свършите...

- Да не го хвърлите на боклука? - обади се и Балабана.

- Изгаря се в екарисажа - отново поясни младият полицай.

- Няма как да стане! - наежи се кметът. - Ние го убихме, кожата е наша!

- Така е по ловджийския закон - подкрепи го и горският.

- И какво ще правите с кожата?

- Ще я закачим в кръчмата на Мазачо - бързо отговори Вампора. - На него всичките му трофеи изгоряха.

- Става - съгласи се Мишената.

Бе мръкнало. Седяха в двора на Милко и го чакаха да се прибере. Мишената не искаше да отлага разпита му за утре. Откъм боровата гора се чуха хлопатари, които бавно заглъхваха из селото.

- Идва - каза Вампора, който първи съзря фигурата на овчаря.

Милко влезе в двора и четиримата мъже се изправиха. Неочаквано овчарят се хвърли зад един храст и извика:

- Не съм виновен!

- Ей, Изтърван заек, покажи се! - изрева Вампора. - Комисарят иска да те разпита за снощи.

Милко излезе приведен с ръце върху главата си.

- Никой няма да те бие - спокойно каза комисарят, като се приближи към овчаря. - Свали ръцете си.

- Слушам - тихо отговори той.

- Разкажи за снощи!

- Отидох на Калето...

- Защо?

- Да преспя там...

- Последователно разкажи какво видя - обади се Радо.

- Първо видях самодива в бяло... - Запъна се за миг и поясни: - Тук много магии стават...

- Знам - прекъсна го Мишената. - После?

- После видях Балабана как отива към зида, но той мина от едната страна, а внукът на баба Бенда беше от другата...

- После?

- Траян тръгна надолу, Балабана мина там, където бе момчето... После паднаха камъните... И аз отидох да видя...

- А жена видяхте ли? - попита Радо.

- Нали ви казах? - отстъпи назад Милко. - Самодива в бяло...

- А жена от плът и кръв? - настоя младият полицай.

- Такава нямаше - с увереност изрече овчарят.

- Ти защо искаше да спиш на Калето? - сети се Мишената.

- Ами нали ме чакахте пред нас?

- И какво от това?

- Нали щяхте да ме арестувате?

- За какво?

- Нали съм убиец...

- Кого уби, мамка ти! - скочи напред Вампора, последван от Балабана. - Димо, Бончо, Стела?

- Или и тримата заедно? - допълни горският.

- Не! - свлече се на земята Милко и покри отново главата си с ръце.

- Стани! - нареди спокойно Мишената. - Разкажи кого си убил!

- Жена си - отвърна тихо овчарят, но без да става.

- Как точно се случи? - попита Радо.

- Вие знаете...

- Аз не знам - намеси се Балабана.

- Да пусна аз убиец в селото! - затюхка се Вампора.

Радо помогна на Милко да седне на тревата, а останалите го наобиколиха.

- Ще ме арестувате ли пак? - тихо попита овчарят.

- За какво?

- Вие си знаете...

- Убил ли си още някого? - със заплашителен тон попита комисарят.

- Не - веднага отрече Милко. - Освен на жена си, на никого не съм посягал...

- Защо я уби? - попита Вампора.

- Заради детето...

- Разказвай! - нареди кметът.

- Такава красива дъщеря имах... На годинка и осем месеца беше... Рая се казваше и сега е в рая... - Мъжът извади стара снимка и я показа на останалите.

Не я видяха в тъмното, но кимнаха с глави.

- Вижте какво ангелче беше... - Той открито се разплака. - Сега щеше да е абитуриентка...

- А жена ти? - припряно се обади Вампора.

- Не знам дали беше жена, но не беше майка...

- Кажи за убийството - прекъсна го отново кметът.

- Бях стругар в завода... Онзи ден бях втора смяна... Но тогава нямахме поръчки и ни пуснаха по-рано да си вървим... Прибирам се аз...

- А тя е с друг, нали? - сети се Вампора.

- С друг беше...

- Затова ли я уби? - ядоса се и Балабана. - Да беше й теглил майните!

- Теглих й аз майните... А любовникът й се измъкна през това време...

- Не ти ли мина?

- Не ми мина - нито тогава, нито сега...

- Защо?

- Отивам аз на балкона, ама не е откъм улицата... Кухнята има балкон с метални решетки и разстоянието между тях не е малко... Да се успокоя, преди да реша какво да правя... Навеждам се надолу и виждам русата главичка на Рая, синята й панделка...

И започват да идват хора отвсякъде... - задави се Милко и спря.

- Успокой се - потупа го по рамото Мишената.

- Не. Всичко трябва да кажа тази нощ... - през сълзи изрече Милко, пое дълбоко въздух и продължи: - Малката ми дъщеричка се промъкнала през решетките на балкона и паднала долу - разрева се отново той. - Докато оная се чука...

Притъмня ми пред очите... Грабнал съм сатъра и съм я посякъл... После нищо не помня...

- И аз щях да я убия! - тихо изрече Вампора.

- И аз - последва го горският.

- Никой не може сам да раздава правосъдие! - назидателно каза Мишената.

- Може, може... - поклати с глава кметът и хвърли поглед към приятеля си.

Балабана само кимна. Полицаят ги изгледа накриво.

- Но Милко го отнесе - продължи комисарят. - Провали живота си!

- Жена му го е провалила - бързо реагира Вампора.

- Почти осемнадесет години в затвора... - изрече Милко.

- В затвора ли стана... такъв? - недоизрече мисълта си Балабана.

- Оцелях, ама защо... - през сълзи отговори Милко.

- Как защо? - обади се Вампора. - Кой щеше да спаси Балабана, ако не беше ти? Изтърван заек си, ама...

- Изтървания заек - повтори и Балабана. - Отива му.

- Щом имаш прякор, значи си... - не довърши Вампора и потупа Милко по рамото.

93

Махмурлъкът му беше вместо сянка. А нали нямаше сенки по пладне?

Вече час Траян седеше под лозницата, но знаеше, че спи с отворени очи. Слънчеви зайчета подскачаха по лицето му, промушвайки се през лозовите листа. Той се отместваше настрани, но зайчетата го догонваха. Присмиваха му се открито. Дори не можеше да им отговори. Ледената вода от чешмата не му помогна особено. Главата му тежеше така, сякаш носеше хълма Орловица на темето си.

- Пийни студен айрян, чедо - приближи се към него баба Бенда.

Траян надигна каната, пи с едри глътки и част от млякото се стече по брадата му. Обърса се с ръка едва когато бяла струйка потече по гърдите му. Изруга наум, за да не подразни възрастната жена.

- Заради Ели ли се напи снощи? - попита благо баба му.

- Защо заради нея? - отговори с въпрос той.

- Говорят, че Мазачо те подгонил с пушката...

- Проклето село! - изруга Траян.

Направи опит да се изправи, но болката в главата му го принуди да се облегне назад.

- Отивам да спя - решително изрече той и с мъка се надигна.

- Ще те събудя, когато приготвя супата - каза баба му.

- Не ме буди!

Траян влезе в стаята и хладината й леко го освежи. Прерови раницата си, намери два аспирина и ги сдъвка. Тъкмо да легне, си спомни, че снощи писа някакви глупости на пияна глава. Погледна натам и видя, че лаптопът е заринат от някакви тетрадки. Приближи се и отвори първата.

- История на село Кралево, написана от Бончо Бончев - прочете гласно той и усети прилив на адреналин. - Тетрадките на Бончо Гладиатора!

Май някой искаше от него да допише историята на Кралево със събитията от последните дни. Кой му има такова доверие?

- Бабче, бабче - развика се той.

- Какво става, чедо? - запъхтяна се показа на прага старицата. - Добре ли си? - Тя се приближи и го пипна по челото.

Траян хвана ръцете й и нежно каза:

- Добре съм. Защо постоянно се тревожиш за мен?

- Ами за кого, чедо?

- Идвал ли е някой, докато спя?

- Никой не е идвал.

- А ти излизали?

- Нагледах Глухата Марина... - изрече баба Бенда и въздъхна. - И за нея се тревожа... Не е на себе си, откакто изгуби дъщеря си...

- Някой ми е подхвърлил тетрадките на Бончо Гладиатора - прекъсна я той.

- Сигурно иска да ги прочетеш - предположи колебливо старицата.

- Но кой е идвал тук?

- Отключено, е... Всеки може да мине - отговори тя. После припряно каза: - Ти по-добре чети!

- Ще ги прочета, но не сега... - бутна ги настрани Траян.

- Ами ако тайните на селото са описани от Бончо?

- Бабче, направи ми още айрян - съживи се отново той.

- Няма ли да ходиш на кафе „При Мазачо“? - смигна му тя.

- Нямам време - намуси се Траян.

- Да ти направя от онова, което купи от магазина? - подсмихна се старицата.

- Златна си, бабче - обърна се към нея той. - Знаеш ли как?

- Турското кафе се прави с магия... - засмя се баба му. -Чети на глас!

Траян се потътри след баба си, седна в кухнята, разгърна напосоки и зачете:

- По време на турското робство името на селото е Султанкьой (Царско село). То се споменава в османски данъчни регистри от петнадесети век. По това време тук са живеели около сто домакинства (ханета). Да не му се надява човек!

- Защо? Бончо много знаеше...

- Мислех, че е събрал само местните легенди...

- Той ходи до града да търси документи - защити го баба Бенда.

- Личи си - отбеляза Траян. - Мъжете от селото са били дервентджии. Пазили се прохода към Стамбул. Отглеждали са и големи стада от овце, кози и крави... - Спря и се замисли.

- Защо не четеш?

- Не е това, което ми трябва.

Траян се върна в стаята си и потърси с поглед листче, с което да отбележи докъде е стигнал. Под лаптопа се подаваше някаква салфетка. Той тъкмо да я затисне между листите, когато хвърли бърз поглед върху драсканиците си. Беше ги записал в кръчмата на Мазачо - онази вечер, когато подслушваше разговора на кралевци около убийството на Димо Вълкобореца. Хвърли тетрадката настрани. Салфетката съдържаше много по-ценна информация. Защо я беше подминавал досега?

94

- Юнако - обърна се Мишената към партньора си, - да възстановим последователността на събитията от снощи.

- Нищо особено, шефе - изненадано го погледна партньорът му, докато щракаше с мишката. - Върнах се и спах. А ти?

- Не ме интересуват битовите ти преживелици - промърмори комисарят. - Говоря за събитията в Кралево снощи.

- Онази нощ - поправи го младият мъж.

- Не дръж на подробностите! - повиши тон Мишената.

- В подробностите е майсторлъкът на нашия занаят.

- Ще те перна! - ядоса се Донов. - Напоследък се държиш непочтително.

- Съжалявам - искрено отговори Радо.

- Да не сте се скарали със Стоя?

Стоя Харизанова бе психолог и им помогна много, за да разкрият убиеца от крайния квартал. По време на разследването двамата с Радо доста се сближиха и в областната дирекция очакваха скорошни сватбени звънчета.

- Не - отвърна едносрично младият мъж.

- Ако изтървеш и това момиче...

- Изтървах я вече - неочаквано си призна Радо.

- Глупак!

- Стоя заминава на едногодишна специализация...

- Какво от това?

- Заминава за Швейцария - каза младият мъж.

- Е, Ани от паспортна служба е на разположение...

- Кой е циникът сега? - обиди се Радо.

- Не знам - отговори Мишената. - В тази стая сме само възпитани хора с позитивно отношение към живота. - Стана, разходи се зад бюрото и попита: - Опитът за убийство на Балабана или пожарът?

- Какво? - разсеяно попита партньорът му.

- Кое от двете събития е първо?

- Опитът за убийство.

- Защо?

- Траян е свършил любовната си среща, тръгнал е към селото и е видял пламъците.

- До Кралево има около половин час спокоен ход. Ако прибавим и факторът нощ...

- Пълнолуние.

- И все пак е нощ - натърти Мишената. - За да види Траян пожара, значи той е бил запален преди неговото пристигане в селото.

- Трябва му известно време, за да се разгори... - каза Радо.

- Какво излиза тогава?

- Ти ми кажи... -

- Синхрон между двете събития.

- И аз така мисля.

- Ами ако двете събития не са свързани? - подхвърли Радо.

- Възможно е - отговори шефът му. - Но докладът на колегите...

- Пристигна ли? - надигна се младият полицай.

- Ще ти го преразкажа набързо... - Мишената грабна папката, разтвори я, прочете отново експертизата на пожарна безопасност и продължи: - Пламъците са започнали от комина на камината, който е и най-силно обгорен. После са подпалени парцали..

- Покривките от масата?

- Възможно е - отговори комисарят. - И сега най-интересното - изолирани са следи от бензин...

- Някой е полял с бензин дървесината наоколо...

- Накратко - пожарът е умишлен.

- Не сме съмнявали в това. Достъпът до кръчмата е лесен...

- Стопаните ги няма, дъщеря им има любовна среща на Калето...

- Въпросът е дали целта на пожара е отвличане на вниманието от събитията на Калето?

- Юнако, ако убийството на горския бе факт, до сутринта никой нямаше да знае.

- Тогава пожарът не е прикритие за замисленото убийство...

- Знае ли човек...

- Но пожарът не пасва в цялата верига от събития в Кралево... - продължи Радо.

- Това също го мислех... Ако имахме труп в кръчмата, тогава - да.

- Поредният нещастен случай. Ами ако подпалвачът не е знаел, че Мазачо е в града?

- В това село всичко се знае, юнако.

- Тогава пожарът е излишен, освен ако...

- Какво?

- Ако не е насочен пряко срещу Адриан Мазачо.

- А ако е в негов интерес? - попита Мишената.

- Какво се сети?

- Парите от застраховката...

- Мазачо и жена му са в града, значи имат алиби...

- А дъщерята? - прекъсна го веднага комисарят. - Едва ли биха рискували живота на момичето...

- Ами ако са знаели за любовната й среща на Калето?

- Дори и не подозират, че дъщеря им скитори посред нощ из Балкана.

- Прав си - съгласи се Радо. - Кметът каза, че е видял двамата влюбени в двора. Първи са започнали да гасят пожара.

- Има нещо, което не пасва... - замисли се Мишената. -Защо Валерия се е прибрала сама от Калето?

- След любовна среща би трябвало да вървите заедно в нощта... Да се държите за ръка... - продължи и Радо. - Може да са се скарали...

- Може - съгласи се Донов. - А по време на пожара са се сдобрили... Но защо нито Балабана, нито Милко са видели Валерия?

- А, не е така! Милко е видял самодива в бяла премяна... - засмя се Радо. - Ели добре познава местността... Може да е минала напряко.

Телефонът звънна. Мишената изслуша съобщението и затвори.

- Двете събития са свързани, юнако.

- Кой беше?

- Справка за телефонното обаждане до Балабана.

- Откъде е?

- От телефона в кръчмата на Мазачо.

- Какво? - изненада се Радо.

- Човекът е позвънил на горския, за да го примами на Калето...

- После е драснал клечката с кибрит и е проследил Балабана... - довърши мисълта на шефа си Радо.

- Имал е достатъчно време да бутне камъните и да се нареди сред зяпачите на пожара.

- Отписваме ли Траян от списъка на заподозрените?

- Знае ли човек...

95

- Софиянецо, тръгвай! - извика Вампора под прозореца на Траян.

- Пак ли ще копаем дупка? - подаде се той.

- За теб може да е дупка с червеи, ама за нас е... Мъка е за нас... - изрече кметът. - Утре сутринта е погребението на Стела.

- Разбирам - сконфузи се младежът.

- Нищо не разбираш, ама... Няма кой да копае. Балабана все още му се мотае главата, а ребрата му... - Кметът не довърши, а махна недоволно с ръка.

Траян бързо излезе навън, огледа се и си спомни, че полицаите взеха правата лопата. Вампора и Балабана го чакаха в джипа. Той се намъкна отзад и потеглиха. Едва тогава им каза:

- Нямам лопата.

- Балабана носи своята - отговори кметът.

- Жалко.

- Що? - повиши тон Вампора. - Искаше да се отървеш от копане ли?

- А, не съм такъв храбрец - засмя се Траян. - Двама въоръжени мъже ме ескортират.

- Пак ще вали - прекъсна ги Балабана.

- Как позна? - удиви се Траян, защото над тях имаше яркосиня коприна.

- Мухите започнаха да хапят - отвърна вместо горския Вампора.

Пеещата круша ги посрещна развълнувана. Вятърните чанове се удряха един в друг и ги поздравяваха. Свикнаха да ни виждат често, помисли си Траян.

- Кога закачихте чановете? - попита той двамата кралевци.

- Не сме ги закачали - измърмори Вампора.

- А кога се появиха?

- След погребението на Коко - отвърна този път Балабана.

- Още един интересен детайл.

- Всичко започна с неговата смърт... - изрече кметът. - Ето тук - посочи с ръка мястото, където щяха да положат Щурата Стела.

Траян започна пръв, а двамата възрастни мъже седнаха под листата на люляка. Мълчаха.

Въздухът стана лепкав, а небето заприлича на тиня. Тук-там се появаше светло петно, подобно на въздушно мехурче, проправило си път към повърността на блатото.

Едри капки пот се търкаляха по тялото на Траян, но той дори не ги изтриваше. Махмурлукът му отлетя заедно със светлите облаци на изток.

След половин час Вампора стана, за да смени младежа. Траян седна под люляка, запали цигара и каза:

- Аз ви подслушвах.

- Кога? - спря да копае кметът.

- В кръчмата. - Той стана прав и продължи: - Не е важно това сега... Но искам да уточня някои детайли...

- За какво? - наежи се Вампора.

- За странните събития в селото.

- Остави тази работа на полицията! - кротко изрече горският.

- Не говоря за убийствата...

- А за какво?

- Разделил съм странните събития на три части - започна сериозно Траян. - Първата част са веселите ситуации...

- Какво смешно има в смъртта на нашите приятели? - ядоса се Вампора.

- Нима не е смешно позлатяването на Краля? - Траян изчака, за да види как неволно се разтегнаха устните на възрастните мъже и продължи:

- Къде видяхте Краля-Слънце за първи път?

- Пасеше цветя на гроба на Коко...

- Доброволно?

- Не, беше овързан около дървения кръст.

- Някой наистина се е подигравал с вас.

- Защо ще се подиграва? - наежи се веднага кметът.

- Добре - бързо се съгласи Траян. - Не се е подигравал на вас, а на Коко Хлопката.

- Може ли на мъртвец да се подиграваш? - озадачено попита горският.

- Защо не? Ако много го мразиш...

- Коко беше златен човек... - бавно изрече Балабана. - Няма кой да го мрази...

- Да продължа с комичните ситуации... Какво ще кажеш за димящата цигара в твоя кабинет? А, кмете?

- Какво имаш предвид?

- Кой се подиграва с твоята власт?

- Само Коко се осмеляваше... При друга ситуация наистина бих се смял от сърце - неохотно се съгласи Вампора.

- А какво ще кажеш за бодила в пушката ти? - обърна се Траян към горския.

- Ядосах се! - отвърна набързо Балабана.

- Но на мен ми стана смешно, когато го разказваше - подхили се и кметът.

- Ами богатствата на Бончо Гладиатора? - продължи Траян. - Чудех се аз защо учителят подскача от изненада в селския музей! А то какво било - открил тайните си съкровища, изложени на витрините!

- Дори ние се смяхме тогава! - спомни си Вампора.

- Ами Пеещата круша? - отново попита младежът.

- И камбаната - сети се кметът.

- Какво за нея? - наостри слух Траян.

- Нямаше я, после се появи в кабинета ми, после пак бе закачена... - изреди набързо кметът. - Звънеше напосоки...

Траян се разсмя, но бързо стана сериозен:

- Кой се закача с вас?

- Не знам - отвърна Вампора. - Стела все мислеше, че е Коко. Той ни правеше подобни номера...

- Някой друг прави номерата на Коко - уверено изрече горският. - Спомнете си и за светещите дини...

- Но кой? - попита ги Траян.

- Ако знаехме... - въздъхна Вампора.

- Наскоро имаше ли подобни ситуации?

- Не - поклати глава Балабана. - Отдавна не е имало смях в селото...

- Кога спряха тези весели случки?

- След погребението на Димо Вълкобореца - изрече Вампора.

- Сигурни ли сте?

Двамата кралевци само кимнаха. Кметът вече се задъхваше и затова Траян взе лопатата от ръцете му. Заби я в коравата земя и каза:

- А сега да преминем към другата група събития... Ще ги нарека криминални, но не дотам зловещи... - Траян отхвърли пръст и продължи: - Свързани са с кражби - открадването на златната боичка от Адриан Мазачо и изчезналите ампули от аптечката на Щурата Стела...

96

Мъжът беше съвсем гол. Стоеше с гръб към него. Около главата му имаше златно сияние.

Отблясък от ореола на мъжа достигна до Милко и го заслепи за миг. Той се прикри под една скала, но очарованието от магията бе по-силно от страха му. Не беше много вярващ, но неочаквано се прекръсти. После отново отправи поглед към ниското, където бе входът към черната дупка.

Мъжът не обръщаше внимание на дъжда. Вдигна нагоре ръце и остана така. Откъм тъмния отвор в скалите излезе жена, обвита в пламъци. Огънят се плъзна по жената и се свлече в краката й. Тя грабна огнения плащ и тръгна навътре в скалите. Мъжът, без да сваля ръцете си, я последва. Блесна светкавица и двете фигури изчезнаха в нея.

Последвалият гръм прикова Милко към скалата. Когато тишината се върна, овчарят се усмихна на приказните магии, които го заобикаляха.

Но защо другите не ги виждаха? Усети се специален. Благодари искрено на съдбата, която го доведе в Кралево.

97

Дъждът започна кротко. Напомняше на сутрешна роса и галеше умореното тяло на Траян.

- Готово! - провикна се той от дъното на гроба.

- Навреме свършихме - каза Вампора.

Кметът спусна надолу малката стълба и Траян излезе. Тръгнаха към автомобила, но младежът неочаквано се отдели от тях.

- Ще пикаеш ли? - без да се обръща, изрече кметът.

- Отивам при Прокълнатия гроб - отговори Траян.

Възрастните мъже го последваха.

Прокълнатия гроб изглеждаше различно. Кръстът бе изправен, китка от сини метличини бе поставена вместо панделка върху него, а пръстта бе подравнена от всички страни. Дори не се изненадаха на поредното яйце.

- Тази нощ ще го хвана, мамка му! - закани се Вампора.

- Той няма да дойде - каза Траян.

- Защо?

- Вече знае, че сме поругали гроба.

- И сега? - някак плахо попита Балабана.

- Ще иска да ни отмъсти - прошепна Вампора.

Внезапно се чу толкова силен гръм, сякаш бяха в центъра на звука. Тримата потръпнаха.

- Отмъщението на Дявола - едва изрече Вампора.

Адът се отвори над тях и ги посипа с ледени струи. На бегом стигнаха до автомобила. Не виждаха нищо през стъклата.

- Сякаш съм в автомивка - засмя се неочаквано Траян.

- Още ли ти е весело? - озадачи се кметът и леко се извърна назад.

- И в най-тежката ситуация има изход - каза оптимистично младежът.

- Така е, когато си млад - произнесе замислено горският.

- Ако довечера Дявола дойде за душата ти, пак ли ще се смееш? - ядоса се Вампора.

- Откъде ще знае, че ние сме копали? - нехайно изрече Траян.

- Да знаеш в селото други гробокопачи?

Тишината настъпи толкова внезапно, че ги притесни повече от дъждовните гърмежи. Небесният черпак с вода се изсипа набързо и тръгна по посока на съседното село Змейно.

Траян отвори прозореца и запали цигара.

- Тук не се пуши - наежи се кметът.

- Ще ти отговоря като Коко Хлопката - нахално каза младежът.

- Искаш ли да вървиш пеш тогава?

- Няма проблем - Траян отвори вратата на автомобила. - Чакайте ме при къщата на Димо Вълкобореца!

- Качвай се! - нареди Вампора, ядосан хем от наглостта на младежа, хем от собственото си любопитство.

Траян хвърли фаса и се намъкна вътре. Вампора потегли.

- Какво ще търсим в къщата на Димо? - попита Балабана.

- Не знам - искрено отговори младият човек. - Но трябва да е предмет, който Димо не е имал преди това.

- Дали ще разберем какво търсим? - поклати глава кметът.

- От това зависи живота ни - сериозно каза Траян.

- Няма как да стане! - изрече любимата си фраза кметът и допълни: - Не ни плаши така!

- Сигурен ли си? - със страх попита Балабана.

- Ако съм на прав път...

Слязоха пред схлупената къщурка на Димо Вълкобореца. Вампора разкъса печатите, които беше сложил и влязоха вътре.

- Ще запустее и този имот - поклати глава кметът.

- Няма ли наследници?

- Няма - отговори кметът. - Поне аз не знам.

- Какво да търся? - попита горският.

Траян извади от джоба на дънките смачкано листче, прочете го и каза:

- Топка, вълна... За друго не се сещам...

- Имаше топка на гроба на Коко - възкликна Вампора.

- Кога?

- На втория ден след погребението му.

- Тогава търсете вълна - каза Траян.

- Димо не гледаше животни - отбеляза Балабана.

- Вълнени чорапи броят ли се? - попита Вампора, като с посочи с ръка плетен кош със стари прокъсани чорапи.

- Ако не открием друго... - замисли се Траян.

- Няма как да стане! - развика се от сайванта Вампора. Траян и горският тръгнаха към него.

- Вижте вълната! - посочи той. - Лично аз върнах количката и лопатата на Димо от Темното езеро. Тогаваше беше празна.

В металната едноколесна количка имаше огромно кълбо от непрана вълна.

- На прав път съм - прошепна Траян. - Но кой си ти?

98

Влязоха едновременно и тримата. Бяха възбудени.

- Открили сте нещо - първи реагира Радо и стана от мястото си.

- Само един по един! - вдигна предупредително с ръка Мишената.

- Моята информация е най-постна - започна пръв Марин Косев, експертът по дактилоскопия. - Върху правата лопата снех отпечатъци от двама души. Едните са по-стари и затова размазани, а другите са съвсем пресни...

- Няма ги в картотеката - промърмори Мишената.

- Позна - отвърна едносрично експертът.

- На Траян и баба му - заключи Радо.

- А от камъните? - попита отново комисарят. - Не можа ли нещо да измъкнеш?

-Не.

- Пробвай някъде другаде - предложи Радо. - В някоя лаборатория в София?

- Да ги изпратим на Хорейшо - засмя се Христо Гатев, химикът.

- На кого? - не разбра Мишената.

- Хорейшо е герой от един телевизионен сериал - поясни младият полицай.

- Ние нямаме такива лаборатории - обади се отново Марин Косев.

- Гатев, ти си! - обърна се към него Донов.

- При мен се получиха много, много интересни нещица...

- Казва направо! - изрева Мишената.

- Вълкът е пил същия коктейл, както и конят на Щурата Стела.

- Какво? - едновременно извикаха Радо и шефът му.

- Сигурен ли си? - недоверчиво попита комисарят.

- Казах ти, че конският допинг се открива двайсет и осем дни след инжектирането.

- Инжектиран с допинг, вълкът се хвърля върху Димо Вълкобореца и прегризва гърлото му - направи заключение Мишената.

- Но кой го е инжектирал? - каза Радо.

- Как се е доближил до вълка? - продължи шефът му.

- Чакайте! Не съм свършил - протестира Гатев.

Двамата полицаи го погледнаха с нетърпение.

- В кръвта на вълка се откриват и по-слаби следи от кетамин, вещество, използвано за краткотрайна анестезия преди хирургични интервенции... - започна отново Гатев. - Обикновено действието на кетамина е не повече от половин час и се метаболизира напълно...

- Тогава как го откри?

- Прекалено високи концентрации в черния дроб и бъбреците...

- А това означава... - не довърши Мишената.

- Нееднократно интрамускулно инжектиране...

- Искаш да кажеш, че вълкът е приспиван многократно?

- Приспиван и събуждан - засмя се Гатев. - Прочетох, че при кучетата, а значи и при вълците, кетамин не се използва самостоятелно, защото предизвиква повишен мускулен тонус и некоординирани движения.

- Но явно нашият човек е имал само този опиат под ръка -заключи Мишената. - Откраднатите от Щурата Стела конски лекарства.

- Но как ще хванеш вълк? - замисли се Радо.

- Имам обяснение - самодоволно произнесе експертът. - На левия крак открих нащърбена, но позараснала рана...

- От капан? - сети се веднага Мишената.

- Вероятно - отвърна Гатев.

- Някой е заложил капан, хванал е вълкът и го е пренесъл в пещерата... - каза комисарят.

- Някой ловджия... - многозначително добави Радо.

- Но как ще се приближиш до разярен вълк в капан? - продължи да разсъждава Мишената. - Как ще го гушнеш и ще го отнесеш до Лудата мечка?

- Мишена - обади се пак Гатев, - има специални духалки за целта.

- Кой притежава подобни духалки?

- Тези, които отглеждат коне... - предположи Гатев. - В зоопарка имат, продават се във ветеринарните аптеки..

- Дали Щурата Стела е имала подобна духалка? - попита Радо.

- И да е имала, някой я е откраднал - каза Мишената. - Давай Жоро, а после ще мислим!

Георги Тотев, екпертът по балистика, каза:

- Вълкът е убит само с един куршум в тила - точно в малкия мозък. - Патронът е надраскан със знака „хикс“, но може да не съм прав... Гилзата е деформирана... Може да е някоя буква от азбуката...

- Ловджиите обичат да поставят знаци върху патроните, за да определят точния стрелец при отстрел - поясни Мишената.

- А предполагамият модел оръжие?

- Най-вероятно „Уинчестър“, но доста стар модел.

- Ще разберем кой не иска наградата си за отстреляния вълк - заканително поклати глава Мишената.

- Пак ли? - изпъшка Радо.

- Спокойно - каза Мишената. - Днес няма да ходим в Кралево.

99

- Бабче, трябва да ми кажеш тайната - примоли се Траян.

- Страх ме е, чедо.

Седяха на стълбите пред прага. Траян пушеше и издишваше дима нагоре, но небето се беше скрило под черен похлупак. Не чуваше бръмченето на комари, нощни пеперуди не се блъскаха в стъклата на светещите прозорци. Странна нощ - черна и тиха, подобна на дъното  на прясно изкопан гроб. Той тръсна глава, за да пропъди черните си мисли.

- На никого няма да кажа! - примоли се отново младежът.

- Страх ме е за теб.

- Защо?

- Всеки, който знае тайната, умира...

- На мен няма да се случи!

Баба Бенда погали внука по рамото. После тихо каза:

- Май някой иска да ти кажа тайната...

- Кой?

- Не знам точно... Може ти да се сетиш... Аз все още се колебая...

- Затова ли ми е дал тетрадките на Бончо Гладиатора? - досети се младежът.

- Така мисля, чедо.

- Иска да спра убиеца - замисли се Траян, а после добави с уверен тон. - Трябва да го спра!

- Защо точно ти? - проплака старицата. - Остави го на полицаите!

- Мога да им помогна - твърдо произнесе Траян. - Колкото и налудничаво да звучи теорията ми, убеден съм в правотата й.

- Кажи и на мен, чедо!

- Не - поклати глава внукът й. - Ще се ужасиш!

- Ако аз ти кажа тайната, дали ти няма да сънуваш само кошмари?

- Ще го преживея - нехайно изрече Траян. - Искаш ли да ти задавам въпроси?

- Не - отвърна баба Бенда. - Да влезем вътре.

- Страхуваш се, че някой може да подслушва? - огледа се той.

Баба Бенда не отговори. Влязоха в къщата, тя затвори всички прозорци и дръпна пердетата. Седнаха един срещу друг на масата.

- Обещай ми, че на никого няма да кажеш!

- Обещавам - сложи ръка на гърдите си Траян.

- И няма да навредиш на хората, за които ще ти говоря!

- Обещавам - повтори младежът.

- Ще започна отдалеч, но не ми натяквай - ласкаво го погледна старицата. - В съседния двор...

- В Прокълнатата къща?

- Там живееше Бенда.

- Ти? - изуми се младежът. - Живяла си в Прокълнатата къща?

- Не, моята кръстница - тихо каза баба Бенда, стана и взе шишето с ракия. - Тогава никой не наричаше къщата прокълната... С Радеви сме съседи, откакто се помня... От няколко поколения даже... Свестни, работливи хора... Малко дръпнати бяха, но кой си няма кусури?

Траян я последва и постави две чаши на масата. Възрастната жена напълни догоре двете чашки и продължи разказа си:

- Родила съм се, когато Бенда е била на две години... Дошла първа да ме види... Промушила се през люляковите храсти... Тогава още нямаше дувар... Мама я попитала как да ме кръсти, а тя отвърнала: „Бенда“. Мама се засмяла и казала: „Ти си Бенда, а тя как да се казва?“ „И тя - Бенда“ - отвърнала адашката.

- Послушали са едно бебе? - усмихна се той.

- Още не ми били измислили име... Защо тогава да не ме кръстят Бенда? - Възрастната жена отсипа капка ракия на земята и едва тогава отпи.

- А после? - нетърпеливо попита Траян.

- Беше най-добрата ми приятелка...

- Допреди трийсет години - подтикна я той.

- Бързаш, чедо... - погледна го с укор старата жена. - Добре - въздъхна тя. - Беше нощ като тази... Луната и звездите ги нямаше... Само една кукумявка се обаждаше откъм комина на Прокълнатата къща... Трудно заспах... Сякаш съм предугаждала, че ще се случи нещо страшно... Унесох се, а отнякъде се чу ужасен вик... Още го помня, още го сънувам...

- Била е другата Бенда, нали?

- Скочих и погледнах през прозореца... - развълнува се старицата. - Бенда се щураше по двора и виеше... Блъскаше се в стобора, в джанката... Беше само по нощница...

Траян погали баба си по ръката, за да я успокои. Тя надигна чашата и я гаврътна цялата. Въздъхна, но не можа да продължи. Отново си наля ракия.

- Искаш ли вода? - тихо я попита.

- Не.

- Какво си помисли тогава?

- Помислих си, че се е случило нещастие със Зарко... - Синът на Бенда... Беше се върнал от казармата същия ден... Защо иначе майка ще вие така?

- А то какво било станало?

- Нещо страшно за една майка... Бенда се луташе по двора и викаше: "Господи, защо ме наказа? Убий ме, Господи, убий ме, защото вече не мога да живея!“ - Баба Бенда се спря и с много омраза в гласа каза: - По-добре да не беше го раждала!

- Зарко е убил някого - избърза внукът й.

- Майка си уби - промълви старата жена.

- Обесил е майка си? - Траян се ужаси.

- Не.

- Какво тогава е направил?

- Посегна на майка си.

- Пребил я, така ли?

- Наистина ли не разбираш, чедо? - погледна го баба Бенда, поколеба се, но каза: - Зарко насили майка си... - едва прошепна тя. - Сякаш е чужда жена, а не...

- Какво? - погнусено попита Траян, сигурен, че не е чул добре. - Той е луд!

- Не знам дали е луд, но не е човек... Урод е.

- Нарича се инцест - отговори машинално Траян. - Пиша дипломна работа по този въпрос... А после?

- Аз съм виновна - разплака се старицата.

- Не си виновна! - Траян стана и прегърна баба си. - Защо ще си виновна?

- Трябваше да спася Бенда... А аз...

- Откъде да знаеш какво ще направи тя?

- Трябваше да се сетя... Коя майка би живяла с подобен срам?

- Ами ако синът й е я закачил на дървото? - сети се изведнъж Траян. - За да не издаде престъплението му?

- Не, чедо... Тя посегна на живота си... Сама посегна...

- Защо тогава мислиш, че си виновна?

- Аз се обърках... Уплаших се...Вместо да отида при Бенда, да я прегърна и да я доведа тук...

- Какво? - прекъсна я нетърпеливо внукът й.

- Аз изгарях от мъст... Исках да го убия!

- И аз бих искал същото - прошепна Траян.

- Знаех, че не мога да се справя сама със Зарко... - продължи баба Бенда. - Хукнах към Вампора... Посред нощ, гола и боса хукнах... Той събра останалите...

- Кои?

- Коко, Максим, Бончо, Димо и Стела...

- А сега ги убиват един по един - сети се Траян.

- Затова ме е страх, чедо...

- После? Какво стана после?

- Когато се върнахме, Бенда се люлееше на джанката... - Старицата отново се разплака. - Люлееше се... За няколко минути я изтървахме...

- А Зарко?

- Изчезна.

- Онези щури глави не го ли откриха?

- Не. Не го откриха. - Баба Бенда отпи от чашата.

- Страхуваш се, че са го открили.

Старицата стисна устни. Внукът й стана и се разходи нервно из стаята.

- Не са го убили - убедено изрече Траян. - Сега ми стана ясно. Мислили са, че са го убили, но той се е изплъзнал... Затова са мълчали трийсет години!

- Защо мислиш така, чедо? - оживи се възрастната жена.

- Обещаваш ли да пазиш тайната?

- Как се извъртяха нещата... - направи опит да се усмихне баба Бенда.

- Слушай! - възбудено прошепна Траян. - Онази нощ следях Балабана и Вампора. Когато започнаха да копаят Прокълнатия гроб, им се показах.

- Как не са те убили! - възкликна тя.

- Имаха нужда от помощ - изпъчи гърди младежът. - Изорахме Прокълнатия гроб, но там имаше само едни тленни останки...

- Там погребахме Бенда.

- Но те знаят, че там са заровили и насилника й...

- Зарко е останал жив - изтръпна жената. - Господ да ни е на помощ!

- Но къде е сега?

- В Кралево - едвам прошепна баба Бенда.

100

Най-ниското стъпало проскърца. Натрапникът прескочи второто и четвъртото стъпало и се озова на чардака. Слаба, невисока фигура.  Траян се изправи, хвърли фаса и посегна да светне лампата.

- Недей! - прошепна нощният гост. - И не се страхувай!

- Кой си ти?

- Не се ли сещаш?

- Не те познавам.

- Но все се мъкнеш с Вампора и Балабана! - ревниво изрече мъжът. - Бързо се присламчи към тях!

- Следиш ли ни?

- Когато успея.

- Много работа ли имаш през нощта?

- И през деня... - въздъхна натрапникът. Облегна се на чардака и лунната светлина огря лицето му.

- А Вампора каза, че няма цигани в Кралево... - отдръпна се назад младежът.

- Е, няма да се обиждаме на боя! - докачи се гостът, извади цигара и запали. - От рождение съм се овъргалял в черна вакса - неочаквано се засмя той.

- Не изглеждаш вампирясал... - започна да се досеща младежът.

- Ха-ха-ха! - изкудкудяка тихо натрапникът. - Само не пробвай да ме бучиш на кол! Чесън и тамян ще понеса, но кол в гърдите...

- Как изскочи от гроба?

- Не съм полягал там.

- Нали са те стреляли?

- А, не! - разпери ръце гостът. - Не се е случвало още. Да пази Господ! - и плю в пазвата си.

- Ти не си ли синът на Бенда? - Траян посочи с ръка към Прокълнатата къща.

- Да ти приличам на урод? - обиди се мъжът. - А и той е по-млад от нас...

- В тъмното не мога да преценя... - отстъпи към ключа за осветлението младежът. - Да светна, а?

- Недей! - спря го с жест мъжът. - Пу! Зелена тиква на златен стобор... Що е то? - разсмя се отново натрапникът. - Внукът на Златоуста Бенда.

- Тогава ти си...

- По-смело, зелено тикво!

- Ти си Коко Хлопката!

- Разгеле - успокои се Коко.

- А кой лежи в гроба вместо теб?

- Свински бут и камъни...- разхили се той. - Голям номер им спретнах! Ха-ха!

- Ти си...

- Не съм луд - прекъсна го веднага възрастният мъж. - Просто...

- И никой не разбра? - изуми се Траян.

- Само Стелето... - тъжно изрече Коко. - Познава ме тя... Повече от всичките ме познава...

- Затова ли я уби? - попита младежът.

- Не говори глупости, зелена тикво! Какво знаеш ти за мен и Стела?

- Неосъществена любов...

- Така е... Защото съм дирник... - ядосано промълви Коко. Запали нова цигара от фаса на първата и попита: - Какво открихте в Прокълнатия гроб?

- Кокали.

- Само едни ли?

- Да.

- Жив е уродът! Трябваше добре да отъпчем ямата.

- Той е...

- Убиецът на моите приятели - категорично изрече Коко. - Прочете ли тетрадките на Бончо Гладиатора?

- Още не.

- А трябваше. Той е записал всичко за онази нощ.

- Аз вече знам.

- Леля Бенда ли ти каза?

Траян отговори с въпрос:

- Ти ли ми подхвърли тетрадките?

- Аз.

- Значи ти си убил Бончо Гладиатора! - повиши глас младежът.

- Беше мъртъв, когато влязох - скръцна със зъби Коко.

- И как излезе, когато аз пазих пред вратата на учителя? - сети се веднага Траян.

- През стобора, синко...

Младежът го погледна отвисоко и поклати недоверчиво глава.

- Не си ли пробвал? - изненада се Коко.

- Какво?

- Да прескочиш някой дувар...

- Не се е налагало.

- Ако те подгони бясно куче, ще прескочиш с един скок - засмя се гостът. - Не си ли виждал дървото, което се издава от зида?

- Не.

- Лесно е - стъпваш върху него, премяташ крак и си от другата страна на стобора...

- Не видя ли никого, когато прескочи дувара на Бончо Гладиатора? - отчаяно попита Траян.

- Нямаше да е жив, ако го бях видял - убедено произнесе по-възрастният мъж.

- А за Димо Вълкобореца какво ще кажеш? Ами за Стела?

- Ще ти разкажа всичко, което знам - изрече Коко. - А ти ще помагаш...

- Давай! - Младежът се подпря на перилата на чардака.

- Не тук - огледа се по-възрастният мъж. - Да вървим!

Траян не помръдна.

- Страх ли те е? - изненада се Коко Хлопката.

- Имам ли основание?

- Не.

- А ако ме застреляш и закопаеш някъде? - попита младежът.

- Никой няма да разбере! - отсече категорично мъжът.

- Значи имам основание да...

- Я тръгвай! - повиши глас Коко. - За какво ще те убивам?

- Защото знам тайната...

- Не си само ти.

- Но малко хора останаха... - подхвърли Траян.

- Да не мислиш, че аз съм ги убил?

- А не си ли?

- По-добре аз да бях мъртъв... - прошепна тъжно Коко.

- Защо дойде при мен? - сети се Траян. - Защо не посетиш Вампора или Балабана?

- Пробвах - тихо каза Коко Хлопката. - Изкарах акъла на Юлия, жената на Вампора... Откъде да знам, че тогава копаете?

- Когато сме били на гробището ли?

- Аха... Ако тогава се бях показал... - и той неочаквано се разкудкудяка. - Щяха да напълнят гащите!

- Тихо! Ще събудиш баба... - ослуша се Траян, но му се прииска и той да прихне, представяйки си изумлението на кмета и горския.

- Ще си нося аз вината оттук нататък... - отново стана сериозен Коко.

- Каква е твоята вина?

- Имаме цяла нощ... - решително изрече Коко. - Да вървим!

Излязоха на улицата.

Баба Бенда беше чула целия разговор. Тя отвори вратата на стаята си и ги последва до външната порта. Коко свирна и зад завоя се появи Царски.

- А Краля? - дочу тя гласът на Траян.

- Ще изскочи и той отнякъде - му отговори Коко.

Тръгнаха нагоре към боровата гора.

Старицата се облегна на масивното дърво и прошепна:

- Той няма да нарани чедото ми... - Сърцето й прескочи един такт. - Ами ако греша?

101

Чук, чук-чук... Морзовата азбука. Ето пак... Чук, чук... Не можеше да разчете посланието...

Милко се надигна. Не беше в затвора. Още не можеше да свикне. Защо тогава чуваше...

Някой сечеше дърва, сети се той. Стана и погледна през прозореца. Не беше съмнало напълно. Пчелните кошери още хвърляха дълги сенки към двора на леля Бенда.

Той очакваше, че след признанието за убийството веднага ще го изгонят от селото. Не можеше да повярва, че го оставиха. Тези дни подбираше животните за паша, без да вдигне глава към стопаните им. Срам го беше, че всички знаят за убийството и се страхуват от него. Но никой нищо не му подметна. Милко се досети, че тайната му е запазена от тримата кралевци - Вампора, Балабана и леля Бенда. Добра жена е, помисли си той и тогава чу викът й.

Милко се спусна към съседния двор. Успя само да грабне овчарската гега. Пред външната порта се поколеба. Открехна я леко и се озърна във всички посоки. Не виждаше опасност. Кой тогава извика?

Баба Бенда го усети и се обърна. Държеше брадва в ръка, но когато го видя, седна на един дънер. На него му дожаля за добрата старица.

- Дай - пресегна се той към брадвата. - Аз ще насека дървата.

- Недей - спря го баба Бенда. - Още мога сама. - Огледа го и попита: - Защо си гол и бос?

Милко се засрами и запристъпва от крак на крак. Едва промълви:

- Чух...

- Какво?

- Някой викаше за помощ...

- Къде? - скочи пъргаво възрастната жена.

- Тук... - отстъпи крачка назад овчарят. - Помислих, че ти викаше.

- И да викам, няма кой да ми помогне...

- Какво е станало?

- Траян не се върна тази нощ... - изхлипа баба Бенда.

- Сигурно е по любов - направи опит да я успокои Милко.

- Ох, де да беше така!

- Как да ти помогна? - попита я той, но разбра страха на старицата.

- Не знам дали някой може да ми помогне... Защо го пуснах? Защо? - завайка се тя. - Човек се променя... И най-добрият става по-лош...

- Да не би... онези с пушките? - досети се Милко.

- Какво за тях? - сопна се баба Бенда.

- Да са му направили нещо...

- Не са те - отсече възрастната жена. - Но ако те не помогнат... - изправи се решително тя.

- Кого да викам? - сети се Милко.

- Вампора.

- Дали е станал?

- Блъскай по вратата, докато те чуе!

- Какво да му кажа?

- Да идват с Балабана веднага!

- А ако ме питат защо?

- Кажи им, че животът на Траян е в опасност!

Милко бързо тръгна към външната порта. Баба Бенда се провикна след него:

- Облечи се преди това!

102

Радо влезе в кабинета и с изненада установи, че шефът му не само е на работа, но вече е изпил първите две кафета.

- Ако знаех, че си тук... - вместо поздрав каза младият мъж.

- Никога не е късно, юнако - прекъсна го Мишената. - Бих поел още кофеин...

- Исках да кажа, че щях да купя и за теб... - Радо посочи с поглед торбичката с две банички и айрян.

- Че кога си ме видял да закусвам?

- Не си в настроение - отбеляза партньорът му.

- Не съм спал - призна комисарят. - И така го мислих, и иначе... Ти защо си толкова рано тук?

- Тренирам долу.

- Къде?

- Във фитнеса на полицията. Станал съм в пет, за да не се блъскам с останалите.

- Де и аз да можех! - въздъхна Мишената.

- Никога не е късно...

- Отървах аз... колана. Вече съм на предпоследната дупка.

- Важното е Мария да не отървеш!

- Да не съм глупак като теб! - изпъчи се комисарят.

Радо не отговори, отвори кофичката с айрян, отпи и захапа първата баничка.

- Нищо не казваш - погледна го Донов.

- Ям.

- Не ти пречи на мисленето!

- Но ми пречи на говореното - каза Радо и отново откъсна парче баница.

- Добре. Аз ще говоря - продължи Мишената. - Изяснихме си как е настъпила смъртта на Димо, Бончо и Стела...

Радо направи с ръка знак „Горе-долу“.

- Горе-долу - съгласи се шефът му. - Но не ти ли се струва, че забравяме най-важното...

Радо само повдигна рамене и отстави настрани закуските.

- Мотивът, юнако! Мотивът!

- Всичките са от ловната дружинка...

- Адриан Мазачо не е от компанията на Вампора. По-млад е от тях.

- Останалите от векове са заедно.

- Това не те ли притеснява? - попита комисарят.

- Защо? Може би имат някаква обща тайна...

- Откога?

-Не знам.

- Защо точно сега някой ги избива? Какво се е променило?

- Не знам - повдигна рамене младият мъж.

- Провери ли наследниците?

- Ето ги! - Радо взе извлеченията от общината и зачете: - Константин Криндов има единствен син, който е в Тасмания... Димо Гетов няма преки наследници...

- Ще се появят хиените, ще се появят...

- Бончо Бончев има две дъщери, които го наследяват, а Стела... Всичко остава за майката...

- Която няма да я бъде дълго на този свят.

- Явно наследствата не са мотив - обобщи Радо.

- Въртим се като куче около опашката си. - Мишената обикаляше в кръг. - Нямаме заподозрян, нямаме мотив, а днес може да ни се обадят за следващия...

- Чукай на дърво!

- Радо, свърши ли закуската? - Комисарят дори спря, преди да попита.

- Отивам, шефе! - разбра го веднага колегата му.

- Колкото можеш донеси...

- Една табла трябва да си купя - разпери ръце Радо. - Само две ръце имам!

- Стигат за четири кафета.

Радо излезе, а Мишената седна зад бюрото си. Взе от лявата си страна първия протокол на доктор Моренов. Една мисъл го изпревари и излезе от устата му:

- Първият...

Започна да рови из струпаните протоколи. Не можа да открие търсеното. Прехвърли се на полицейските бюлетини. Прелисти ги един месец назад. Нямаше никаква информация. Той стана и започна възбудено да се разкарва из тесния кабинет. За малко не бутна Радо, който отвори вратата с крак и се подаде с изпълнената поръчка.

- Шефе, дръж! - протегна лявата си ръка младият мъж.

Мишената машинално пое кафето и отпи, докато Радо внимателно постави останалите чашки върху бюрото. После момчето седна на стола си и придърпа торбичката със закуските.

- Юнако, забравихме да проверим как е загинал Константин Криндов! Първата смърт!

- Катастрофа - обади се между две хапки младият полицай.

- Но как е станала катастрофата? Кой я е предизвикал?

Радо остави отново закуските, изми се на чешмата и седна пред монитора. Подхвърли:

- Дали има други жертви?

- Има ли изобщо катастрофа? - надвеси се над него Мишената.

- Какво искаш да кажеш?

- Не открих данни за пострадало лице на име Константин Криндов в бюлетина на КАТ - мрачно каза комисарят. - Нито автомобил със съответната регистрация.

- Ще проверя в ЕСГРАОН за починалите лица... - Радо влезе в системата, поровичка малко и каза: - Няма смъртен акт.

- Тогава кого са погребали кралевци?

- Нов труп? - облегна се назад Радо.

- И един жив герой от ловната дружина - намръщи се Мишената. - Пушката му е „Уинчестър“...

- Застрелял е вълка - досети се младият полицай.

- Въпросът е какво друго е свършил, докато се прави на мъртвец?

- Имаме заподозрян - щракна с пръсти Радо.

- Къде е? Да го виждаш някъде наоколо?

- Из баирите е.

- Ама ги познава повече от всички колеги, взети заедно...

- За да се крие...

- Значи е виновен! - обобщи Мишената.

103

Вампора и Балабана влетяха в двора с насочени напред пушки. Бенда извика:

- Какво ви става?

- Мислехме, че си в опасност.

- А, аз! - махна с ръка старицата. - За Траян се тревожа...

- Защо? - припряно попита кметът.

- Тази нощ Коко го отведе нанякъде...

- Кой? - не дочу Балабана.

- Коко - повтори старицата.

- Коко е вампирясал... - прошепна Вампора на горския. - На теб нищо ли не направи? - обърна се отново той към баба Бенда.

- Двамата дори не разбраха, че ги чувам...

- Затова гробът му бе пресен - направи заключение Балабана. - Ляга сутрин, става вечер...

- А ние къде ровехме... - поклати глава кметът.

- Коко е жив - произнесе възрастната жена и ги погледна последователно.

- Така ти се е сторило, лельо Бенда - потупа я по рамото Вампора. - Те си изглеждат досущ като живи хора...

- Кои? - не разбра тя.

- Как кои?! Вампирите - убедено каза кметът.

- Коко загина от насилствена смърт - друго обстоятелство, заради което един човек вампирясва... - продължи Балабана.

- Сигурно е плътеник - продължи да разсъждава на глас Вампора. - Те най-се доближават до човешкия образ...

- Вие сте изкукали бе! - тропна с крак старата жена. - Коко е жив и здрав! Пак ви е направил номер!

Двамата мъже се спогледаха, дръпнаха се под лозницата, за да не ги чува баба Бенда. Балабана прошепна:

- Спомняш ли си, че Димо видя Коко и после умря...

- Спомням си - отвърна шепнешком Вампора. - Така ме е страх за жена ми... Нали и тя го видя?

- Приказната Ели също... - добави Балабана. - Но още са живи.

- Чукай на дърво!

Двамата почукаха по дървесината на лозницата.

- Сигурно и на Бончо, и на Стела се е показал...

- Ама те не бяха ухапани като Димо - сети се горският.

- Не бяха. Може по друг начин да ги е умъртвил.

- Вампоре, направи нещо! - приближи се към тях възрастната жена.

- Мисля, лельо Бендо, мисля...

- Какво ще мислиш? Обади му се по телефона! - извика тя.

- Още не са прекарали директна връзка с оня свят - прошепна Вампора на горския.

- Обади се, за да успокоиш леля Бенда - предложи Балабана. - Ще кажеш, че не ти отговаря...

Вампора набра номера на Коко и се стъписа, когато след първия сигнал чу добре познат глас:

- Вампоре, кажи на леля Бенда, че момчето е живо и здраво!

Кметът отпусна слушалката и промълви:

- Жив е...

- Кой? - не издържа Балабана.

- Коко е жив.

- А Траян? - не се стърпя възрастната жена.

- А, и той... - едва изговори кметът. После започна да се разхожда из двора и да крещи: - Ще го убия! С голи ръце ще го удуша!

- Потрай малко - чу отдалеч гласа на Коко и приближи телефона до ухото си. - Закъсали сме за цигари... Купи от Мазачо...

- Цигари ли? - набра Вампора. - Не ти трябват цигари! На живи въглени ще танцуваш, дяволска муцуно! Само да ми паднеш! - Той отново чу кикота на приятеля си, последван от звънливия смях на Траян. - Кудкудякай ти, кудкудяй! Ще ти извия шийката, само да я докопам!

- Питай къде са? - сети се баба Бенда.

- Къде сте? Къде?

Вампора затвори телефона, повъртя се на двора, а после отново набра номера на Коко.

- Какво се сети? - попита го Коко.

- Сигурен ли се, че не си вампирясал? - попита кметът.

- Слънцето изгря, не виждаш ли? Ако бях вампир, вече щях да полегна на хладно в гроба - и отново се разхили.

- Да вървим, Балабане! На пихтия ще го направим!

- Пазете Траян! - обади се баба Бенда.

- Не се притеснявай за него! Ще ми краде приятеля! - ядно рече кметът. - И се хилят... Кикотят се като девственици, зърнали за пръв път гол мъж!

104

Ели стана рано под предлог, че ще полее цветята. Всъщност се надяваше, че ако Траян дойде за цигари, ще може да поговори с него, преди баща й да го е усетил. Чувстваше и вина, и срам от поведението си онзи ден. Наистина се държа като неврастеничка, която счита, че някой е откраднал собствеността й. Не трябваше да го обвинява, че е подпалил кръчмата, но ревността й я заслепи. А оттогава Траян не се показа в кръчмата и само засили подозренията й. Ами ако е права? Не за пожара, а за другата жена. Бе подочула, че той е бил на Калето, когато е пострадал Максим Балабана. Но дали е бил сам?

Някой заблъска по вратата на кръчмата. Ударите бяха силни и настоятелни. Пусна маркуча и се спусна към входа откъм двора.

- Къде хукна? - провикна се Мазачо от чардака.

- Да отворя.

- Поливай! Аз ще отворя - отговори баща й и слезе по стълбите.

Тя се върна в градината. Минавайки покрай нея, Мазачо просъска:

- Няма да пусна онзи непрокопсаник вътре!

- Аз бях виновна... - прошепна момичето.

- Всичко чух! И помня, много помня - закани й се с пръст баща й. - Никой не може да се държи така с дъщеря ми!

Ели се наведе и премести маркуча с вода в съседната вада. Мазачо влезе в кръчмата откъм вратата на двора. Тя изчака минута и се спусна след него. Мина покрай кухнята и се прикри зад бар плота, докато баща й отваряше другата врата откъм улицата. Вътре влезе един мъж на средна възраст, облечен с дънки и риза с къс ръкав. Той веднага попита:

- Ти ли си Адриан Русев?

- Аз съм. Защо?

- Тук е - обърна се към улицата мъжът. - Носете всичко!

- Какво става? - разтревожи се кръчмарят.

- Ако и ти не знаеш - засмя се мъжът.

Мазачо се показа през вратата и огледа улицата. Встрани от кръчмата бе спрял пикап, а от каросерията му слязоха двама мъже.

- Ели - извика той, - донеси пушката!

Момичето, без да се крие, хукна към къщата.

- Ко ти става бе, човек? - отстъпи назад мъжът. - Майстори ти водя, ремонт ще правим...

- Станала е грешка - отговори Мазачо. - Нямам аз пари за ремонт.

- Всичко е платено.

- От кого?

- Питай шефа - засмя се пак мъжът. - Аз само изпълнявам. Майстор съм!

- И какво ще ремонтирате?

- Всичко, каквото кажеш... - огледа се майсторът. - Стените ще боядисаме...

- Татко, дръж! - подаде му пушката Ели.

Мазачо я взе, но не знаеше какво да прави с нея.

- А, не така! - обиди се майсторът. - Не работя под дулото на оръжието!

- Кой ви изпрати? - настоятелно попита кръчмарят.

- Шефът, казах ти вече!

- От коя фирма сте? - сети се да попита Ели.

- „Крал Царски“.

- Фирмата на Коко Хлопката? - изуми се Мазачо.

- Но той е мъртъв! - добави Ели.

- Ами, мъртъв! - поклати глава майсторът. - Вчера ми се обади.

- Станала е грешка - промълви кръчмарят. - Той умря преди две седмици.

- Да бе! - засмя се отново мъжът. - Прекарал е и вас... Нали знаете какъв е майтапчия?

105

- А ако Софиянеца вече е вампирясал и той?

- Искаш да кажеш, че ни готвят клопка? - досети се Вампора, помисли малко и отсече: - Не вярвам.

- Защо?

- Не ни поканиха на гробището.

- А къде?

- В землянката.

- Че тя на гроб прилича бе! - възкликна горският.

- Вярно! - плесна се с юмрук по челото Вампора. - Обратно! - и направи кръгом.

- Къде сега? - изпъшка Балабана.

- Ти иди за чесъна и кола, аз ще взема от параклиса кръста и кандилото.

- Сложи повече тамян! - посъветва го приятеля му. - Къде ще се чакаме?

- До стобора на Глухата Марина... И побързай!

След десет минути отново се срещнаха и тръгнаха към землянката. Намираше се под една скала в горния край на Орташкото дере. Била е лисича бърлога, преди Коко да я дооформи. Имаше нар от пръти, дупка на тавана за дима. Двама души можеха да седнат върху нара.

Вампора и Балабана дори като деца не се събираха, а само надничаха отвън и завиждаха за дребния ръст на Коко и Бончо.

- Спомняш ли си този номер на Коко? - попита Балабана.

- Е, как!

- Няма да забравя... Беше май през лятото...

- Аха.

- В седми глас бяхме...

- Аха - все така разсеяно отвръщаше кметът.

- Вървим шестимата и изведнъж Коко изчезва... Вдън земя пропадна!

- И ни гледа сеира - ядно промърмори Вампора.

- А как ни лъжеше, че са се крили партизани вътре?

- Ама му вярвахме... Дотук беше! - изръмжа кметът.

- Само не разбрах кога я е изкопал - замисли се Балабана.

- Вътре ще го закопая! Там ще му е гробът!

- Тихо! - спря се горският, който вървеше напред. - Чувам нещо...

До тях долетя спонтанен смях.

- Коко лъже Софиянеца, а той му се връзва на акъла! - промърмори Вампора.

- То и ние не изоставаме... - поклати глава Балабана.

- Да нападнем, а! - предложи кметът.

- С кандилото или с пръта? - попита горският.

- С голи ръце ще го удуша! Ще го изкормя и ще го обеся на червата му! Ще го смеля на ситна каймичка! Супа топчета ще си направя от него! - развика се Вампора и излезе пред землянката.

Траян и Коко седяха пред входа на землянката.

- Вампоре! - Коко Хлопката скочи, разпери ръце и се метна като маймуна върху приятеля си. Сграбчи го през рамене, а краката му се увиха около кръста на Вампора.

- Само не хапи! - озъби се кметът.

Коко се пусна на земята, а Вампора го потупа по рамото. Балабана се приближи, Коко разтвори ръце за прегръдка, но неочаквано рязко се дръпна назад:

- Балабане, каква е тази чалма на главата ти? - Коко посочи с ръка бинтованата глава на приятеля си и се разсмя. - Да не си сменил вярата си?

Горският пристъпи напред, хвана Коко за ухото, изви го болезнено, а после плясна с тежка ръка главата му. Едва тогава го прегърна и каза:

- Панаирджийска маймуна!

Коко се пресегна, бръкна в джоба на Вампоровото яке и извади две кутии цигари. Подхвърли едната на Траян и отвори другата.

- Циганска майка те е родила теб - продължи Вампора. - Джебчийка!

Неочаквано Коко легна на земята, започна да се кикоти, показвайки с ръка плитките чесън и кандилото в ръката на Вампора:

- Вампориада! Ха-ха-ха! Първи сезон...

Траян го последва:

- В главните роли - Вампора и Балабана! - продължи младежът. - Никога не съм смял така!

- А аз - изправи се Коко и изпъчи гърди, - повелителят на кралевските вампири!

Изведнъж рязко спряха. Коко запали цигара, последван от Траян. Вампора първи наруши мълчанието:

- А как ще се върнеш на белия свят?

- Софиянеца го измисли... - отвърна сериозно Коко.

- Ще кажем, че Коко е дал автомобила си на някой друг, защото спешно е отишъл за строителни материали във Враца...

- Защо пък във Враца? - учуди се кметът.

- За врачански камък - обясни Коко. - А е и далече оттук...

- И пеша да беше отишъл, пак щеше да се върнеш за толкова време... - поклати глава Вампора.

- Да не мислиш, че хората помнят кога съм умрял! - махна с ръка Коко.

- А кой е мъртвецът в твоя гроб? - сети се Балабана.

- Свински бут - разкикоти се отново Коко.

- Станала е грешка... Ще го измислим... - обади се отново Траян.

- Къде е колата ти? - попита отново Вампора.

- На един паркинг в града.

- А полицаите? Дали ще ти повярват? - сети се кметът.

- Не ми пука за тях! - мрачно каза Коко. - По-важно е да хванем убиеца!

- Кого подозираш?

- Оня, дето се намъкна в Прокълнатата къща...

- Не е той - почти едновременно отговориха останалите.

- Сигурни ли сте?

Само кимнаха.

- Пасваше - въздъхна Коко.

- И ние така мислехме отначало... Има много да ни разказваш... - въздъхна Вампора.

- Радвам се, че поне вие сте живи... - сериозно каза Коко.

- Ти какво знаеш? - попита го Балабана.

- Много, ама най-важното - не знам...

- Кое?

- Името на убиеца...

- Разказвай бързо! - нареди Вампора.

- Не знам откъде да започна...

- Има време - обади се Траян. - Разкажи им...

- Няма време, Софиянецо - поклати глава Вампора. - Днес изпращаме Стела - обърна се той към Коко.

- Разбрах - прошепна той. - Затова исках да се върна при хората... Поне нея да изпратя... А не само да стрелям във въздуха...

- Значи ти си стрелял на погребението на Бончо - досети се кметът.

- Аз... Ама отдалеч. - потвърди Коко. - След погребението ще ви кажа всичко... Сега вървете!

- А ти?

- Ще изчакам, докато всички разберат, че съм жив... Не искам никого да плаша повече...

- И аз ще вървя с тях - стана Траян.

- Да не пропаднеш пак някъде? - недоверчиво погледна към приятеля см Вампора.

106

- Шефе, защо сме с този раздрънкал пикап?

- За заблуда. Взех го назаем.

- Дали бракмата ще изкатери баира? - Радо недоверчиво се заслуша в шума, който издаваше карбураторът.

- Дори ще го прескочи... - нехайно отвърна Мишената. - Пешо ходи с него на зеленчуковата борса в Пловдивско.

- Но защо отиваме под прикритие в Кралево?

- Защото се крием.

- То е ясно, но от кого?

- От Вампора.

- Откажи се! След малко ще дотропа, където и да сме.

- Как ни открива! - възкликна Мишената. - Сякаш има съгледвач в края на селото, който докладва за всеки натрапник.

- Аз съм властта в това село! - тропна с юмрук по жабката Радо, имитирайки кралевския кмет.

- Отърва я той властта - подметна комисарят. - Щом най-добрият му приятел се прави на мъртвец...

- Ами ако са комбина?

- За какво?

- Не знам.

- Виждаш ли? - въздъхна Мишената. - Докато не открием мотива на престъпника, ще нижем плетенички из главата.

- Ако можехме паяжина да изплетем...

- Аха. И ще дебнем как престъпникът се заплита в нея.

Няколко остри завоя по нанагорнището спряха разговора.

Мишената, който и без това не беше добър шофьор, се концентрира върху пътя. Радо здраво стискаше предпазния колан, сякаш щеше да му помогне, ако се наложи.

- Всичките ни доказателства са косвени - обади се Радо, когато излязоха на един сравнително равен участък.

- Нямаме изобщо доказателства - погледна го комисарят. - Всичко е във въображението ни...

- Гледай пътя! - извика младият полицай.

- Нищо му няма на пътя! - отговори бързо шефът му. -Кажи поне едно доказателство!

Радо не отговори.

- Защо мълчиш?

- Мисля.

- Нищо няма да измислиш!

- Ако патронът е от пушката на Коко?

- Ще черпи из село, че е убил вълк - отговори Мишената.

- Особено като се разбере, че точно този вълк е убил приятеля му - допълни младият полицай.

- Разбра ли сега?

- Не можем да докажем, че са убити, а камо ли защо и кой ги е убил!

- Интелигентен убиец. Дори и подробностите не са му убягнали!

- А кой викаше, че селският овчар е заклан от селския идиот? - засмя се Радо.

- Не ми припомняй!

Навлязоха в Кралево, минаха по горния път, а после се спуснаха към къщата на Коко Хлопката. Спряха в края на улицата, тъй като от мястото им се виждаше входната врата. Около десетина минути изчакаха в пикапа, без да говорят. Нямаше движение. Излязоха от колата и внимателно огледаха печатите, поставени от кмета върху дворната порта на Коко.

- Многократно са махани и поставяни - отбеляза Радо.

- Може кметът нещо да е търсил в имота.

Качиха се на чардака. Бе обширен, а от него се влизаше в четири стаи.

- Голяма част от селото се вижда оттук - каза Радо.

- Виждат се покривите, но не и дворовете... Не можеш да следиш оттук кой накъде върви...

- А от покрива?

- Дори и оттам. Слагай ръкавиците!

Извадиха хирургични ръкавици и ги поставиха на ръцете си. Разделиха се. Радо пое стаите отляво, а Мишената - отдясно. След малко комисарят чу задавено кашляне и с необичайна бързина влезе в стаята, където беше партньора му.

- Какво става?

Радо само му показа с ръка, че иска шефът му да го потупа по гърба. Мишената му пльосна един отзад. Радо пое дълбоко дъх и каза:

- Задавих се.

- От какво?

Младият полицай само посочи с поглед. Вратата на хладилника бе отворена, а върху него бе извадена формичка за лед с квадратни форми.

- Да не си пробвал да се задушиш? - погледна го Мишената.

- Аха.

- Е, как е? - разсмя се комисарят.

- Доктор Моренов е прав - наведох се надолу и кубчето лед падна.

- Съмняваше ли се, че е така?

- Просто пробвах - троснато отвърна момчето. - Но се задавих от една капка.

- Едва ли Бончо Гладиатора е задушен с една капка! А и тя няма квадратна форма... - изсумтя комисарят.

- Важното е, че тук има квадратни ледчета! - посочи към тях младият мъж.

- Как си го представяш? - захили се Мишената. - Коко Хлопката грабва леденото кубче, бяга до Бончо Гладиатора...

- И докато стигне дотам, само ръката му е мокра - довърши разочаровано Радо.

- По-добре виж какво друго има във хладилника! - показа с ръка Мишената.

- Бирички...

- И бъркани яйца, юнако! Бас хващам, че са отскоро!

- Искаш да кажеш, че Коко Хлопката си живее тук, без някой да разбере?

- Така излиза... - замисли се Мишената. - Ако не е той, кой тогава е заел мястото му?

- Не откри ли пушката?

- В другите стаи я няма... Няма и нещо интересно.

- Да не очакваше дневник на убийствата? - изненада се Радо.

- Е, не съм се надявал толкова да ни улесни!

- Ние дори не знаем какво търсим!

- Да надзърнем под сайванта и после ще мислим къде да го открием!

Слязоха по стълбите и завиха зад къщата. Отзад имаше пуснати на двора десетина кокошки, обор и кучешка колиба.

- Някой се грижи за кокошките - подхвърли Мишената.

- А, грижи се! - засмя се момчето. - Пуснати са на воля!

- Имат вода и ярма, юнако - погледна го шефът му. - Сигурно някой вечер ги прибира в курника.

- Ами стопанинът им - вдигна рамене младият мъж.

- Ще го открием тогава!

На едната стена имаше подпрени мотики, лопати, дори ръждясал сърп. В дървено сандъче бяха нахвърляни чукове, отвертки, клещи, кабели. Мишената поразбърка из сандъчето и тъкмо да се откаже, съзря една метална халка. Издърпа внимателно и извади желязна верига, дълга около два метра. Няколко косъма се бяха увъртяли около едната халка, а на места се забелязваха ръждиви петна. Той наплюнчи ръкавицата и леко разтърка едно петно, а после го подуши.

- Открих едно доказателство! - без ентусиазъм каза комисарят.

- Веригата на вълка.

- Викай подкрепление!

Радо извади телефона си и в този момент чуха дълбокия звън на селската камбана.

- Пак някой е умрял! - извика младият мъж.

- Не, днес е погребението на Щурата Стела!

- А дали любимият й ще я изпрати? - сети се той.

- Викай колегите и да вървим на гробището!

- Ще го пипнем!

- Знаели човек...

С бързи крачки излязоха на улицата и тръгнаха към пикапа.

- Вампора не ни е усетил още! - сети се Радо.

- Видя ли какво прави един пикап! - засмя се Мишената.

107

Още от сутринта слънцето жареше и дори чановете на Пеещата круша млъкнаха, защото въздухът бе замрял.

Мълвата, че Коко Хлопката е жив, се разнесе из Кралево по-бързо, отколкото обиколката на Юрий Гагарин около земята с „Восток"-1. Цялото село се изсипа на гробището. Не толкова да почетат паметта на Щурата Стела, колкото от нездраво любопитство. Никой не обърна внимание на раздрънкания пикап, спрян под сянката на един дъб, доста встрани от множеството.

Баба Бенда и Рошавата Донка подкрепяха от двете страни Глухата Марина. Тя пристъпваше едва-едва, лицето й бе пребледняло, а очите й не виждаха никого. Изправи се до ковчега, но не погледна нито веднъж надолу.

Вампора извади един лист, огледа се, но не видя Коко. Балабана му прошепна:

- Ще дойде.

- Ако и сега избяга...

- Ще дойде, ще видиш.

Множеството отстъпи настрани, за да мине Коко Хлопката. Пред гърдите си държеше огромен сноп от горски маргарити. Той не погледна никого, пристъпи към ковчега и целуна студеното чело на Стела. После застана до приятелите си. Зад тях се изправи и Траян. Вампора прошепна:

- Започвам...

- Аз ще говоря - тихо каза Коко, преглъщайки мъчително.

- Сериозно, нали? - поколеба се Вампора.

- Нима мога да се смея на този ден? - отвърна приятелят му и кихна. - Не е нарочно! - добави бързо той.

- Събрали сме се по тъжен повод - започна кметът. - Изпращаме от този свят нашата приятелка Стела Монева. Прощално слово ще произнесе...

Коко излезе напред и с жест спря Вампора.

- Никоя друга жена не докосна сърцето ми, както Стела - започна Коко. Пое си дъх, но гласът му звучеше глухо. - Като малка беше ситно дяволче, а и не порасна много през годините... Нямаше страх от нищо. Катереше се по най-високите клони по-пъргаво от всеки. Провираше през оградите с лекота, докато ние се зорихме да ги прескочим. Стреляше по-точно, отколкото мнозина от нас. Умееше да се гмурка за раци в дълбокия вир при Водопада... Затова я наричахме Щурата Стела. - Той замълча за миг, преди да продължи. - И все се мъкнеше подири ни... Но когато спечели баса, че ще язди магарето на дядо Коста, всички разбрахме, че е мъжко момиче! Как ще се качи Стела върху магарето? Ако застанеше зад него, само щръкналите й плитки се подаваха. Когато домъкна отнякъде столче, ние засвирихме подигравателно с пръсти. Тя се качи на столчето, яхна магарето и препусна. В края на улицата проклетото животно рязко наведе глава, но Стела не падна... Оттогава тя бе винаги с нас. А ездата стана нейна съдба.

Внезапно Коко се извъртя назад и кихна. После продължи:

- Обичах Стела, но съдбата ни раздели... - и отново кихна.

- Виновен съм пред нея, много съм виновен... - Пак кихна.

- Ще ти ударя един! - изръмжа Вампора.

- Не е нарочно - прошепна Коко и отново кихна.

- Хвърли цветята! - прошепна в ухото му Траян.

- Не мога - без да се обръща отговори Коко. - Това са любимите цветя на Стела.

- Но от тях кихаш! Хвърли ги! - повтори Траян.

Коко само поклати глава и отново кихна. Траян се пресегна и издърпа от ръцете му цветята.

- Едно нещо не можеш сериозно да направиш! - ядоса се Вампора.

- Стеле - погледна мъртвата жена Коко, - където и да си, знай, че винаги съм те обичал... Исках да ти го кажа преди дни, но така и не посмях... Затова ти изпратих писмото... Сбогом, Стеле!

Той отново се наведе, целуна мъртвата жена, а когато се изправи, се обърна рязко назад. Само Траян видя сълзите му.

Спуснаха ковчега и отведоха Глухата Марина. Тя не реагира по никакъв начин на думите на Коко, дори не се сбогува с дъщеря си. Явно душата й не беше вече на този свят. Хората си тръгнаха, докато заравяха гроба на Щурата Стела. После тримата й приятели стреляха във въздуха. Когато свършиха, Траян подаде букета на Коко, а той го постави близо до кръста. После се изправи и подаде пушката си на младежа. Неочаквано Коко заигра ръченица, пеейки старата песен:

- Мари, бабо гърбава, имаш щерката хубава... Мари, бабо гърбава, имаш щерката хубава...

- Коко, спри се! - направи опит да го озапти Вампора.

Балабана застана пред него, за да не го виждат отиващите си кралевци.

- Дай ми я, бабо, дай, дай, дай, да станеме роднина... - продължи да пее и играе Коко, а очите му бяха насълзени.

- Не предизвиквай смъртта! - извика кметът.

- Защо? - не разбра Траян.

- Следващите думи са: „Ако не ми я дадеш, още утре да умреш“ - поясни Вампора.

- Коко наистина предизвиква смъртта - прошепна младежът.

- Не прави сеир на хората, Коко! - обади се и Балабана.

- Стела така се смееше на това изпълнение... - Той спря да играе. - Пеех, подскачах около нея, а тя се заливаше от смях... -сериозно каза Коко.

- Лика-прилика си бяхте със Стела - промърмори Вампора. - Тя искаше на гроба ти да играем Дунавското хоро.

- Е, не играхте ли? - погледна го разочаровано Коко.

- Не - отвърна Балабана.

- Ти не прочете ли завещанието ми? - изправи се Коко до Вампора, а едва му стигаше до шията.

- Какво завещание? - обърна се към кмета и Балабана.

- На луд човек не се връзвам на щуротиите! - избоботи Вампора.

- Язък! - плю на земята Коко. - Така хубаво бях подготвил всичко!

- Кое? - попита Мишената.

Не бяха усетили приближаването на полицаите.

108

Писна му от гробища!

Знаеше какво му трябва в момента - бърз, здравословен секс, който да освободи напрежението от тялото му. При последната мисъл Траян рязко сви по посока на лечебницата.

Очакваше, че вътре ще е пълно, но преброи само трима души. Двама старци следяха с трепет всяка извивка на тялото на Емилия, която бе наведена към някаква възрастна жена и тихо й обясняваше нещо. Леката прозирност на бялата й престилка развихряше мъжкото въображение. Траян проследи с поглед тънката лента на прашките на Емилия, която се очертаваше под престилката. Възбуди се толкова бързо, че се изненада от собственото си тяло. Обърна се към изхода, за да не му се смеят старците.

- Господине - чу зад себе си гласът на медицинската сестра, - елате да прегледам ръката ви.

Траян се върна назад и мина зад бюрото, а възрастната жена си тръгна.

- Боли ви още? - попита Емилия.

- Да - промълви Траян и сведе поглед към чатала си.

Тя проследи погледа му и се усмихна лъчезарно:

- Разбирам, но още малко ще изтраете.

- Колко?

- До полунощ - прошепна му тя и отвори един мехлем. Леко намаза завяхналите му рани.

- А после? - облиза устни Траян.

- На Водопада... до изгрев!

Емилия се обърна се с гръб към изхода и леко се залюля. Двамата старци извиха глави в тяхната посока.

- С поглед ти го слагат - ревниво изрече Траян и посочи с глава старците.

- Като не могат с друго - засмя се жената и докато преместваше две шишенца зад стъклената витрина, прошепна: - Ще видиш как ледената вода сгрява...

- Както огънят охлажда - продължи той. - Ще полудея дотогава!

- Довиждане, господине - с официален тон изрече медицинската сестра.

Траян стана и се запъти към изхода на лечебницата. _

- Еми - обади се един от старците, - разбра ли за Коко Хлопката?

- Кое по-точно? - обърна се тя към него. - Разбрах, че е жив.

- А, и ние знаем!

- А кого се погребали вместо него? - продължи тя.

- Не е ясно, но сега го разследват от полицията - каза възрастният мъж.

- Свършиха с разследването - обади се другият старец. -Вече го арестуваха полицаите - изрече уверено той.

- Защо? - изненада се Емилия.

- Утре ще се разбере - обади се първият старец. - Вампора каза, че ще ходи в града.

- Ще защитава приятеля си - подметна другият мъж.

Траян се ядоса на всезнайковците от Кралево. Затова реши да ги обърка така, че да не могат да разкажат само една версия на случилото се на селското гробище.

- За господин Криндов ли говорите? - обърна се той към старците.

- За него - кимнаха с глави те.

- Полицаите само си говориха с него и го пуснаха - уверено каза младежът.

- Бъркаш нещо - поклати глава първият старец. - Видях как го качиха в патрулната кола и заминаха към града. - Той се обърна към Емилия. - Ама да видиш Царски как лаеше патрулката! Бяга подир колата до края на селото!

- Ти бъркаш - напук каза Траян. - Господин Криндов помоли полицаите да го закарат до края на селото.

- Че защо?

- За да си търси козела из баирите - засмя се младежът, смигна на медицинската сестра и излезе от лечебницата.

109

- Мишена, нищо интересно няма долу! - провикна се още от вратата Коко Хлопката, доведен от униформен полицай.

- Къде долу? - не разбра комисарят.

- В ареста.

- Ти какво очакваше?

- Поне някоя засукана проститутка.

- Това да не е бардак!

- Не ги ли арестувате от време на време?

- Не си улучил момента - погледна го комисарят и допълни със сериозен глас. - А виагра носиш ли си?

- Що? - изненада се Коко. - Те не духат ли вече?

- Господин Криндов - намеси се Радо, - повикан сте за разпит.

- Много официално - обърна се сега към него Коко. - Последният път, когато някой ме нарече „господин Криндов“ бе в съда, когато регистрирах фирмата...

- Сега често ще го чуваш - прекъсна то Мишената. - В съда... - многозначително добави той.

- Какво е обвинението? - наперено попита Коко.

- Намерихме колата ти на паркинга пред болницата - започна Донов.

- Ха! Да не е пълна с взрив?

- Не е.

- Какво е тогава престъплението? Че никой не я откраднал? - засмя се заподозреният. - Мишена, не може да се оплачеш от ръст на престъпността в региона.

- В региона - не, но в Кралево...

- Разбрах - сериозно каза Коко.

- Ти какво знаеш по въпроса?

- Аз отсъствах дълго...

- Да не си ходил на минерални бани? - иронично подхвърли Мишената.

- Не, по работа бях.

- Коко - сериозно каза комисарят, - някой избива приятелите ти. Утре може да е твоят ред!

- Нищо не знам.

- Кажи ми мотивът, само това! - настоятелно изрече Донов.

- Аз не съм убиец на приятелите си - твърдо каза Коко Хлопката.

- Но имаш подозрения кой ги убива, нали?

- Откъде да знам! - нервно отвърна арестантът.

Мишената нищо не каза, отвори вратата на кабинета си и каза на дежурния полицай:

- Отведете го!

- Незаконен арест! - извика Коко. - Ще се оплача!

- Оплачи се на оная ми работа! - изкрещя Мишената и на висок глас изруга.

Коко излезе, а комисарят демонстративно трясна вратата зад гърба му. После се обърна към Радо:

- Как ти се видя?

- По най-важния пункт мисля, че не лъже - спокойно отговори младият полицай.

- Не е той убиецът, нали?

- Така ми се струва, но...

- Какво? - нетърпеливо попита Мишената.

- Цитирам: „Не съм убиец на приятелите си."

- Не разбирам.

- Трябваше просто да каже: „Не съм убиец.“

- Да не намекваш, че е убил някого?

- Може и да греша... - замисли се Радо, а после с увереност произнесе: - Но със сигурност знае кой е нашият човек.

- Защо тогава не ни казва?

- Не знам.

- Те да не си въобразяват, че сами ще открият убиеца? - и Мишената посочи към планината.

- Въоръжени са.

- Това не им помогна досега - изръмжа комисарят.

- Какво ще правим с Криндов?

- Утре може да е по-сговорчив.

- Оставяме го в ареста, така ли? - изненада се Радо.

- Че ние още не сме го разпитали! - повиши тон комисарят.

- А и за него там е най-безопасно.

- Мислиш ли наистина, че той може да бъде следващият?

- Досега Коко беше в безопасност.

- Но сега убиецът знае, че е жив.

- Все някой от тях ще проговори! - убедено каза Мишената.

- Дано да не е последният, останал жив!

110

Най-сетне намери скривалището на Бончо Гладиатора. Траян разлепи внимателно двата листа от последната тетрадка и извади написаното. На кариран лист старият учител бе изложил събитията, свързани с Прокълнатата къща. На Траян му се стори, че самият Бончо Гладиатора разказва за онази нощ:

- Щом четете тези редове, значи вече не съм между живите. Но трябваше да споделя за случилото се преди трийсет години... Винаги съм описвал съвестно миналото на село Кралево... Доколкото силите ми позволяваха... Няма и сега да излъжа.

Когато леля Бенда ни съобщи за гнусното дело на Зарко Радев, ние решихме да въздадем историческа справедливост. Още не знаехме какво ще правим, когато открием насилника, само си повтаряхме:

- На този свят няма място за урод като него!

Първата нощ нахлухме в къщата, но Зарко бе изчезнал. До сутринта останаха да го чакат Коко Хлопката и Велизар Вампора, но оня не се върна. Не дойде и на погребението на майка си.

На втората нощ отново направихме пусия около къщата. Чакахме до полунощ и тогава, мисля, че Коко каза:

- Да вървим на гробището!

- Какво ще правим там? - изрепчи се Вампора.

- Може уродът да се появи - отговори Коко. - Да си вземе сбогом с жената, която го е родила!

Не му повярвахме на Коко, но и не ни се стоеше повече в Прокълнатата къща. Към гробището вървяхме, без да си кажем и дума. Тежко ни беше от случилото се, а още по-тежко от това, което предстоеше. Не си го казахме гласно, но бяхме наясно какво трябваше да направим.

Когато приближихме Прокълнатия гроб, чухме първо звън от лопата. Вампора ни даде знак да заобиколим покрай храстите, преди да излезем до гроба. Скрихме се в лещака и надзърнахме оттам.

Зарко Радев не се виждаше. Само един фенер бе закачен за дървения кръст на гроба. После откъм дъното на гроба се чу пискливият глас на чудовището:

- Ще ми отказваш! Ще бягаш от мен! Коя си ти ма, курво?

Приближихме се тихомълком. Трудно ми е да пиша за това, което видяхме... И след трийсет години ми е трудно...

Зарко бе отворил ковчега на майка си. Дереше дрехите й и крещеше:

- Ей сега ще те оправя! И мъртва ще си моя!

Започна да разкопчава дюкяна си. И тогава...

Не мога точно да пресъздам събитието, въпреки че толкова години мислих... Значи някак изведнъж стана... Никой нищо не каза, никой не даде знак на другите. Стреляха едновременно - Коко Хлопката, Велизар Вампора и Максим Балабана. Със сигурност видях, че Димо Вълкобореца стреля във въздуха.

Стела дори не насочи пушката към гроба. Тя се дръпна настрани и започна да повръща. А аз... по жива цел не мога да стрелям... Не мога и това си е! Само стоях и треперех. Чудовището падна и тогава започнахме да набутваме пръстта в дупката. С крака и ръце действахме! Дори не  се сетихме че може да използваме лопатата на урода. Затрупахме я и нея. Толкова гняв имаше в нас!

Всички заривахме гроба и затова всички сме съучастници в престъплението. Нямам оправдание нито за себе си, нито за някого другиго.

Знам, че Зарко Радев заслужаваше съдбата си. Но сега възмездието идва и за нас! Отмъщението на Залмоксис е страшно...

Траян остави листа и се изпъна върху леглото. Трябваше му време, за да премисли написаното. Затвори очи.

Отвън чу гласа на Милко, който разказваше на баба Бенда за магиите, които е видял. На Траян нещо му се стори интересно, но не успя да го формулира, защото потъна в съня.

111

Вампора тръгна с бавни стъпки към къщата, когато камъкът го улучи. Обърна се рязко, но нямаше никого зад него. Върна се назад и отвори дворната порта. Улицата беше пуста. Сложи резето и едва тогава взе камъка. Бе увит в хартия. Той разгъна листа и прочете написаното върху него.

- Няма как да стане! - промърмори той.

Грабна пушката си и дори не се сети да се обади на жена си. Едва по пътя към Балабана се осъзна, но не му се връщаше назад. Горският още не си беше легнал. Вампора му подаде бележката, а Балабана я прочете на глас:

- Ще те чакам при Темното езеро. Не викай Балабана, защото му нямам доверие. Коко. Негов ли е почеркът?

- Наподобява.

- Кой не е видял, че Коко е арестуван? - изненадано попита приятелят му.

- Това е капан, не разбираш ли? - повиши леко тон кметът.

- Тази нощ аз ще бъде целта на убиеца.

- Да се обадим в полицията - предложи Балабана.

- Ами ако никой не дойде на езерото? Какво ще обясня на полицаите?

- Прав си. Ако им кажеш, че искат да те убият, ще те питат защо...

- А и докато дойдат, ще съмне... - сети се кметът. - Ами ако не отида?

- Друг път ще те подмами.

- Поне да бях се простил с Юлия - тъжно каза Вампора.

- Не викай дявола! - скара му се Балабана и допълни: - Ех, ако и Коко беше тук...От две страни можехме да нападнем...

- Да вземем Софиянеца - предложи кметът. - Оправен е, храбър...

- Да не рискуваме и неговия живот! - възпротиви се горският. - Дори оръжие няма момчето.

- Той само да наблюдава - предложи приятелят му. - Поне свидетел да има, ако нещо се случи...

- Аз ще стоя в засада - добави горският. - Ще държа на мушката всеки храст.

- Измислих го! - каза Вампора. - Убиецът ще ме чака откъм селото... Нали така?

- Да.

- А ние ще минем през Бълхарника

- И ще му излезем в гръб - сети се горският.

- По този начин няма да стоя дълго на прицел.

- Ами ако не стреля? Ако е приготвил друг капан? - сети се горският.

- За да ме удави в езерото, трябва да е по-едър от мен.

- А ако те удари с някой клон? Ще те зашемети и...

- Как ще ме пренесе до водата? А и нали вие ще бъдете там?

Балабана се обади на жена си и тръгнаха да вземат Софиянеца. На леля Бенда разказаха всичко. Поне да знае, ако не се върнат. Но тя не беше съгласна да идва Траян с тях. Въпреки това възрастните мъже го събудиха.

- Колко е часът? - попита той.

- Наближава полунощ.

- Какво? - неочаквано бързо скочи младежът и започна трескаво да се облича. - Закъснях! Закъснях!

- Среща ли имаш? - попита Вампора.

- Аха.

- Че нали Мазачо те е гонил с пушката!

- Не се навирай там, където не те искат! - посъветва го и Балабана.

- Вие какво правите тук? - едва сега се сети да попита Траян. После се дръпна назад и размаха ръце пред себе си: - Не, не, не! Повече дупки няма да копая!

- Не става въпрос за това - тихо каза Вампора и излезе, последван от Балабана.

112

Траян ги настигна на бегом едва в края на селото. Носеше кама, която баба Бенда изрови от един скрин. Шепнешком му обясниха плана и продължиха да вървят един зад друг. Младежът бе заставен да върви зад Вампора и пред Балабана.

Когато навлязоха в Орташкото дере откъм северния край, нощта отдавна бе полегнала там. От време на време се чуваше крясък на сова и тихото жужене на комарите около Темното езеро. Луната се кокореше отвисоко, водата на езерото грееше с мека светлина, но пространството наоколо бе черно и пусто. Дори жабите не се чуваха.

Кметът прошепна:

- Аз съм пръв. Балабане, ти мини на десет метра от мен...

- Вдясно или вляво? - поиска уточнение горският.

- Вдясно, за да си по-близо до Кривото - отвърна Вампора.

- Може стрелец да е залегнал зад дънера...

- А аз? - шепнешком попита Траян.

- Ти минаваш пълзешком десетина метра и се прикриваш зад някой ствол... - нареди кметът, размисли и каза: - По-добре остани тук!

- Не си познал! - отговори бързо Траян. - Ще се прикрия зад някое дърво, но близо до езерото... Трябва да виждам какво става!

- Обещай, че няма да излизаш от прикритието си, докато не те извикам!

- Ще действам според обстоятелствата - напери се младежът.

- Синко - обърна се към него и Балабана, - не искаме твоят живот да тежи на съвестта ни.

- Защо тогава ме повикахте? - раздразни се младежът.

- За да има свидетел, ако ние не оцелеем - мрачно каза Вампора. - Обещай, че ще стоиш на място!

- Обещавам.

Вампора и Балабана се разделиха и тръгнаха по посока на Темното езеро. Траян ги следваше, но на значително разстояние.

Неочаквано се чу силен гърмеж откъм езерото. Вампора не издържа и ускори крачка. Съзря един мъж, нагазил до колене в езерото.

- Стой! - изрева от храстите кметът. - Ще стрелям!

Мъжът рязко се обърна, тръгна към брега, но кракът му се заплете в корена на блатно растение. Той вдигна ръце и извика:

- Бате, не стреляй! Признавам си!

Циганин, помисли си Вампора, забрави предпазливостта и излезе бесен от храстите. Развика се:

- Какво правиш тук?

- Разхождам се - изрече циганинът.

- Не знаеш ли, че кралевската мера е забранена зона?

- Не знаех, бате...

- Горе ръцете! - Вампора насочи пушката към мъжа.

- Недей, бате! - примоли се той. - Пет човека ме чакат гладни... Малко пъстърва исках да хвана...

- Каква пъстърва в блатото бе, бунак! - разяри се кметът.

- Балканска пъстърва.

- Бомба ли гърмя?

- Лимонка, бате... Сама изплува рибата... Само събираш със серкмето...

- Арестуван си! - извика Вампора и пристъпи към водата.

- Недей, бате! - примоли се циганинът. Погледна към храстите вляво и посочи натам. - И онзи ли е с теб?

Вампора извъртя глава в същата посока, когато куршумът го улучи. Той се олюля и падна във водата. Циганинът се отскубна от блатния капан и хукна. Балабана излезе отдясно и стреля два пъти по бягащия мъж, но не успя да го улучи. Траян се спусна към Вампора и започна да го тегли далеч от водата.

Всичко стана за не повече от трийсет секунди.

Вампора бе в безсъзнание. На светлината на фенера Балабана видя, че изстрелът е пробил ушната мида на приятеля му. Траян разкъса тениската си и направи импровизирана превръзка. Започна да набира сто и дванадесет, но в Орташкото дере нямаше обхват. Балабана потупа с ръка бледото лице на ранения.

- Вампоре, жив си! - развика се горският. - Ела на себе си!

- Няма как да стане! - прошепна кметът. - Улучи ме мръсникът!

Щом чуваш, нищо ти няма!

- Главата ми я няма - направи опит да вдигне глава Вампора, но отново я отпусна на земята.

- Трябва да се стегнеш! - обади се Траян. - Не може да те носим до селото

- Аз умирам... - предаде се кметът. - Намерете циганина и го убийте!

- Циганинът ти спаси живота - каза Траян.

- Няма как да стане! - с усилие изрече Вампора.

- Ако ти не беше извъртял глава, куршумът щеше да пръсне мозъка ти! - поясни Балабана.

- Трябва вървим! - обърна се Траян към Балабана.

- Да не го изпуснем и него! - съгласи се горският.

Двамата здрави мъже подхванаха Вампора и го изправиха.

Сложиха ръцете му на раменете си, прихванаха го през кръста и го завлачиха към Кралево.

113

Траян заряза Балабана и Вампора, преди да излязат на улицата пред лечебницата, без да им даде обяснение. Нито можеше да погледне Емилия, нито в присъствието на нейния съпруг да й обясни защо не е отишъл на срещата им. А и трябваше да се преоблече.

В момента, който отвори дворната врата, един мъжки силует се изправи пред прага.

- Не стреляй! - тихо каза мъжът. - Аз съм Милко.

- И да искам, няма с какво да стрелям - усмихна се Траян. - Какво правиш посред нощ у нас?

- Пазя леля Бенда... - прошепна той. - Видях ви, че отивате някъде, а тя остана сама...

- Трогнат съм - искрено отговори младежът. - Изчакай малко!

Траян влезе вътре и се преоблече. Извади шишето с ракия и две чаши.

- Да седнем под лозницата - предложи той.

Милко мълчаливо се съгласи. Наляха и отпиха.

- Добра жена е леля Бенда... - тихо каза Милко. - Втората жена, която ми е помогнала в тоз скапан живот...

- Коя беше първата? - попита Траян, но беше разсеян. Очакваше всеки момент Балабана да му се обади.

- Казва се Биляна Гроздева... - започна овчарят.

- Млада и хубава - засмя се младият мъж.

- Не, не си мисли такива работи... - размаха ръце Милко. -Тя е поне десетина години по-възрастна от мен... Това е жената, дето ми даде къщата под наем.

Едва сега Траян застана нащрек. Кой бе наследил Прокълнатата къща?

- Разкажи ми - почти умолително изрече той.

- Излизам аз от затвора...

- Кой затвор?

- Врачанският - каза Милко, изненадан, че събедникът му не знае. - А тя ме чака пред вратите...

- Пред самите врати?

- Не точно, ама така се казва... Носеше кошница с ягоди... Сигурно продаваше на надзирателите...

- И после?

- Приближи се към мен и пита: „За какво лежа?“ Честно си признавам, че съм лежал за убийство и очаквам да побегне. А тя се засмя и пак ме пита: „Имаш ли къде да отидеш?“ Нищо не й отговорих, но тя разбра... Апартаментът, дето бях живял с оная, го взеха роднините й. Не ми се водеха нови дела, оставих им го ей така! Дано те са по-щастливи в него! Аз не бях...

- А после? - нетърпеливо го прекъсна Траян.

- „Аз - вика, - съм Биляна Гроздева. Имам един запустял имот в Балкана... Нищо особено не е, но няма кой да го гледа... Искаш ли го?“ Отвърнах й, че нямам толкова пари да купувам имот... А тя казва: „Не го продавам, под наем искаш ли го?“ Какво да й отговоря освен да се съглася... Нито имах къде да отида, нито при кого... А тя ми вика, че Кралево е хубаво място, ама хората не са читави... Да се пазя от тях...

- Не е била права за кралевци.

- Още не знам... - огледа се страхливо Милко. - Но явно няма добри спомени от селото... Сигурно са я изгонили оттук.

- Защо точно теб избра? - озадачено попита Траян.

- Късмет - доволно изрече Милко. - Само мен пуснаха този ден.

На прага се появи баба Бенда. В ръцете си носеше чиния със салата. Тросна я на масата пред тях и остави две вилици.

- Не спиш ли, бабче? - стана от мястото си Траян.

- Как да спя? - сърдито му отвърна тя. - Да беше ми се обадил!

- Мислех, че спиш - оправда се внукът й. - Не исках да те будя.

- Ех, чедо... - въздъхна жената. - Добре, че те чух да ровиш из багажа си.

- Ами ако бях крадец? - засмя се Траян.

- Нали Милко пази отвън? Как ще влезе крадец! -сопна се баба му.

- Не знаех, че си ме чула - шепнешком каза Милко.

- Къде са Вампора и Балабана? - обърна се Бенда към внука си.

- Чакам да ми се обадят - отговори Траян, защото не искаше да плаши баба си. - Бабче, а да знаеш коя е Биляна Гроздева?

- Никога не е живяла в Кралево.

- Но Прокълнатата къща е нейна.

- Не е възможно! - поклати глава старицата. - Няма наследници този имот!

- Има - обади се Милко.

- Няма - обърна се тя към него. - Тази жена те е измамила!

- Не казвай на никого, а? - примоли се Милко.

- Защо? - изненада се Траян.

- Хубаво място е Кралево - въздъхна овчарят. - Не искам да се махам.

- Никой не те гони - успокои го баба Бенда.

В този момент Балабана звънна на Траян.

114

Още щом излязоха от боровата гора, Балабана звънна на доктора. Отговориха му едва на деветия сигнал:

- Да - чу той нежния глас на Емилия.

- Докторът къде е?

- Спи. Случило ли се е нещо?

- Докторът да става! Вампора е ранен... Да приготви линейката...

- Сега...

Балабана едва влачеше приятеля си след изчезването на Траян. Емилия ги чакаше пред отворената врата на медицинския пункт. Бе по прозирен халат. Тя помогна на Балабана да вкарат ранения вътре.

- Къде е докторът?

- Сега ще дойде... - спокойно отговори медицинската сестра.

- Викай го по-бързо! - нетърпеливо каза горският, защото Вампора изпъшка.

- Ще дойде всеки момент.

Тя внимателно свали превръзката от главата на ранения и я хвърли в кошчето. Проми раната и каза:

- Докторът няма да помогне много.

- Защо? - уплаши се Балабана.

- Ще умирам ли? - обади се и Вампора.

- Не - усмихна се Емилия. - Но ще трябва хирург да види раната.

В лечебницата влезе доктор Дарев. Потръпна с рамене, преди да се приближи до Вампора.

- Студено ли ти е? - изненада се горският.

- Тресе ме - отвърна фелдшерът, докато преглеждаше главата на кмета. - Ту ми е студено, ту - горещо... Някакъв летен вирус съм пипнал...

- Затова ли си с дълъг ръкав? - попита го горският.

- Ако не ме е срам, и одеяло ще наметна отгоре си.

- Как е, докторе? - попита припряно Вампора.

- Ще те шият колегите - отговори Дарев. - Сега ще ти бия инжекция, за да спра кървенето и отиваш в града.

- Няма ли ти да го закараш? - обади се Емилия.

- Не мога - поклати глава докторът. - Ръцете ми треперят... Не смея да рискувам...

- Ще се обадя да изпратят друга линейка - каза медицинската сестра.

- Няма как да стане! - надигна се поуспокоен Вампора. - Докато дойде линейка, ще съмне...

- Прав си - подкрепи го и Балабана.

- Ще отидем с нивата - реши раненият и подаде ключовете на приятеля си.

- Какво е станало с теб? - попита доктор Дарев.

- Един циганин стреля по мен - излъга Вампора. - На Темното езеро хвърляше гранати, за да избие рибата.

- Не е ли блато? - обади се Емилия.

- Някой го излъгал, че има балканска пъстърва - направи опит да се усмихне кметът.

- Явно не сте го хванали - поклати глава медицинската сестра.

- Балабана стреля, но не го улучи.

- Трябва да се обадя в полицията - категорично каза докторът.

- Защо? - наежи се Балабана.

- Задължени сме да докладваме при огнестрелна рана.

- Недей, докторе, моля те! - шепнешком каза кметът.

- Няма друг начин - спокойно му обясни Дарев. - Ти трябва да влезеш в болница. Колегите веднага ще разберат.

- Утре.

- Сега ще се обадя - каза докторът и отново започна да трепери.

115

Двигателят изпърпори и нивата спря. Балабана отново опита да запали, но не успя.

- Дотук бяхме! - измърмори той.

- Защо? - попита Траян, който седеше също на предната седалка.

- Няма бензин.

- Какво ще правим сега? - обърна се Траян назад, но Вампора бе в унес.

- До разклона има петдесетина метра - каза горският. - Ще спрем някоя кола.

- Няма кой да спре на трима мъже - поклати глава младежът. - Ако бяхме взели медицинската сестра...

- Като видят пушките, ще спрат - категорично отсече горският. - А тази жена е забранена територия за теб!

- Така си мислиш - нехайно отвърна Траян.

- И докторът ще те подгони с пушката!

- Ако му стиска! - засмя се Траян. - Видя ли го как трепери?

- Но не от страх, Софиянецо.

Събудиха Вампора и го подкрепяха, за да може да върви. На главния път оставиха ранения да легне на банкета, а те размахаха пушки срещу слизащите по баира тирове. Шофьорите им отговаряха с продължителни клаксони, заобикаляха ги, но никой не спря. Не мина нито една лека кола.

Траян нервно пушеше. От време на време поглеждаше Вампора, който спеше. Младежът дори си свали якето и покри ранения.

- Дано докторът да се е обадил в полицията - сети се Траян.

- Защо ни е полиция? - изсумтя горският.

- Полицаите бързо ще повикат линейка.

Позна.

След четиридесет минути двамата бяха заслепени от дългите светлини на автомобили, който идваха право срещу тях. Балабана и Траян закриха с ръце очите си. Когато се включиха късите светлини, те успяха да различат две патрулни коли, които рязко спряха пред тях. Полицаите излязоха от автомобилите и извикаха:

- Горе ръцете! Хвърлете оръжието!

Балабана и Траян изпълниха нарежданията. Полицаите ги обискираха и им сложиха белезници. Един от полицаите сръга Балабана, който изпъшка:

- Ребрата ми...

- Не съм те докоснал - развика се полицаят.

- Умирам от болка... - приви се горският на две.

Двама полицаи го пъхнаха в първата патрулка.

- Защо ни арестувате? - ядоса се Траян.

- Не знаете ли? - ехидно се засмя един от полицаите. - Опит за въоръжен грабеж на пътя.

- Искахме да идем на стоп до града... - опита се да обясни младежът.

- Това го кажи на адвоката си!

- Кметът на Кралево е прострелян - посочи с глава Траян към лежащия на банкета мъж.

- Ще прибавим и опит за убийство на длъжностно лице.

116

- Юнако, идвай веднага! - провикна се от вратата на фитнес залата Мишената.

- Идвам след половин час - отговори Радо и погледна към стенния часовник. Наближаваше шест сутринта. Той спокойно продължи да брои от лежанката: - Двайсет и седем, двайсет и осем...

- Веднага! - изкрещя шефът му.

Радо остави щангата и се надигна. Влезе в съблекалнята, взе кърпата и се пъхна под душа. Мишената го следваше.

- Остави ме сам! - ядоса се младият мъж, като трясна вратата на душ кабината.

- Ще говоря по-високо, за да ме чуваш - направи си оглушки комисарят. - Балабана и Вампора са в болница под стража, а Траян е в нашия кафез.

- Защо? - Радо отми част от пяната по лицето си.

- Стана ли ти интересно?

- Давай, шефе!

- Вампора е прострелян в лявото ухо.

- От неизвестен извършител - изрече Радо и изплю водата, която нахлу в устата му.

- Не знам дали е неизвестен. А горският и младежът стопирали с пушки на пътя посред нощ. А в краката им лежи раненият кмет. Представяш ли си как е изглеждала ситуацията на колегите? - Мишената се разсмя.

Радо го последва, но трябваше да излезе иззподдуша, защото щеше да се задави със сапунена вода. Шефът му се отдалечи от душ кабината.

- Само толкова? - развика се Радо.

- Чакам те горе!

Младият полицай се изплакна набързо, облече се, взе четири кафета от автомата пред дирекцията и на бегом се качи в кабинета.

- Откъде започваме? - задъхано попита той.

- От кого, искаш да кажеш - изрече комисарят и се пресегна към първата чаша с кафе. - Глътна го набързо и продължи: -Да събудим Коко Хлопката, а?

- Не е ли по-добре да отидем в болницата?

- Среднощните герои нека да поспят! - Мишената се обади да доведат Коко Хлопката. - Трябва да ми отговори на три въпроса...

- Само на три?

- Нали каза, че отнякъде трябва да започнем!

- Слушам те.

- Първи въпрос... - Комисарят пое втората чашка.

- Давай де!

- Не - отказа се Донов. - Няма да ти е интересен разпитът после.

Няколко минути мълчаха, докато доведат арестувания. Коко седна на стола, който му посочиха. Мишената атакува директно:

- Тази нощ са стреляли по Вампора.

- Жив ли е? - попита Коко и се сгъна на две на стола.

- Да - отговори Радо. - Знаеш ли кой е стрелял?

Коко Хлопката само повдигна рамене.

- И сега ли няма да говориш? - попита Мишената.

- Питайте - тихо каза Коко. - Ако знам, ще ви отговоря.

- Ти ли хвана вълка в пещерата?

- Не - бързо отговори той. - Мислех, че Димо го е заловил...

- Защо?

- За да ни го върне... Заради прякора, който му измислих.

- Сигурен ли си, че той е хванал вълка?

- Видях го да излиза от Лудата мечка...

- Кога?

- Един ден преди смъртта му...

- После?

- Проследих го донякъде и се върнах назад, за да разбера какво правеше в пещерата...

- И намери вълка - сети се Мишената.

- Да. Звярът спеше и това ме изненада... Дори изпуших една цигара, обикалях из пещерата, но не се събуди...

- Защо не го застреля?

- Беше привързан за халка... Като домашно куче...

- Какво си помисли?

- Дали да не го пусна и да разваля играта на Димо... Ако го бях пуснал... - ядно изрече Коко.

- Димо щеше да е жив - довърши мисълта му Мишената.

- Да.

- Той няма да отрови кучето си заради вълка - обади се Радо.

- Прав си - замисли се и Коко. - Снежка можеше да пребори дори вълк.

- Ами ако това е причината за отравянето на кучето? - сети се младият полицай. - Снежка е надушила вълка в пещерата, а това застрашава плановете на убиеца.

- Вероятно си прав - призна Мишената. - Не ти ли се стори странно, че вълкът спи? - попита той Коко.

- Помислих, че Димо го е упоил.

- С какво?

- Стела каза, че са й откраднали ампули...

- Кога ти го каза Стела?

- Минути преди да умре - изрече с усилие Коко.

- Разказвай! - нареди Мишената.

_ След смъртта на Димо исках на някого да кажа, че съм жив... Пробвах при Бончо, не стана, по-късно - при Вампора... В онази нощ исках да кажа на Стела, че съм жив... Нямаше я у тях, нямаше го и Дорко... Обиколих насам-натам и я намерих да разкопава гроба ми...

- Защо?

- Не вярвала, че съм мъртъв.

- Защо?

- Направих някои дивотии из селото, за да се сетят и останалите, ама... Само тя ме познаваше истински.

- После?

- Поговорихме... Тя сподели, че някой ни убива един по един...

- Но защо някой ще ви убива?

- Не знам - наведе поглед надолу разпитваният.

- Давай нататък!

- Казах й, че ако ме мислят за мъртъв, по-лесно ще разбера какво става из село... Разделихме се и след малко чух цвиленето на Дорко. Върнах се обратно, но... - Мъжът млъкна, като преглътна няколко пъти.

- Но Стела беше мъртва - помогна му Радо.

- А конят?

- Нямаше го... - тихо каза Коко. - Простих се със Стела...

- Ти ли сложи цветето на гърдите й?

- Аз - отново мъчително преглътна Коко.

- Какво мислиш, че е станало?

- Предполагам, че Дорко я е хвърлил... - каза възрастният мъж. - Но защо? Не беше буен кон...

- Бил е инжектиран с конски допинг - каза Мишената.

- Сега разбирам... Стела имаше... Инжектира с него Вихра, за да я вдигне на крака...

- Кой знаеше за допинга?

- Всички - повдигна рамене арестантът.

- Какво ли питам и аз! - плесна с ръце Мишената. - Ти ли върза коня за дървото?

- Аз. Открих го чак на разклона...

- А пушката на Стела? - сети се Радо.

- Подхвърлих я на пришълеца - призна Коко.

- Защо?

- Подозирах го.

- Знаеше ли, че е лежал за убийство? - попита Радо.

- Какво? - скочи Коко. - Арестувахте ли го вече?

- Нямаме основание - замислено изрече комисарят. - Ти ли открадна тетрадките на Бончо Гладиатора?

- Да.

- Кога?

- Минути след смъртта му - призна Коко.

- Ти ли го уби? - надвеси се над него Мишената.

- Беше вече мъртъв - промълви Коко и добави с болка: - Ако пет минути по-рано бях прескочил стобора...

- Какво?

- Щях да хвана убиеца.

- Видя ли кой е?

- Ако го бях видял... - поклати глава Коко, но не довърши.

- Къде са сега записките на Бончо Бончев? - попита Радо.

- Подхвърлих ги на Траян, внука на баба Бенда.

- Защо?

117

- Готов е всичко да ни каже освен най-важното! - каза Мишената, докато слизаха по стълбите на дирекцията.

- Ако не открием мотива за убийствата, няма как да хванем престъпника - продължи Радо.

- Как да му го обясня на Коко? - ядоса се комисарят. - Дали не прикрива някого?

- При тази ситуация е самоубийствено!

- Дано яките мъжаги са по-приказливи - изрече Донов, докато пресичаха улицата, за да влязат в местната болница.

Намериха бързо стаята, в която бяха настанени Балабана и Вампора по полицая, оставен пред вратата. Надзърнаха вътре, но двамата кралевци спяха. На шкафчетата им бе оставена сутрешната закуска - чай, масло и сирене с по две филийки хляб.

- Събуждайте се, балканджии! - извика гръмогласно Мишената.

- Ще ви нахранят с този порцион - засмя се Мишената. - А чаят сигурно е прегоряла захар. - Той надигна Лазар чашата към носа си и неочаквано млъкна.

- Какво? - учуди се Радо.

- Помириши и ти, юнако! - Комисарят поднесе чашата до носа на партньора си.

- Мирише на...

- Цианид - прекъсна го шефът му. - Викай експертите! Радо излезе, за да позвъни, а Мишената повика дежурния пред вратата полицай.

- Кой донесе закуската?

- Някаква санитарка...

- Млада, стара, хубава, грозна, дебела, слаба...

- Не я загледах... - притесни се униформеният. - Помолих я да постои тук, докато отскоча до тоалетната...

- Ще те уволня! - закани се Мишената. - Вън!

Радо отново влезе в стаята:

- Ще са тук до десет минути.

- Стой тук, докато разпитам персонала! - Комисарят излезе.

- Искам вода - прошепна Вампора.

- Изчакай малко! - нервно каза Радо. - И не пий от чая, отровен е!

- И тука ли ни намери бе? - изпъшка Балабана.

- Кой? - наведе се над леглото Радо.

- Убиецът - прошепнаха двамата.

- Знаете ли кой е?

- Да - каза Балабана.

- Не - отвърна Вампора.

- Ясно - поклати глава младият мъж.

Мишената се върна след няколко минути.

- Още не са зачислени за храна - обясни той на партньора си. - Кой знае, че сте тук?

- Цяло село - отговори вместо тях Радо. - Мисля, че е време да споделите тайната си с нас!

- Каква тайна? - едва прошепна Вампора.

- Тази, заради която ви убиват един по един - гневно каза Мишената. - Кой ще е пръв?

- Вампоре... - Балабана се обърна към приятеля си.

- Ти разказвай - отвърна кралевският кмет. - Аз нищо няма да си призная.

Максим Балабана започна бавно да разказва за събитията отпреди тридесет години.

118

- Мишена - обърна се дежурният полицай към комисаря.

- Казвай бързо, че ме тресе!

- От ареста се обадиха - продължи полицаят. - Траян Траянов иска да говори с теб спешно.

- Забравих го него! - плесна се по челото комисарят. - Да го водят веднага!

Радо отново просеше кафе от автомата пред полицията. Мишената се върна назад, видя върху машината две готови кафета и ги грабна.

- Спомни си, че можеш да носиш по две чаши в ръка! - каза той на колегата си и отново хлътна в сградата.

Траян влезе в кабинета, а след малко се появи Радо. Конвоят му отвори вратата, тъй като младият полицай носеше четири чаши кафе.

- Искам и аз - умолително изрече арестантът.

Радо му подаде едната чаша. Траян благодари и отпи.

- Казвай направо! - обърна се към него комисарят.

- Всичко започва преди трийсет години...

- Тайната на Прокълнатата къща вече я научихме - обади се Радо.

- Кой пръв си призна? - с интерес попита Траян.

- Не дръж на подробностите! - махна с ръка Мишената. -Ти какво имаш да ни кажеш!

- Много неща... - напери се Траян. - Но искам да бъдете търпеливи...

- Казвай направо, че да не те ударя зад врата! - изръмжа Донов.

- Знаеш ли кой е убиецът? - попита Радо.

- Знам - изкриви усмивка Траян. - Но ще започна от един подслушан разговор...

- Кой кого подслушва? - нетърпеливо попита Мишената.

- Аз подслушвах - поясни младежът. - Беше след смъртта на Димо Вълкобореца... В кръчмата се бяха събрали Велизар Вампора, Максим Балабана, Бончо Гладиатора и Щурата Стела.

- А ти къде беше? - прекъсна го комисарят.

- На съседната маса, а и те говореха високо... Чудеха се на странните неща, които стават из селото...

- Част от тях са номерата на Коко Хлопката - намеси се Радо.

- Да, той ми разказа за тях - за Пеещата круша, за Краля-Слънце, за дините...

- Давай това, което не знаем! - прекъсна го отново комисарят.

- Всеки от тях е получил странен предмет, който го е озадачил - продължи Траян. - На Димо е подхвърлена непрана вълна, на Щурата Стела - ябълки...

- Ябълките ги видяхме - каза Радо.

- Вампора е намерил пумпал в кметството, а на гроба на Коко Хлопката е имало шарена топка...

- Детски игри! - измърмори Мишената.

- Балабана се спъва в оранжеви конуси пред портата си - невъзмутимо продължи Траян. - Аз бях свидетел, че на Бончо Гладиатора на два пъти му подхвърляха големи, пластмасови зарчета...

- Зарчета? - заинтригува се Радо. - Истински, с квадратна форма?

Двамата полицаи се спогледаха.

- Да.

- Колко големи бяха? - попита отново младият полицай.

- Ето. - Траян извади едното зарче и го постави на бюрото.

- Големи са - поклати глава Мишената и погледна колегата си.

- Има и по-малки размери - отговори му той. - Но това е идея.

- Съгласен съм - отвърна комисарят и се обърна към Траян: - Давай нататък!

- Мазачо е открил на пода в кръчмата счупено огледало... А някой постоянно поставяше яйце на Прокълнатия гроб... Никой не обърна внимание на тези знаци... Може би Бончо Гладиатора се досещаше за тяхното значение...

- А то е? - прекъсна го нетърпеливо комисарят.

- Конусът, ябълката, вълната, зарчетата, огледалото, топката, пумпалът са играчките на малкия Дионис...

- Богът на виното - сети се пръв Радо.

- Аман от богове! - ядоса се Мишената, защото преди време имаха случай на сериен убиец, който се считаше за бога на Слънцето.

- Сравненията с етнографски материал свидетелстват, че това са предмети, използвани в магическата практика на орфическите мистерии... - продължи Траян. - Друг символ на Дионис е колелото, което е използвано за любовна магия...

- Свържи го с убийствата! - нареди комисарят, който не издържаше на простанни обяснения.

- Още не мога - продължи младежът. - Но танцуващите в кръг около малкия Дионис подпомагат повторното раждане на посветения в мистериите, неговото възкръсване в смъртта.

- Тук вече има връзка - замисли се Мишената. - Повторно възкръснал...

- Последното изречение в записките на Бончо Гладиатора е „Отмъщението на Залмоксис е страшно“ - спомни си Траян.

- Залмоксис? - попита Мишената.

- И Дионис, и Залмоксис са част от орфическата доктрина на траките... Много по-трудно е да се определи пряката връзка между тях.

- Разкажи за Залмоксис! - нареди комисарят и допълни: -Само най-важното!

- Според Херодот Залмоксис е бил роб на Питагор, от когото заимства идеята за безсмъртието на човека. Някои автори твърдят, че би роден върху меча кожа, откъдето идва и името му, защото „залмос“ на тракийски език означава кожа.

- Лудата мечка? - подхвърли Радо, но Мишената и Траян не реагираха.

- По-късно Залмоксис се освобождава от робство, забогатява, пътува из Египет, където дооформя своето учение и се връща при своите сънародници. Той става цар-жрец на гетите. На специални пиршества пред тракийската аристокрация развива своите възгледи... След смъртта си човек не умира, а само се преселва в друг свят, където живее вечно, обграден от блага...

- Райски мираж - вметна Радо.

- Отначало явно не са му вярвали - продължи да разказва младежът. - Залмоксис изгражда свое подземно жилище, в което се затваря и прекарва три години, а траките го оплакват като мъртъв...

- Гробница? - попита младият полицай.

- Остави първо да чуем! - обърна се към него шефът му.

- След четири години Залмоксис излязъл жив и здрав от света на мъртвите. Тогава гетите повярвали в неговото учение и той станал техен бог. Но както самият Херодот твърди, Залмоксис е живял много преди Питагор...

- Обърках се - призна Мишената. - Каква е връзката между Дионис и Залмоксис?

- Двамата богове са изобразени заедно само на една каничка от съкровището в село Борово.

- Пируват ли?

- Не точно - замисли се Траян. - По-скоро изразява взаимната свързаност между тях в култовата практика на траките - за умиращия и възраждащ се бог.

- А яйцето? - попита Радо, който внимателно записваше основните моменти от разказа на Траян.

- Космическото яйце е сред най-древните представи на човека за света... Могилите на гетите имат яйцевидна форма...

- А в нашия случай? - прекъсна го Мишената.

- В този случай яйцето символизира свещения брак на Великата богиня-майка и нейния син... Хиерогамия се нарича.

- Кой пак се прави на бог? - изпъшка Мишената.

- Този, когото не са успели да убият преди трийсет години... - изрече Радо.

- Но никой от селото не прилича на Зарко Радев - замисли се Траян.

- Юнако, пусни търсачката! - нареди Мишената.

Докато Радо търсеше из базата данни, останалите двама мълчаха и пиеха кафето си.

- Не е криминално проявен... - отбеляза Радо.

- Търси го по данъчни декларации - предложи Траян.

- По-добре прерови психиатричния регистър - каза Мишената.

- Никъде го няма - поклати глава Радо.

- И между мъртвите ли? - надигна се комисарят.

- Сега го търся там... - без да откъсва поглед от монитора, изрече Радо. - Стоп! Открих го!

- Къде? - скочи пъргаво комисарят, заобиколи Траян и застана зад гърба на колегата си.

- Зарко Радев е починал миналата година през лятото - каза младият полицай.

- Ами ако е направил номера на Коко Хлопката? - обади се Траян.

119

Милко се събуди усмихнат. Не помнеше откога не беше му се случвало да посреща с радост деня.

Слънцето изскочи неочаквано откъм Орловица, приседна на отворения прозорец и го заслепи. Не му се ставаше, въпреки че вече закъсняваше с изкарването на стадото.

Откъм двора на леля Бенда се чу яростният лай на Велко. Друго куче му отговори с протяжен вой откъм улицата. Леля Бенда е в опасност, помисли си той и скочи.

Снощи старицата не му позволи да остане на пост пред прага й. Дори му се скара:

- Какво ще си помислят хората за мен?

- Защо? - Той смутено се дръпна назад.

- Млад мъж да нощува при мен!

- Не могат да си мислят...

- Всичко могат - махна ръка леля Бенда. - Върви си!

- Ако има опасност...

- Ще те извикам през прозореца!

Сега Милко се облече набързо и хукна към съседката си. Върху дворната врата на леля Бенда се бе изправило огромно чудовище с рога. Напъваше портата, за да влезе в двора. Милко се разкрещя:

- Помощ! Помощ!

- Какво има, Милко? - обади се след малко възрастната жена.

- Пази се, лельо Бенда! - извика той. - Пази се! Чудовището ще влезе при теб!

- Какво си сънувал, не знам - обади се със спокоен глас старицата.

Отнякъде изскочи Царски и се разлая към чудовището. Отвътре отново му отговори Велко. След малко леля Бенда отвори дворната врата и онемя.

- Видя ли го? - попита отстрани овчарят.

- Видях го - промълви жената. - Чиба, Царски! - размаха тя ръце към кучето на Коко Хлопката.

Кучето не я послуша. Хвърляше се към портата, лаеше, правеше кръг и отново се хвърляше, но без да докосне странния обект.

- Не те ли е страх? - попита Милко леля Бенда.

- От него не ме е страх - посочи тя с ръка чудовището. - Ама от този, който го е сторил, ме е страх,

Милко се приближи и едва тогава видя, че върху портата бе закачен Краля. Рогата му бяха позагубили блясъка си, а кървава диря по калдъръма посочваше пътя, по който бе донесен мъртвият козел.

Овчарят се обърна кръгом и проследи кървавите дири. Свършваха при люляковия храст зад Прокълнатата къща.

- Не съм виновен! - изкрещя Милко, наведе се и покри с ръце главата си. - Не съм аз!

- Ела тук! - извика му старицата, но той не отговори. Тя се зачуди как да го върне и неочаквано изкрещя: - Помощ! Помощ!

Милко хукна към леля Бенда.

120

Отново го върнаха в кабинета на комисаря и му разказаха събитията от последната нощ.

- Убиецът е направил сериозна грешка - промълви Коко.

- Каква грешка? - попита Мишената.

- Нали цяло село видя, че ме арестувахте! - възкликна Коко. - Как ще подмами Вампора с бележка, написана от мен?

- Лесно - отвърна Траян. - Двама дърти клюкари ме ядосаха и им казах, че са те пуснали веднага.

- Убиецът е мислел, че си в селото - допълни Радо.

- А това означава, че е от селото - каза Мишената. - Кой друг знаеше тайната ви?

- Леля Бенда.

Мишената махна разочаровано с ръка. Коко Хлопката помълча малко и попита:

- Ще ни съдите ли сега?

- За какво?

- За убийството на Зарко Радев.

- Опит за убийство - поправи го комисарят. - Никой не е подал сигнал, няма пострадал...

- А най-важното е, че е минал срокът за давност - допълни младият полицай.

- Да убие Стела, Димо и Бончо! - възкликна Коко. - Та те дори не стреляха в онази нощ!

- То пък вие сте едни стрелци! - погледна го подигравателно Мишената.

- Е, как! - рязко смени настроението си Коко. - Кой застреля вълка, когато идваше към вас? - изпъчи гърди той.

- Откъде знаеш, че ти си го гръмнал?

- Не извадихте ли куршума? - изненада се Коко.

- Извадихме го.

- Имаше ли там надраскана буква?

- Имаше.

- Прилича на „X“, нали? - с нетърпение попита кралевчанинът. - С игла надрасквам „К“, ама като излети куршумът, увива се някак си и става „X“.

- Ясно - каза Мишената.

- Кое? - попита Коко.

- И аз не разбрах - обади се Траян.

- Коко Хлопката е застрелял вълка - отговори Радо.

- Може да получиш и награда от ловното дружество - допълни комисарят.

- Нищо не искам - промълви Коко, погледна последователно останалите и се спря на Мишената: - Използвай ме за примамка! Само мен не е пробвал да убие!

- Кой?

- Убиецът, кой - разсърди се Коко.

- Ако знаехме кой е...

- Ще откриете! - уверено изрече кралевчанинът. - Ще ме подмами и мен, ще направим засада и...

- В кой филм го гледа? - прекъсна го комисарят. - Ами ако успее да те загроби?

- Заслужавам си го - мрачно каза Коко, а после задъхано изрече: - Мишена, разбери - аз трябва да изкупя вината си!

- За какво?

- Ако не бях такъв идиот, приятелите ми още щяха да бъдат живи...

- Съмнявам се.

- Ако не бях се правил на умрял, нищо нямаше да се случи! - тропна по бюрото възрастният мъж.

- Не е вярно - обади се Радо.

- Нали всичко започна от моето „погребение“?

- Не - категорично каза Мишената. - Убиецът е имал списък с набелязаните жертви...

- Но започна да убива след моята „смърт“ - прекъсна го Коко.

- Теб просто те е зачеркнал от списъка... Тогава - натърти на последната дума комисарят.

- Не разбирам - обади се и Траян.

- Началото на отмъщението е поставено преди това...

- С открадването на ампулите от Стела - включи се и Радо.

- Конски допинг и кетамин...

- Значи убиецът първо е откраднал лекарствата, после е видял вълка - разсъждаваше на глас и Траян.

- Когато залавя вълка, започва своето отмъщение - категорично каза Донов.

- А то е поне няколко дни преди камбаната да бие за Коко - сети се Траян.

- Точно така - погледна го изненадано Мишената. - Но защо е използван вълкът?

- Не е случайно - бързо каза младежът. - Вълкът е с важно значение при гетите. В тракийски могили са намерени скелети на вълци и кучета. Откритите археологически находки при Сборяново свидетелстват за този факт.

- Считали са ги за свещени животни? - попита младият полицай.

- Не са тотемни животни, както при прабългарите - поясни Траян. - Вълците са приемани като медиатори между земния и отвъдния свят. Те са пряко свързани с ритуалите на обезсмъртяване при гетите. Принасяни са в жертва при погребалния ритуал - първо погребват мъртвия човек, а убитите животни поставят преди изграждането на могилния насип. Сред местното население край Исперих и досега е запазено названието „Даосдава“...

- Преведи го! - прекъсна го Мишената.

- От „даос“ - вълк и „дава“ - град.

- „Град на вълците“ - бързо реагира Радо.

- Да - кимна му одобрително Траян. - Даосдава е град, споменат през първи век от Клавдий Птолемей. Но археолозите са на мнение, че районът около Свещарската гробница е голям култов център на гетите още от второто хилядолетие преди Христа.

- Но защо точно вълкът?

- Защото вълкът е силно, умно и аристократично животно, което живее на глутница... Може би тракийските аристократи са се опитвали да подражават на неговия живот...

- Като разкъсват плячката си - поклати глава Мишената.

- Но я разделят поравно помежду си - каза Траян. - А когато вълкът умира, доброволно се оттегля от обществото...

- Подобно на Залмоксис? - попита Радо.

- Не забравяй, че той е възкръснал! - поправи го комисарят.

- Знае се, че етнонимът „даки“ означава „вълци“ или „подобни на вълци“.

- Техни потомци са румънците, нали? - попита Радо.

- Да, но даките също са тракийско племе и техните поселения са в съседство с тези на гетите. Названието идва от възможността на даките ритуално да се превъплътят във вълци...

- Като Влад Дракула?

- Там историята е друга - поправи го историкът. - Предполага се, че ритуалът е свързан с инициацията, т.е. с посвещаването на младежите във воини на племето. Те трябва сами да се справят с предизвикателствата пред тях, без да разчитат на помощ от племето. Принудени са да действат като вълци изгнанници от глутницата.

- Разбойническа напаст! - намеси се и Коко Хлопката.

- Горе-долу - съгласи се Траян. - Инициацията довежда до превръщането на младия воин във вълк. Не става въпрос само за храбост и сила, но и за придобиването на религозен и магически опит, който коренно променя живота на воина. Той е длъжен да надскочи своя типично човешки образ и да се превърне в бушуваща стихия, която да уподобява агресивността на полудял хищник.

- Който прегризва гърлото на Димо Вълкобореца - обади се Мишената.

- Воинът вълк вече не се чувствал свързан със законите и обичаите на обществото...

- Можел е да убива - отново го прекъсна комисарят. - Дали нашият човек е наясно с тези истории?

- Предполагам - каза историкът. - Може би не е изградил стройна хипотеза, но е изсипал накуп основната символика.

- Сигурно взема от нея само това, което пасва на плановете му за отмъщение - промълви Радо.

- Но кой е той? - попита Мишената.

121

- Имаме още една следа - каза Траян.

- Ние? - погледна го иронично Мишената.

- Нали сме екип?

- Казвай направо! - извика комисарят и допълни иронично: - Партньоре...

Траян извади от вътрешния джоб на якето си няколко листа и ги подбутна към комисаря. Той го прегледа и обобщи:

- Всичко изглежда наред - нотариалният акт, договорът за наем...

- По-интересно е как Милко е получил предложението...

Младежът разказа за странната среща на Биляна Гроздева с Милко Милков пред Врачанския затвор.

- Какъв хуманизъм! - иронично каза Радо.

- Защо се подиграваш? - попита го Коко. - Проявила е човещина жената.

- Коко, бих се съгласил с теб, ако първият й въпрос не е бил свързан с престъпността на деянието му - каза Мишената.

- Не го разбрах - призна си кралевчанинът.

- Първо го е попитала за какво лежал в затвора - обясни му Траян.

- Значи е търсила убиец - допълни Радо.

- Който да изглежда на възрастта на Зарко Радев - продължи комисарят. - Ако нещо стане в село...

- Веднага има заподозрян - продължи младият полицай.

- Вампора и Балабана веднага заподозряха Милко - обади се Траян. - Аз също му нямах доверие...

- И аз за него си мислех - намеси се и Коко.

- Затова подхвърляш фалшиви улики! - погледна го накриво Мишената, припомняйки му за подхвърлената под леглото на овчаря пушка на Щурата Стела.

- Исках да помогна - сви се на стола Коко Хлопката.

- Юнако - обърна се Донов към партньора си, - търси Биляна Гроздева!

- Вече го правя...

- Няма такава в Кралево - категорично отсече Коко Хлопката.

- Баба Бенда каза същото - подметна Траян.

- По наследство трябва да е получила Прокълнатата къща - предположи Мишената. - Но каква сродница е на фамилията Радеви?

- Биляна Гроздева - започна да чете от монитора Радо. - Родена в село Змейно...

- Това е съседното село! - обади се веднага Коко.

- Преди... - спря се Радо, помисли малко и каза. - Сега е на шестдесет и пет години... Самотна.

- Как самотна?

- Неомъжена, неосъждана... - продължи Радо. - Живее във Враца, адрес...

- Остави засега адреса! - махна Донов с ръка. - Търси връзка със Зарко Радев!

- Сега ще вляза в имотния регистър - изрече разсеяно младият полицай и продължи да цъка с мишката. След малко развълнувано извика. - Ето! Зарко и прочие дарява на Биляна... имот №35 в село Кралево, община... и т.н... Безвъзмездно!

- Излъгал е! - обади се Коко Хлопката.

- Защо?

- Сигурно й е продал Прокълнатата къща, ама пред нотариуса друго са казали... - поясни кралевчанинът. - За да не плащат високи данъци...

- Ти така ли правиш? - впери поглед в него Мишената.

- Аз не се бъркам в твоето наследство, така че...

Шефът се сконфузи, изненада се Радо, но гласно попита:

- Какво ще правим с мома Биляна?

- Стягай се за командировка, юнако! - обърна се Мишената към него.

- Може ли и аз? - неочаквано се включи Траян.

- На собствени разноски - съгласи се комисарят.

- Естествено - кимна с глава младежът.

- Богат си, а? - засмя се Донов.

- Ами! - отвърна със смях Траян. - Но откакто съм в Кралево, месечната ми издръжка е почти непокътната.

- Рентиер ли си?

- Де да бях - засмя се младежът. - Да са живи мама и тати!

- Да не забравяме нещо? - попита някак изведнъж Мишената. - Нещо може да ни убягва...

- Мазачо - отвърна бързо Радо.

- Точно така, юнако!

- Той нищо не знае - размаха ръце Коко Хлопката.

- Не е от нашата компания.

- Тогава защо бе подпалена кръчмата му?

- Сигурно е някой градски бизнесмен - предположи Коко. - Иска да вземе хляба на Мазачо.

- Възможно е, но... - замисли се комисарят.

- Тогава защо и той получава от играчките на Дионис? - довърши мисълта му младият полицай.

- Прав си, юнако! - съгласи се Мишената. - Аз поемам Мазачо.

- Аз ще ти помагам - предложи Коко.

- От ареста няма как да стане - засмя се полицаят.

- Това е незаконен арест! - скочи Коко.

- Преди малко не мислеше така!

В този момент телефонът звънна, Мишената изслуша съобщението, благодари и затвори. После ги погледна и каза:

- За вълка говорим...

- Кой вълк? - Коко тръгна към комисаря.

- Мазачо се обади.

- Нещо ново? - с тревога попита кралевчанинъг.

- Спокойно е - отвърна Мишената, отвори вратата на кабинета и каза на униформения: - Отведете арестувания.

- Какво? - ядоса се Коко, но полицаят го издърпа от стаята.

- Какво е станало? - прошепна Радо.

- Козелът на Коко е изкормен - прошепна Донов, погледна Траян и се спря, преди да обясни къде е намерено животното.

- Добре, че не му каза! - изрече Радо.

- Нямаше да мога да го удържа тогава! - промълви Мишената. - Не искам още жертви! - изведнъж се развика той. - Ще стоят арестувани, докато хванем убиеца!

- Ами ако убиецът отново опита в болницата? - попита младият полицай.

- Денонощен пост пред стаята... Ще им носят храна само от полицейския стол!

- Козелът също е символ на Дионис... - прошепна Траян. - Има израз: „Козелът падна в млякото“, което се счита за ритуал на посвещаване, един вид оприличаване на бога...

- По-точно?

- Няма как да се разтълкува точно.

- Тълкувайте си вие, докато тръгне влака! - каза Мишената и отвори вратата. - Аз отивам в кръчмата на Мазачо!

- Предупреди баба Бенда за моето пътуване! - примоли се Траян.

- Нямаше сам да се сетя!

Комисарят ядосано трясна вратата на кабинета си.

122

Мишената ги видя отдалеч. Леля Бенда упорито търкаше с остра четка с метални връхчета. Поливаше с едно канче вратата и пак търкаше, но кръвта на Краля бързо бе попила в старото дърво.

До нея стояха две по-млади жени, които ридаеха на висок глас.

- Кажи ма, лельо Бендо - плачеше едната, - кажи, ако знаеш нещо!

- Нищо не знам.

- Кого са заклали пред портата ти? - попита я другата. - Велко ли?

- Моят Максим ли? - разрида се другата. - Не ни мъчи повече!

- Полицаите ще ви кажат - посочи с глава старицата към тях.

Жените на Вампора и Балабана, помисли си Мишената. Откъм горния край на улицата се зададоха двама старци. Голям панаир щеше да стане! Комисарят си провикна отдалеч:

- Лельо Бенда, прибери ги вътре!

Възрастната жена придърпа с ръце плачещите жени и те се намъкнаха в двора. Полицаите ги последваха. Тя хлопна вратата точно когато двамата старци минаваха оттам.

- Бендо, какво става тук? - провикна се единият.

- Денко, върви си по пътя! - отвърна баба Бенда. - Това е Денко Шушумигата - поясни тя на полицаите. - Мъжка клюкарка!

- Да влезем вътре! - Мишената покани ги с жест трите жени. - Юнаци, вие знаете какво да търсите, нали?

- В мазата е, в едно корито го сложих - разбра веднага баба Бенда

- Кого ма, лельо Бендо? - проплака пак едната жена.

Старицата не отговори, а заситни към чардака. Останалите я последваха. Влязоха в гостната. Жените се притиснаха към стената и не поглеждаха към комисаря.

- Вампора и Балабана са живи и здрави! - каза тихо той. - Но това е тайна! - погледна ги последователно.

- Слава тебе, Господи! - прекръсти се Юлия, жената на кмета.

Другата жена я последва.

- Сега - продължи Мишената, - ако искате да видите мъжете си, не бива никому да казвате, че са живи!

- Защо?

Той им обясни накратко.

- Ами Траян? - едва сега плахо попита баба Бенда.

- Нищо му няма! - усмихна се комисарят. - Юнак е той! Но има малко работа в София...

- Бързо му омръзна Кралево - натъжи се старицата.

- Ами! - реагира Мишената. - Още утре ще е тук!

- Дай Боже! - прошепна баба Бенда.

- Кога ще ги видим? - обади се жената на Балабана.

- Ще ви откараме до града, но...

- Съгласни сме - бързо отвърна Юлия.

- Ако някой от селото разбере, че са живи, утре се пишете вдовици! - изръмжа застрашително комисарят. - А сега вървете и ме чакайте при Мазачо!

- И да ревете по пътя - посъветва ги и баба Бенда, докато ги изпращаше.

- Кажи сега, лельо Бенда - започна със спокоен тон Мишената, - кой още знае тайната на Прокълнатата къща?

- Траян ти каза, нали? - натъжи се старицата. - Не трябваше да му се доверявам...

- Не позна - засмя се полицаят. - Балабана проговори пръв. Та...

- Никой друг не знае. Дори онези квачки, които изпроводих.

- Ти кого подозираш?

- Зарко.

- Мъртъв е от миналата година.

- А наследници има ли?

- Няма.

Мишената излезе. Експертите бяха свършили.

- Как е при вас? - попита ги той.

- Чиста работа - отговори химикът. - Касапски професионализъм.

- Защо?

- Един дълбок срез в гърлото и после козелът е нанизан на куката - поясни Христо Гатев.

- А куката е закачена за портата - продължи фотографът Иван Тенев. - Кървавите следи водят зад един храст в другия имот - посочи с ръка към Прокълнатата къща.

- Този път номерът няма да мине! - поклати глава комисарят. - Лельо Бенда!

Старицата се показа на чардака.

- Има ли къде да спиш тази нощ?

- Има - кратко отговори тя. - А какво да правя коча?

- Раздай курбан за бог да прости!

- Мишена, животното може да е отровено - намеси се химикът.

- Ти не провери ли? - изкрещя Мишената, въпреки че беше ядосан на себе си.

- Утре ще ти кажа - отвърна обидено Гатев.

- Лельо Бенда, вземаме Краля! - провикна се комисарят.

- Ако Коко разбере...

- Няма кой да му каже!

Мишената придърпа колегите си под лозницата и постави един лист върху масата.

- Дръжте сега!

- Какво е това? - пръв полюбопитства Христо Гатев.

- Карта на Орташкото дере и Темното езеро - обясни им комисарят. - Нарисуваха я Балабана и Вампора. Със знаците „хикс“ са отбелязани местата, на които са стояли Вампора и един циганин. Със стрелка е посочена вероятната траектория на куршума, улучил Вампора.

- И какво трябва да търсим? - обади се Марин Косев, екпертът по дактилоскопия.

- Куршум в блатото.

- Как ще стане? - разпери ръце Гатев. - Да не съм водолаз!

- Ако траекторията е приблизително вярна, куршумът е паднал във водата - обади се Георги Тотев, експертът по балистика. - Близо до брега - допълни той.

- Вземете патрулните полицаи и действайте! - нареди Мишената.

- А ти? - начумерено попита химикът.

- Аз отивам в кръчмата - Комисарят стана и тръгна към портата.

Гатев му показа среден пръст.

- Гатев, видях те! - без да се обръща, каза Мишената. - Ако намерите куршума, ще ви черпя!

- После ти ли ще ни смъкнеш до града? - ядосано попита химикът.

- Поръчай си такси отсега!

123

Мишената влезе в кръчмата, огледа стените и каза:

- Наистина добра шпакловка!

- Работниците на Коко Хлопката са тук - отговори Адриан Мазачо. - Има още за довършване, но тези дни ще отворя кръчмата.

- Дай и на мен една вътрешна шпакловка!

- Какво да бъде? - веднага го разбра кръчмарят. - „Палава Грозданка“, „Окосена ливада“, „Лед на кристали“ или направо облак за отскок?

- Малка „Грозданка“ - избра комисарят. - И голяма салата.

- Ели - провикна се към кухнята Мазачо, - направи овчарска салата! - Той тихо добави: - Ще я убия!

- Защо?

- Оня непрокопсаник я заряза, а тя плаче за него!

- Траян ли?

Мазачо само кимна, но после шепнешком сподели:

- Сложил съм го на мушката, ама не минава!

- Ще мине, ще мине - успокои го полицаят и седна на една маса, близо до изхода.

След малко Валерия донесе огромна купа със салата и я тръсна пред полицая. Очите й бяха зачервени от плач.

- Моме, аз не съм виновен - подхили се той.

- Съжалявам - тихо изрече момичето и избяга на двора.

- Мазачо, ела да ми правиш компания!

Адриан си наля ракия в една чаша и приседна срещу комисаря.

- Подозираш ли някого за пожара? - попита го Мишената. -Не.

- Кой мислиш, че иска да ти навреди?

- Цялото село премина през главата ми... - въздъхна Мазачо. - Не знам кой ме мрази толкова много...

- Зарко Радев.

- Кой? - не разбра кръчмарят.

Мишената не повтори, а само впери поглед в събеседника си.

- Зарко Радев го няма в Кралево от векове - отговори Мазачо.

- Точно от трийсет години го няма - съгласи се полицаят.

- Знаеш ли къде е?

- Не съм го виждал, откакто...

- Откакто? - надвеси се напред Мишената.

- Срамна история... - махна с ръка Мазачо, за да покаже, че не му се говори.

- За тази история съм дошъл - сериозно каза комисарят. - Разказвай!

- Ще си налея още - изрече кръчмарят и отиде зад бар плота. Върна се, въздъхна и започна: - Зарко бе по-голям от мен... Не го обичах... Да си призная, страх ме беше от него...

- Защо?

- Беше единствено дете, разглезено от майка си... И нея погуби. Лека й пръст! - отля от ракията и отпи.

- Как я погуби? - направи се на незнаещ полицаят.

- С поведението си - искрено каза Мазачо. - Все на бой налиташе, пиеше, заяждаше се... Избягвах го...

- Но една нощ те е намерил - предположи полицаят.

- Дойде след полунощ... Аз тогава спях на първия етаж, където сега е ателието ми...

- Кога точно дойде?

- Не мога да си спомня точно... - сбърчи вежди кръчмарят.

- Преди или след погребението на майка му?

- Беше минало погребението... - замисли се Мазачо. - Май на следващата нощ...

- Давай нататък!

- Почука по прозореца... Стреснах се отначало, но от любопитство се показах... Мислех, че е някой от приятелите ми... Тогава Зарко хвана ръката ми през решетките и я изви. „Само да гъкнеш! - прошепна той. - Пусни ме да вляза!“ Светнах и отворих вратата, а той се показа целият окървавен... И мръсен, сякаш се е въргалял в кал... Хем ме беше гнус от него, хем ме беше страх...

- Пита ли го защо е в този вид?

- Не посмях - призна Адриан. - Мислех, че се е бил с някого...

- После?

- Поиска ми пари, но аз нямах. „Открадни от вашите!“ - изшептя той, но аз отвърнах, че ги няма... Точно този ден отидоха на гости при сестра ми във Варна... Разкрещя се, когато разбра, че съм сам. „Как така нямаш пари?“ Казах му, че съм си купил мотор... „Балкан“, на старо го купих... Ама много време ме изкара...

- А Зарко? - прекъсна го Мишената.

- Той като чу за „балканчето“, поиска да му го дам. Трябвало да отиде някъде...

- Къде?

- Не ми каза.

- Даде ли му мотора?

- Не.

- После?

- Удари ме със статива по главата, аз паднах... Той ме срита няколко пъти, като крещеше: „Ще ви го върна! На всичките тъпкано ще го върна!“

- На всичките? - повтори с въпросителна интонация полицаят. - Кои са те?

- Не знам, ама...

- Какво?

- Напоследък си мисля, че може да са от компанията на Вампора и Коко Хлопката...

- Защо си мислиш така?

- Заради смъртта на Димо Вълкобореца, Бончо Гладиатора и Щурата Стела.

- Няма данни, че са убити - бързо излъга комисарят.

- Знам, ама...

- Зарко успя ли да открадне мотора ти? - попита комисарят.

- Не. Не му казах къде е ключът.

- Да обобщим - каза Мишената. - Зарко Радев е искал помощ от теб, но ти си му отказал.

- Горе-долу.

- И не си го виждал оттогава?

- Не.

- А кои бяха неговите приятели?

- Белчо Дивото и Петко Тариката.

- Те къде са сега?

- Дивото е в Кипър, там работи, а Тариката се обади от Щатите преди месец. Помъдряха, устроиха се в живота...

- А как беше прякорът на Зарко?

- Хиената му викаха.

- Защо?

- Заради смеха му... Ама и не беше читав човек... Чакаше да те издебне, когато си паднал... И удряше...

124

- Ще черпиш ли? - провикна се Христо Гатев от вратата на кръчмата.

- Открихте ли куршума? - надигна се от стола Мишената.

- Да - почти едновременно казаха експертите.

- Сядайте - покани ги комисарят и се обърна към кръчмаря. - Мазачо, давай изненадата за колегите!

Еспертите насядаха, а Ели и Мазачо бързо поставиха пред тях безалкохолни и мешана скара с гарнитура.

- Царска почерпка! - зарадва се Гатев. Огледа отново масата, привидно потрепери и прошепна: - Нещо за сгряване няма ли? Намръзнах в ледената вода...

- Има още работа - разбра го Мишената и веднага попита:

- Лесно ли го намерихте?

- Късмет! - обади се Георги Тотев. - Куршумът бе забит в един клон... Там, където е стоял циганинът.

- Можел е да улучи и него - обади се фотографът.

- Е, Гатев - обърна се към химика Мишената, - значи не си плувал по дъното на блатото...

- Не съм, ама газих...

- Куршумът е от същия калибър, с който е застрелян вълкът - продължи експертът по балистика. - Има и знака „X“.

- Патроните са на Коко Хлопката - обясни комисарят. - Явно са откраднати... Ако не беше в ареста, щеше да бъде първият заподозрян.

- Нямал е късмет убиецът - засмя се химикът.

- Да не го жалиш? - изгледа го накриво Мишената. - Да вървим, юнаци! - и стана.

- Ядем, не виждаш ли? - озъби се Гатев.

- Чакам ви отвън - от прага изрече комисарят.

Входът на кръчмата бе блокиран от трите полицейски автомобила. Жените на Вампора и Балабана стояха настрани. Мишената се приближи до патрулката и през отворения прозорец каза на полицаите:

- Юнаци, хапнете бързо и не мърдайте оттук, докато не дойде смяната ви!

Двамата униформени само кимнаха и излязоха от автомобила. Комисарят продължи: _—

- И ако нещо стане, веднага викайте подкрепление!

- Какво да очакваме? - попита единият полицай.

- Предполагаем опит за убийство на кръчмаря... - несигурно изрече Донов. - Пазите тук. Но ако има изненада. може да е и от друго място.

- Да минаваме ли напред-назад?

- Правете кръгчета наоколо.

Комисарят отвори вратите на служебния опели покани двете жени да се качат. Те мълчаливо се настаниха на задната седалка. След малко експертите излязоха от кръчмата.

- Жоро - обърна се Мишената към експерта по балистика, - ще караш ли моя опел?

Двата полицейски автомобила потеглиха бавно, а единият мина по горния път, за да не остане и човек от Кралево, който да не разбере за засиленото полицейско присъствие в селото.

Малко преди разклона Мишената видя изоставената „Нива“ на Вампора и каза:

- Как не я видях на идване! - плесна с ръка по жабката. - Жоро, спри!

След тях спря и вторият автомобил. Полицаите излязоха.

- Да проверим наред ли е возилото на Вампора! - нареди комисарят.

- Имаш ли ключове? - попита Гатев.

- Ако имах, сам щях да проверя - избоботи Мишената. - Имаш ли ключове? - обърна се той към Юлия, жената на Вампора.

- Не - плахо изрече жената.

Обиколиха колата, надничаха през стъклата, но всичко изглеждаше наред.

- Ванка - обърна се комисарят към фотографа, - ти си най-дребен. Пъхни се отдолу!

Иван Тенев сви недоволно устни, но изпълни нареждането на комисаря. Когато се измъкна прашен изпод колата, само каза:

- Вероятно резервоарът е пробит.

- Видя ли дупка? - направи опит да се наведе Мишената, но се отказа.

- Сигурно не е голяма, но бензинът е изтекъл - отбеляза фотографът. - Вижте и следите по пътя - посочи с ръка асфалта.

- Ясно - изрече Донов. - Някой не е искал Вампора и компания да стигнат до града! - Погледна към колата си и прошепна: - Не плашете жените допълнително!

125

Радо и Траян не спряха да говорят чак до Плевен. Бяха сами в първа класа. Обсъждаха случаите, допълваха взаимно информацията, която имат.

- Знаеш ли, че моята и твоята наука си приличат? - направи неочакван извод Траян.

- Да - съгласи се Радо. - В историята има безброй убийства.

- Но в повечето случаи убийците са известни.

- И при нас е така, въпреки че остават и неразрешени случаи.

- Приличат си и по механизма на събиране и обработване на фактите...

- Доказателства, улики - поправи го Радо.

- Зависи от гледната точка - засмя се Траян. - Събираш фактите, анализираш ги, после строиш хипотеза...

- Но няма пострадали от научните хипотези... - отговори бързо полицаят. - А при нас... Ако хипотезата е погрешна, унищожаваш един човешки живот...

- За сметка на отървалия се убиец - съгласи се историкът. - Късче по късче информация...

- Ако едно късче не пасва на пъзела, няма как да се види цялата картина на престъплението.

Замълчаха.

- Да поспим ли? - прозина се открито Траян.

- Съгласен - отговори Радо. - Че утре имаме среща с мома Биляна..

Той стана и угаси осветлението в купето. Опънаха се на седалките и ритмичното потракване на влака ги унесе. Неочаквано Траян скочи.

- Какво става? - в просъница попита Радо.

- Забравих Ели - шепнешком отвърна Траян.

- Изгората ти?

- Нещата са по-сложни.

Траян излезе в коридора и набра номера на Валерия. Не му отговори. Погледна на дисплея часа - нямаше още полунощ. Отново позвъни, но момичето пак не му вдигна. Той влезе в купето и разтърси задрямалия полицаи: _

- Ставай!

- Защо? - надигна се Радо.

- Не мога да предупредя Валерия!

- За какво?

- Ами ако убиецът й изпрати бележка от мое име?

- Той няма за какво да й отмъщава.

- Но иска да отмъсти на баща й!

Мишената бе разказал по телефона на Радо за „престъплението“ на Мазачо.

- Ужас! - промърмори полицаят.

- Какво по-жестоко отмъщение, ако посегнеш на детето на врага си! - развика се Траян.

- Но Мишената е предупредил Мазачо за опасността - разсъни се напълно полицаят и отново светна.

- Може да е предупредил бащата, но не се е сетил за дъщерята - развълнува се историкът. - Ами ако подмами Мазачо навън, като използва изчезването на Ели?

- Звънни пак! - повиши тон Радо.

Траян отново пробва, но никой не вдигна.

- Ако сме закъснели...

- Звънни от моя телефон! - сети се младият полицай.

- Може да ми затвори - поколеба се Траян.

- Диктувай ми номера й!

Радо набра от своя телефон номера на Валерия. На третия сигнал чуха плахия й глас:

- Да.

- Валерия, обажда се инспектор Радо Ангелов.

- Не ви познавам.

- Как да не ме познаваш?

- Не ви познавам гласа - поправи се момичето.

- Чакай малко! - и той подаде слушалката на Траян.

- Ели, не затваряй, моля те! - прошепна той. - Аз пътувам за София тази нощ... Ако някой ти подхвърли бележка, ако ти се обади по телефона от мое име, трябва да знаеш...

- Никъде не излизай! - грабна телефона Радо. - Обади се веднага на Мишената! Сега ще ти продиктувам номера му...

- С кого говориш? - Радо чу гласът на Мазачо.

Телефонът веднага изключи.

- Какво стана? - попита разтревожено Траян.

- Баща й се намеси... Май си загазил сериозно...

- Не ми пука от него! - напери се Траян. - Важното, че я предупредихме!

- Повече разчитам на патрулката пред дома й.

126

- С кого говориш? - повтори въпроса си Адриан Мазачо.

- С никого - прошепна Ели.

- Чух те - заплашително се приближи към нея баща й.

- Виж! - показа му тя последният приет номер. - Някой ме е набрал по погрешка.

- Лягай си вече! - изкрещя баща й и излезе.

Валерия угаси лаптопа и осветлението, за да помисли баща й, че е изпълнила нареждането му. Приближи се към прозореца. Навън луната бе в последната си четвърт. Сърпът й приличаше на изкривена от гримаса уста - крива и зловеща като усмивката на стара вещица. Безмълвието на нощта я плашеше повече, отколкото обаждането на Траян.

Загубих го, помисли си тя. Въздъхна дълбоко и тогава чу скърцащия звук на стъпка върху счупена керемида. Валерия се сля със завесата и погледна към стобора. Не се виждаше нищо. Предположи, че някоя котка е бутнала стара керемида. Ослуша се и чу тихи стъпки под прозореца й. Дръпна се рязко назад, а през отворения прозорец прелята бяла лястовица и кацна върху лаптопа й. Стъпките отвън забързано заглъхнаха.

Валерия се приближи и взе подхвърленото листче. Пъхна се под масата, за да прикрие светлината от телефона, и прочете шепнешком написаното:

- Измъкни се през стобора на Рошавата Донка. Чакам те при Ружината къща. Траян.

Надигна се и удари главата си в плота на масата. Изохка и понечи да излезе, но събори стола. В тихата нощ падането на стола можеше да се чуе чак до Темното езеро. Бързи стъпки, вратата й се отвори и на светлината от коридора Ели видя силуета на баща си с пушка в ръка.

- Какво стана? - извика той и светна.

Докато оглеждаше стаята, момичето се измъкна бързо изпод масата и тихо каза:

- Траян ми спаси живота.

- Къде е този кучи син? - разяри се Мазачо, отиде до прозореца и се прицели в тъмното навън.

- В София - усмихнато прошепна Валерия.

Разгневеният баща не я чу.

- Сега ще го пушна тоз разгонен котарак! - изкрещя той и стреля два пъти без посока из двора.

Веднага се включи полицейската сирена, а малко след това полицаите задумкаха по външната врата. Мазачо хукна надолу.

Валерия скри бележката и се пъхна под завивките.

127

Излязоха от таксито смачкани и недоспали.

- Нямаме представителен вид - запали веднага цигара Траян.

- И къщата на Биляна Гроздева няма да влезе в каталога на амбициозен брокер - отбеляза Радо.

Постройката бе едноетажна, с неизмазани тухли и малък двор.

- Дали ще ни се довери мома Биляна? - подхили се историкът.

- Да се надяваме - прозя се Радо. - Нали сме купувачи на имота в Кралево.

- Само не споменавай за Прокълнатата къща и Прокълнатия гроб.

- Не искам катинар на устата й, а широко отворена порта! - засмя се полицаят.

Още преди да позвънят, вратата на къщата се отвори. На прага застана пълна, възрастна жена с прошарени коси, облечена в тъмен панталон и широка тениска. Вероятно никога не е била хубавица, но сега приличаше на разсъхнала каца, едва удържана в железните си обръчи.

- Кого търсите? - попита жената.

- Биляна Гроздева - отговори Радо.

- Аз съм.

- Разбрахме, че притежавате имот в село Кралево - обади се и Траян.

- Дадох го вече под наем...

- Ние искаме да го купим - каза Радо.

- Не искам да продавам! - махна с ръка жената. - А и за такава съборетина какво ще взема!

- Напоследък доста се качиха цените на имотите в Кралево - обади се Траян.

- Така ли? - заинтригува се жената. - Влезте де!

- Алчността ни помага! - прошепна Радо на ухото на Траян.

Влязоха в сравнително просторна стая, обзаведена с мебели от средата на миналия век. Седнаха на дивана и се заоглеждаха. Едната стена напомняше на олтар - огромна снимка на мъж в цял ръст, а около нея бяха закачени други, по-малки фотографии. На специална дървена полица бяха наредени евтини гипсови вази с изкуствени цветя, чиито ярки цветове отблъскваха погледа.

- Това е Залмо - проследи погледите им жената. - Моят мъж.

- Къде е той сега? - попита нетърпеливо Радо.

- Стана истински бог - сериозно отговори жената.

- Явно много сте го обичали - подхвърли Траян.

- Още го обичам. - Биляна Гроздева погледна към портрета. - Върна се ти при боговете, но защо ме остави сама, Залмо?

- Това е истинска любов - замечтано изрече Траян, хвана Радо за ръката и с гальовен глас го попита: - Дали и нашата любов ще бъде вечна?

В отговор полицаят изръмжа, но явно жената остана доволна. Погледна ги дяволито и каза:

- Разбирам... Искате да се скриете в Балкана.

- Да сме далеч от хорското неразбиране - спокойно произнесе Траян.

- Пазете се от хората там - предупреди ги жената. - Залмо такива работи ми говори за тях!

- Разкажи ни - прочувствено изрече Траян, погледна Радо и бързо пусна ръката му. - Как започна вашата любов?

- Ох! - неочаквано възкликна Биляна Гроздева. - Първия път така ме уплаши! Уплаши ме! - засмя се жената. - Ама как да реагираш, когато видиш посред нощ страшен мъж в стаята си!

- Много интересно!

- Ще започна отначало тогава... Искате ли кафе?

- Да - едновременно отговориха мъжете.

Биляна Гроздева излезе, а Радо перна придружителя си през ръката. В отговор Траян му смигна закачливо и прошепна:

- Само за Залмо иска да говорим.

- Не виждаш ли олтара? - също шепнешком отвърна Радо.

- Култ към бог Залмо...

- Тогава живеех сама в едно село Змейно... - започна още от вратата домакинята. Докато им слагаше чашите, захарта и наливаше кафето, продължи да говори: - Минавах трийсетте, в селото нямаше мъже... Мислех си, че ще остана стара мома... Една нощ се събуждам и виждам черен мъж, който рови из шкафа. Светнах веднага нощната лампа и изкрещях - Залмо приличаше на заклан човек! Много се уплаших! - Жената кръстоса ръцете си пред гърдите. - „Тихо, мила - вика ми той. - Помогни ми и ще те обичам цял живот!“ Станах аз да бягам, а той подире ми... Едва се влачеше... Жално ми стана и не избягах...

- Ако беше избягала - мина на „ти“ Траян, - щеше да изтървеш късмета си!

- Тази нощ никога няма да я забравя! - прошепна жената.

- Три куршума извадих от тялото на Залмо... Един в лявото му рамо, един в бедрото и един отзад...

- Какво се е случило с него?

- Разбойници ги нападнали... Него и майка му... Озлочестили и убили майка му...

- Как я убили? - попита Радо.

- Първо я изнасилили, а после я обесили на едно дърво... Докато се гаврили с майка му, той успял да развърже ръцете и краката си и хукнал да бяга... Тогава стреляли по него...

- Защо не се е обадил в полицията?

- Как да се обади? Ами ако той излезе виновен? - с тревога попита жената.

- Защо той да е виновен? - отговори й с въпрос полицаят.

- Селяните отпреди го нарочили за хулиган, никой нямало да му повярва каквото и да каже...

- Но разбойниците така са останали ненаказани - обади се Траян.

- „Нищо не мога да докажа“ - викаше ми той.

- Залмо познавал ли ги е? - попита Радо.

- Бандата била от селото - пет мъже и една жена. .

- И жена имало? - направи се на изненадан Траян.

- Щурата Стела я наричали... - изпусна се жената и млъкна.

- А останалите?

- Не ги помня вече... - смутолеви тя.

- Разказвай нататък! - обади се Радо. - Какво стана с вас двамата?

- Излекувах Залмо, продадох къщата и дойдохме тук - завърши набързо жената.

- Ами любовта ви? - жално се обади Траян.

- Вечна е нашата любов - усмихна се жената, загледана в любимия образ от снимката. - Ти си моята богиня-майка... Така ми викаше... А аз съм твоят син-любовник...

- Защо да ти е син?

- Е... - сконфузено промълви жената. - По-възрастна съм от него с петнайсет години...

- Това няма значение за любовта! - искрено изрече Траян.

- Знам.

- А имате ли сключен брак? - попита Радо.

- Бракът е за простите хора... Ние бяхме богове... - убедено изрече Биляна Гроздева.

- А децата ви? - зададе отново въпрос полицаят.

- Какви деца? - намръщи се жената. - Нямам аз деца!

128

Мишената отвори широко вратата на лабораторията:

- Нещо за мен?

- Влизай! - покани го Георги Тотев, експертът по балистика. - Куршумът от блатото е идентичен с...

- Това и вчера го каза - прекъсна го комисарят.

- Новата информация се отнася за модела оръжие - продължи Тотев. - Този куршум...

- Кой от двата?

- Куршумът, преминал през ухото на Вампора, е изстрелян от друга пушка. Виж тези нарези и ги сравни с...

- Вярвам ти - отговори Мишената и се обърна към Гатев. - Открихте ли източника на цианида?

- Още не - промърмори Гатев. - А ти разбрали как е попаднал в чая?

- От болницата идвам - начумери се Донов. - Едра санитарка с рошава коса се приближила до количката със закуска, взела две порции и ги отнесла на кралевските герои. После се върнала за чая...

- И докато отива към стаята на ранените, поставя отровата - заключи Гатев.

- И аз така го мисля - промърмори Мишената. - После санитарката изчезва безследно!

- Някой е знаел, че двамата са приети в болницата - каза Тотев. - Сигурно са проследени още от Кралево...

- Поне час са стопирали на разклона - продължи Донов. - Нали ще видят, ако друга кола завие от Кралево по посока на града

- Много бързо е организиран опитът за натравяне - обади се и фотографът.

- Което говори, че убиецът е изнервен... Не успя при Балабана, сега и при Вампора... - замисли се Донов. - Какво ли следва?

- Ще прави нови грешки - досети се Гатев.

- Какво казаха монтьорите за джипа на Вампора?

- Резервоарът е пробит, както предположих вчера - отговори Иван Тенев. - Малък отвор, така че бензинът да изтече бавно, за да не усетят саботажа...

- Ясно.

- А новини от Кралево? - попита Тотев.

- Аман от кралевските чешити! - махна с ръка Мишената. - Посреднощ ми звъняха колегите оттам.

- Да не е станал нов инцидент? - начумери се дори и Гатев.

- Тази нощ Мазачо дебнел да хване изгората на дъщеря си, дори стрелял напосоки из двора... Полицаите луднали, докато разберат, че не ги грози опасност.

- Те така ли си стрелят нощем? - обади се отново Тотев.

- Ловджии - измърмори Мишената и излезе.

Пред кабинета му го чакаха Стамат Златев, участъков инспектор, и един дребничък мургав мъж.

- Ти ли си от Змейно? - обърна се комисарят към непознатия.

- Бате, аз нищо не съм направил тази нощ...

- Ние питаме за онази...

Влязоха в стаята и комисарят се надвеси над дребния мъж:

- Признай си без бой!

- Нищо няма, бате... - разпери ръце циганинът. - Чист съм отвсякъде!

- Кажи на комисаря какво прави онази нощ на Темното езеро! - намеси се Стамат Златев.

- За риба отидох...

- После?

- От храстите излезе един едър мъж с пушка... Искаше да ме застреля...

- А ти?

- Да побегна, ама не можах... Закачих се на един клон... Умирам, това е! Така си помислих...

- Видя ли другия човек в храстите?

- Първо никого не видях, ама после наизлязоха още...

- Видя ли човека, който стреля?

- Бягах, как да се обръщам назад... - размаха ръце циганинът. - Насам-натам бягах, за да се спася.

- Не те питам кой е стрелял по теб! - ядоса се Мишената. - Видя ли кой даде първия изстрел?

- Не.

- Защо тогава си казал: „И онзи ли е с теб?“ и си посочил към храстите?

- Е, как защо? - изненада се циганинът, че комисарят не се досеща. - Да погледне натам, че да мога да избягам!

- Така си спасил живота на ранения - призна Донов.

- Бате, къде е той сега? - оживи се мъжът.

- Кой?

- Раненият...

- Защо?

- Курбан за здраве да направи! Да черпи и мен! - изпъчи гърди мургавият мъж.

- А махалата не искаш ли да почерпи? - засмя се комисарят.

- Ако има щедро сърце...

- Щедро му е сърцето, ама джобът му е съдран! - ухили се отново Мишената. - Изчезвай!

129

Първото кафе изпиха още на гарата, а за второто се спряха пред автомата на полицията.

- Защо не си купите кафеварка? - попита Траян.

- Навик - отговори му Радо. - Една позната подари на шефа термос, за да си носи кафето на службата. На първия ден Мишената дойде с пълен термос, после го забрави горе... И край.

В кабинета вече ги чакаше комисарят. Веднага стана и се пресегна към чашите с кафе.

- Добра работа, юнаци! - похвали ги той. - Дайте сега подробностите!

- Като любител на мъжката красота... - не довърши Траян, а се разхили.

Радо го последва, но срещна начумерения поглед на шефа си и започна да разказва:

- Биляна Гроздева е направила олтар със снимки на своя бог. А в центъра е голяма фотография на обожавания от жената Залмоксис.

- А той изглежда бозав мъж на средна възраст - намеси се Траян. - Никой не би му обърнал внимание в тълпата...

- Но мома Биляна го боготвори...

- А за какво се смяхте? - ревниво попита Мишената.

Двамата млади мъже отново се разхилиха. Радо се обърна към Траян:

- Ти си!

- Разглеждам аз фотографиите, а жената ме пита дали е красив Залмо. Тогава аз слагам ръка на гърдите си, а после с про-чувствен тон казвам, че като любител на мъжката красота намирам Зарко за невероятен!

- Защо да си любител на мъжката красота? - не разбра комисарят.

- Траян ми пусна ръка - захили се отново младият полицай.

- Да не сте се правили на... - досети се Мишената и се разсмя. - Под прикритие, а?

- Спонтанно стана - обади се Траян. - Иначе нищо нямаше да ни разкаже Великата богиня-майка.

- Ако още малко бяхме останали, щеше да ни продаде Прокълнатата къща на безценица...

- В подкрепа на вашата любов - ухили се отново Донов.

- А тази фотография я свалих от олтара. - Траян сложи на бюрото малка снимка.

- Не е много ясна - наведе се Мишената.

- А за мен е - убедено изрече Траян и започна да разказва.

Когато свърши, комисарят го потупа по рамото и попита:

- Търсиш ли си работа?

- Ей, шефе, ревнувам - подхили се Радо, но бързо попита комисаря: - Провери ли информацията?

Още по пътя Радо бе запознат с теорията на историка. Дори се обади на шефа си, за да може Мишената да продължи по откритата от тях врачанска следа.

- Чети! - подхвърли му справката Донов. - Кръгът се затвори, юнаци!

Траян застана зад гърба на младия полицай, за да може да прочете написаното.

- Всичко е точно - усмихна се Радо.

- Анаграма - произнесе Траян. - Погледнете! - Той написа двете имена едно до друго.

- Незначителна подробност - подхвърли Мишената. - Не е пряко свързана с деянието.

- Но е важна при замисъла - контрира Радо.

- Какво ще правим оттук-нататък? - обърна се към тях Донов. - Вече знаем мотива, но нямаме нито едно доказателство!

- Всичките ни улики са косвени - съгласи се и младият полицай.

- Резултат от развинтеното въображение на един хлапак! - Мишената погледна мрачно Траян.

- Какви ги приказвате! - наостри се той. - Пъзелът е готов!

- Общата картина се вижда, но липсват доказателства - повтори комисарят.

- Прав съм! - твърдо каза Траян.

- Съгласен съм - успокои го Радо. - Но шефът е на мнение, че нито едно доказателство няма да издържи в съда.

- Самопризнанието е валидно в съда, нали? - сети се историкът.

Двамата полицаи само кимнаха.

- Но кой ще си признае? - повдигна рамене Мишената.

- Вижте какво измислих...

Траян започна бавно да развива идеите си. Когато свърши, Мишената изръмжа:

- Читалищна самодейност!

- Не виждам друг вариант - защити се Траян.

- Другият вариант е Коко Хлопката - обади се Радо.

- Или аз - подхвърли историкът.

- Не рискувам ничий живот - реагира бързо комисарят. - А ако с теб се случи нещо? - обърна се той към Траян.

- Ще бъда зад бар плота, а той е от речни камъни.

- И нищо няма да пиеш!

- Само бутилирана минерална вода - подсказа му и Радо.

Още два часа продължиха да оглеждат ситуациите, да спорят по всеки детайл, да изброяват събраните улики и възможностите те да бъдат оборени веднага.

- А ако не успея? - уплаши се Траян.

- Няма значение - успокои го Мишената. - Ще търсим нови доказателства...

- Но кралевци дълго ще помнят нравствената ти беседа - подхили се Радо.

Комисарят неочаквано попита историка:

- Не те ли е страх от Мазачо?

- Защо? - изненада се Траян.

- Чака те да минеш - подхили се Донов. - На мушката те чака...

- Нали съм под полицейска закрила? - изпъчи се младежът.

- Може и да не ти помогне - разсмя се и младият полицай.

- Какво ти е необходимо за представлението довечера? - делово попита комисарят.

- Лаптоп, бял екран, мултимедия, прожектор...

- Какъв прожектор?

- Театрален.

- Откъде да го взема? - сопна се Донов

- Оттам, където най-често го ползват - засмя се Радо. - От театъра.

- Май си допаднахте двамата? - ревниво попита Мишената. - Какво ли питам!

- Като любител на мъжката красота... - започна Радо.

- Юнако, дръж! - прекъсна го комисарят, който подхвърли към колегата си един ключ.

- Не е от опела - поогледа го младият полицай.

- От пикапа на Пешо е. Паркирах го зад дирекцията - поясни Донов. - Пригответе се добре! После товарете всичко необходимо и вървете в Кралево!

- А ти?

- Аз ще довърша плана за логистична подкрепа.

Мишената излезе от кабинета, а Траян седна пред компютъра. Радо придърпа стол и за себе си.

130

Бенда излезе навън, за да чака доктора. Бе изпратила съобщение по Рошавата Донка, че Глухата Марина не е добре. Старицата нищо не беше хапнала от смъртта на дъщеря си насам, не говореше с никого и почти не спеше.

От долния край на улицата се показаха Денко Шушумигата и Кольо Белята. Бенда се поколеба дали да не се скрие зад вратата, но й се стори детинско и остана на мястото си.

- Бендо - попита я отдалеч Денко, - знаеш ли нещо за Вампора и Балабана?

- Откъде да знам? - присви устни тя и прошепна: - Дърти клюкари!

- Спорим тук с Кольо... - продължи Денко.

- Дали са ги арестували за далавери с обществени поръчки? - попита я Кольо Белята.

- Как ти хрумна? - изгледа го ядосано Бенда.

- Щом и жените им арестуваха... Видях как ги отвеждаха - поклати глава Кольо Белята. - Ревяха като селски магарици...

Бенда се сети, че в Кралево трябва да мислят Вампора и Балабана за умрели, и каза:

- Сигурно нещо лошо се е случило с двамата...

- Не думай! - приближи се съвсем към нея Денко Шушумигата.

- На умряло реваха вчера жените им... - продължи старицата.

- Сигурно Вампора и Балабана ги няма вече - направи заключение Кольо Белята. - Ама какво е станало?

- Ще се разбере, няма как да не стане ясно - поклати глава Денко Шушумигата. - Ей сега ще ни каже докторът. - Той посочи с ръка към доктор Дарев, който се приближаваше към тях.

- Докторе, какво правиш в нашата махала? - попита Кольо Белята.

- При Глухата Марина идвам.

- Нея няма да я бъде - уверено изрече Денко Шушумигата.

- Пепел ти на езика, проклетнико! - просъска Бенда. - Заповядайте, докторе!

- Чакай малко! - Денко хвана фелдшера за ръкава. - Да знаеш нещо за Вампора и Балабана?

- Онази нощ циганин е прострелял Вампора при Темното езеро - отговори доктор Дарев и влезе в двора на Глухата Марина, последван от Бенда.

- Не са вече между живите - каза Кольо Белята. - Щом и докторът го казва...

- Той каза за Вампора... Ами Балабана как е умрял? - замисли се Денко Шушумигата.

- Сигурно са катастрофирали по пътя... - предположи Кольо Белята.

- Прав си - сети се Денко. - Автомобилът на Вампора го няма пред тях...

- И пред кметството го няма...

Двамата старци отново тръгнаха надолу, за да разнесат новините из Кралево.

131

През целия път спориха дали първо да поспят, а после да наредят декора, или обратното. Накрая надделя Траян и Радо паркира пред кръчмата на Мазачо.

- Разбери - ако техниката не работи, довечера няма да има театър!

- Един и същи аргумент, откакто сме тръгнали! - разочаровано подхвърли Радо, който караше полузаспал по баира.

- Аргументът е железен - каза Траян и слезе.

Радо го последва и започнаха да измъкват реквизита от багажника на пикапа. Влязоха в кръчмата и усетиха миризмата на пресен латекс. Стените все още бяха голи, а масите бяха струпани една върху друга на двора. В цялото помещение бяха наредени столове с пътека помежду им. Подът наскоро бе забърсан с влажен парцал.

- Шефът се е обадил за подредбата на интериора - каза Радо, мъкнейки прожектора и мултимедията.

Траян носеше стойката за белия екран и лаптопа. Подхлъзна се леко и изтърва стойката, която падна с дразнещ шум на пода. Откъм кухнята се показа Валерия. Траян й се усмихна плахо, но тя прибяга до него и го целуна.

- Не знаех, че постановката е с любовен сюжет - ухили се Радо, който остави багажа си до бар плота.

- Благодаря ти - прошепна момичето на Траян.

- Защо?

- Виж! - Тя извади подхвърлената през прозореца бележка от джоба на дънките си.

Траян я прочете и каза:

- Не съм я писал аз.

- Знам - отвърна Ели. - Но ако не беше се обадил, сигурно щях да изляза.

- Наистина ли? - зарадва се той.

В следващия момент получи страхотен удар, който го изпрати на земята.

- Казах ти да не идваш тук! - надвеси се над него Мазачо.

Не бяха усетили кога се е приближил до тях. Радо дръпна кръчмаря настрани. Ели първо се спусна към охкащия Траян, а после на бегом излезе.

- Мишената не ми каза, че тоз непрокопсаник ще е тук! - развика се бащата на Ели.

- Траян е главният герой тази вечер - спокойно каза Радо.

- Не го искам!

- Ще се наложи да го изтърпиш!

Ели се върна с найлонова торбичка, пълна с лед. Седна на пода, сложи главата на Траян в скута си и постави леда върху лявата половина на лицето му.

- Жив ли си? - попита го Радо.

- Аха - изохка Траян.

- Къде те е ударил?

- Малко под окото - отговори вместо него момичето.

- Не го улучих - изсумтя кръчмарят. - Малко на чорчик ми дойде...

- Ако беше му избил зъбите, щеше да провалиш представлението ни - със сериозен глас изрече полицаят.

- Ако знаех, че той ще участва, нямаше да си дам кръчмата!

- Ще подадеш ли жалба? - Радо попита Траян, но гледаше Мазачо.

- Нека инцидентът си остане в семейството - обади се Траян и намигна със здравото око на Ели.

- Не те искам! - развика се отново Мазачо.

- Че кой те пита? - надигна се Траян.

Радо му помогна да се облегне на стената на бар плота. Валерия седна до любимия си.

- Ели, ако нещо се случи с мен тази вечер... - започна Траян.

- Не се страхувай! - успокои го тя.

- Ще се случи, ще се случи - обади се кръчмарят.

- Татко, не се бъркай! - обърна се Ели към баща си.

- Ще се бъркам, ще се бъркам - закани се Мазачо.

- Да идем на двора! - каза Радо и хвана за лакътя кръчмаря.

- Ели, искам да ти кажа... - с усилие изрече Траян и млъкна.

- Какво? - с трепет в гласа попита момичето.

Той само въздъхна и махна леда от лицето си. Тъкмо да продължи, но в кръчмата отново влезе Радо и каза:

- Имаме още работа!

- Мазачо да ти помага - изпъшка Траян. - Аз съм ранен.

- А искаш ли да го повикам с пушката? - ухили се Радо.

Траян се надигна и измърмори:

- Има ли наоколо огледало?

132

- Шефът се обади - прошепна Радо. - Иска поне половин час... Ще можеш ли да ги забавляваш толкова време?

- Ако не заспят - мрачно отговори Траян.

- При тази тема? - ухили се полицаят. - Ушите им ще заприличат на пеленгатори!

- Да бе, да! - не се съгласи историкът. - Може и с развалени яйца да ме замерят...

- Не са сетили да вземат - ухили се Радо. - Но ако се наложи, използвай бар плота за прикритие...

- Темата наистина е провокативна за консервативния им дух - сериозно каза Траян.

- Само не забравяй, че не си пред научна аудитория! По-малко термини!

- Знам - въздъхна Траян и опипа посиненото си око. - Но няма да спомена как Милко е научил за Прокълнатата къща...

- Разбирам те - съгласи се полицаят и веднага му припомни. - Приказваш, докато Мишената или аз ти дадем знак. Тогава започваш атаката!

- Не ми повтаряй - намръщи се историкът. - Няма ли да дойдат оцелелите герои?

- По тъмни доби ги чакай.

- Да не изтърват представлението?

- Няма - отговори Радо. - Сега и аз изчезвам!

Траян остана сам. Мазачо бе намерил работа на Ели, за да не ги остави заедно. Постепенно хората започнаха да се събират. На първия ред видя баба Бенда и Милко, разпозна някои други физиономии, но повечето хора виждаше за първи път. Само последната редица от столове остана празна, както беше наредил комисарят.

В осем часа Траян се изправи зад бар плота и започна:

- Темата на моята дипломна работа е „Инцестът в българския фолклор“...

- Какво? - провикна се Денко Шушумигата.

- Тихо бе! - скара му се Бенда. - После ще питаш!

- Ами като не разбирам...

- Ще обясня - усмихна се Траян. - Терминът „инцест“ е от латински произход и означава „нечист“. На български се нарича кръвосмешение. Това е любовна връзка между баща и дъщеря, майка и син, брат и сестра...

- Ужас! - извика Рошавата Донка. - Да си вървим, Петранке! - обърна се тя към Завеяната Петранка. - Не ми се слушат мръсотии!

- Никъде няма да ходите! - обърна се Бенда към тях.

Двете жени се спогледаха и останаха на местата си. Траян угаси осветлението и включи мултимедията. Докато говореше, илюстрираше думите си с изображения на споменатите в разказа му богове и богини:

- Инцестът е характерен за боговете, а простолюдието е лишено от тази привилегия - продължи нервно той. - В Древния Египет боговете Озирис и Изида са брат и сестра, но и съпрузи. Фараоните предпочитали да се женят за сестрите си...

- Затова съм им криви главите - обади се някой.

- Като пъпеши са издължени - подметна Кольо Белята.

- Не си прав - обърна се към него Денко Шушумигата. - Главите им приличат на тикви цигулки.

- И пъпеши става - не се отказа Кольо Белята.

- Не е затова - каза Траян, но не искаше да спори. - В древногръцката митология Рея и Кронос, Зевс и Хера са и съпрузи, и брат и сестра. - Той направи пауза, за да усети настроенията на кралевци, но те се бяха смълчали. - Най-популярна е историята за Едип цар, който убива баща си и се жени за майка си.

- Че тя трябва да е била вече дърта бе! - подхвърли някой от по-задните редици.

- Едва ли - отговори Траян. - Имат четири деца.

- Идиотчета ли са били? - подхили се Кольо Белята.

- Ти как мислиш? - попита го Денко.

- То е ясно бе! - обади се този път Рошавата Донка.

- Това са приказки - надигна се Кольо Белята. - Чели сме ги като деца.

- Не бива да им се вярва - подкрепи го и Денко Шушумигата.

- Има и исторически факти - продължи историкът. - Римският пълководец Юлий Цезар насън изнасилва своята майка. Римските жреци разтълкуват съня му по следния начин - Цезар ще придобие силна власт, което наистина се случило. Римският император Калигула има сексуални отношения с трите си сестри - Ливила, Друзила и Агрипина...

- Те са ненормални! - извика някой отляво.

- Защото са езичници! - отново се обади непознат глас.

- В Библията също се говори за инцест - продължи напрегнато Траян. - Интересна е историята на библейския Лот. Господ унищожава градовете Содом и Гомор заради греховете на жителите им. Успява да се спаси само праведният Лот с дъщерите си. Скриват се в една пещера. Дъщерите опиват с вино баща си и извършват кръвосмешение с него...

- Блудници! - извика Рошавата Донка.

- Да не искаш да кажеш, че целият човешки род е съставен от идиоти? - попита Кольо Белята.

- Погледни себе си и ще разбереш отговора - обади се със силен глас Бенда.

Кралевци се разсмяха.

- Сигурен ли си, че в Библията пише такива гадости? - надигна се Денко Шушумигата.

- Разбира се - уверено каза историкът. - Нарича се сакрален, т.е. свещен инцест, чиято цел е сътворяването на света в представите на древните.

- Това е непростим грях!

- По-късно и библейските текстове третират инцеста като грях - съгласи се Траян. Той напрегнато се взираше към входа на кръчмата, но не виждаше едрата фигура на комисаря. - След приемането на християнството...

- У нас такива работи няма - прекъсна го Кольо Белята. - Ние сме праведен народ!

- Има - каза Траян. - В много народни песни се пее за инцеста...

- Изпей поне една - каза Денко Шушумигата и стана от мястото си.

- Не мога да пея - усмихна се историкът. - Но в една песен се разказва, че на смъртния си одър майката предупреждава дъщеря си да се пази от баща си. Минават девет години и бащата иска да се ожени за дъщерята. Тогава тя му поставя много условия - да направи нов дом, да изработи гердан, гривна...

- Чакала го е да остарее и да умре - провикна се Рошавата Донка.

- Не е успяла да спре баща си и се самоубива - отговори Траян.

- Пу! Нямало късмет момичето!

- В друга песен царят иска да се ожени за сестра си, за да не делят царството. Тогава тя му поставя условие да съгради манастир, а трима владици, дванадесет попове и дванадесет калугери са готови да благословят греховния брак.

- И тогава са били безбожници - обади се Кольо Белята. - Нашият поп...

- Млъкни! - извикаха едновременно няколко души.

- Има песен, в която се разказва за съзнателната любов между брат и сестра. Когато сестрата започва да ражда, мъките й са страшни, но бебето не излиза, въпреки че девет баби й бабуват. Тогава една циганка им показва черен облак на небето, а от него капе тъмна кръв. Родилката е уплашена и си признава греха. Веднага след това тя ражда дете: „Мъничко куту пиленце/ черничко куту циганче/ ревнало куту биволче...“

- С една дума - уродче! - обобщи Денко Шушумигата и всички се разсмяха.

- Прав си - съгласи се Траян. - В повечето песни такова дете наподобява на змей или има змийски черти. С една дума -мутант.

- Аз нали това казах - изпъчи се Шушумигата.

Траян усети, че някой се промъква зад него и рязко се обърна. Бе Радо, който му направи знак да мълчи, придвижи се приведен до бар плота и прошепна:

- Можеш да започваш.

Траян погледна към входа на кръчмата и видя няколко души, които безшумно се наредиха на последната редица от столове. Позна едрите фигури на Мишената, Вампора и Балабана, а по-дребният силует сигурно беше на Коко Хлопката. Имаше и непознати.

- Най-интересното е, че и събитията в Кралево от последния месец, са свързани със случаи на инцест...

Траян ясно чу възмутените възклицания на кралевци. Той проследи как Мишената и още двама непознати се придвижват бавно напред, като вдигат хора от местата им и им сочат към празните столове отзад.

133

- Подобно деяние като инцеста е характерно предимно за хора с инфантилна психика, със забавено психологическо или умствено развитие. И най-важното - те са убедени в своята правота и не се чувстват виновни, дори ако инцестът е осъществен насила.

- По-разбрано говори! - обади се Кольо Белята.

- Добре - съгласи се Траян. - Преди трийсет години един мъж, обладан от дяволска похот, изнасилва майка си. Тя не може да понесе ужаса и веднага се самоубива...

- От Кралево ли е? - обади се Рошавата Донка.

- Да.

- Че как не сме разбрали бе, Денко? - попита го Кольо Белята.

- Трай, да не изтървем нещо! - сръчка го Денко Шушумигата.

- Че коя се е самоубила? - попита Завеяната Петранка.

- Бенда Радева - първи се сети Адриан Мазачо.

- Изнасилена от сина си! - ужаси се Завеяната Петранка. - Как се казваше той?

- Зарко Радев - отговори кръчмарят.

- Престъплението става известно на Велизар Вампора, Максим Балабана, Коко Хлопката, Димо Вълкобореца, Бончо Гладиатора и Щурата Стела. - Траян съзнателно премълча ролята на баба Бенда. - Шестимата решават сами да раздадат правосъдие. - Той реши да прескочи ужасяващата сцена в гроба на Прокълнатата жена. - Трима от тях стрелят по дяволското изчадие, но Зарко Радев успява да избяга през девет земи в десетата... Цели тридесет години този страхливец замисля своето отмъщение. В извратеното си съзнание превръща Бенда Радева във Великата богиня майка, а той самият става тракийският бог Залмоксис. Но Зарко има късмет...

- Има късмет, че не е минал пътя ми! - стана от мястото си Денко Шушумигата.

- На стар игленик щях да го направя и аз! - изправи се и Кольо Белята.

- Много сте наперени сега - обърна се към тях баба Бенда.

- Да не посерете гащите, като го видите!

Двамата старци се огледаха в тъмното и бързо седнаха, като дори се снишиха.

- Зарко има късмет - повтори Траян, - защото една жена се влюбва в него и го обожава през тези трийсет години. Тази жена е по-възрастна, самотна и копнееща за любов. Нея той също нарича Великата богиня майка, а иска тя да се обръща към него със „Залмо“, съкратено от Залмоксис.

- Къде е сега Зарко Радев? - попита нетърпеливо Адриан Мазачо.

- Трай бе! - скастри го баба Бенда.

- По този начин - продължи Траян - Зарко държи жена си в зависимост, защото тя има ниско мнение за себе си, донякъде също е инфантилна, с объркани представи за реалността... Семейството живее затворено - няма приятели, не посрещат гости... Това е характерно за инцестното семейство, защото реалният живот противоречи на вътрешните правила, създадени от инициатора на кръвосмешението.

- И старите Радеви бяха такива - каза баба Бенда. - Да не би... - досети се тя, но не продължи.

- Може и да си права, бабче - разбра я веднага внукът й. - Вероятно при Радеви инцестът е засегнал и други поколения.

- Това болест ли е?

- Не съм специалист - отговори Траян. - Но всеки участник в инцест е наясно, че неговото поведение е в разрез с нормите на обществото. Затова тайната се крие от всички. Това е необходимо и на Зарко Радев, за да може да започне инцестна връзка с дъщеря си...

- Какво? - не разбра Завеяната Петранка.

- Зарко спал с дъщеря си! - извика Рошавата Донка.

- Изрод! - обадиха се няколко гласове едновременно.

- А майката какво е направила? - попита Бенда. - Изгонила ли го е?

- Великата богиня майка се прави, че нищо не забелязва - продължи Траян. - Дори когато баща и дъщеря се къпят заедно, дори когато тя е изгонена от спалнята, а нейното място е заето от дъщеря й... В редки случаи майката протестира, но не защото осъзнава греха между баща и дъщеря, а защото ревнува съпруга си. А Зарко й отговарял: „Ние сме богове! На нас е позволено да се обичаме помежду си!“

- Да идат на небето да се обичат! - изръмжа кръчмарят.

- По този начин майката става съучастник на мъжа си в сексуалното посегателство над дъщерята... - направи опит да продължи Траян.

- Горкото дете! - обади се баба Бенда! - Дали е понесло срама?

- Не бързай да й съчувстваш, бабче - ласкаво отговори внукът й. - Момичето не е нещастно от любовната си връзка. Дъщерята се чувства горда, че е предпочетена от баща си и се отнася с презрение към жената, която й е дала живот...

- И дъщерята е ненормална.

- Е, как няма да е! - обади се баба Бенда. - Зарко е луд, тя е като него...

- Дъщерята счита, че такова поведение я превръща в богиня...

- Един як пердах и ще й дойде акълът в главата! - ядоса се Адриан Мазачо и погледна заканително Валерия.

- В семейството се ражда и момче... - продължи Траян. - Синът обожава да се гушка в майка си, иска да я целуне в устата...

- Цяло котило уроди! - с ужас извика някой.

- Момче, спри вече с тези гадости! - изправи се Денко Шушумигата.

- Разказвай, разказвай, тъкмо стана интересно - размаха ръце Завеяната Петранка.

- Майката не позволява на сина си да започне инцестна връзка с нея...

- Поне тя е нормална.

- Как ще е нормална? - обади се друг мъж. - Щом прикрива връзката на мъжа си с дъщерята...

- Съгласен съм с вас - подкрепи го Траян. - Любовта на майката е насочена единствено и само към Зарко. Този инцестен модел се разпада, когато Зарко Радев умира.

- Мъртъв ли е? - попита с надежда Мазачо.

- Да.

- И Господ няма да му прости!

- В ада му е мястото во веки веков!

- Греховната връзка между баща и дъщеря приключва. Но инцестните отношения в семейството продължават... - изрече Траян и съзнателно замълча.

- Да не би сестрата и братът... - досети се първа баба Бенда, но не се доизказа.

- Позна, бабче - усмихна й се той. - В нощта след погребението на Зарко майката намира братът и сестрата заедно... Те са полегнали върху нейното брачно ложе, което тя счита за свещено. Тогава майката ги гони от дома си - завърши той.

- Къде са те сега?

- Ще ви покажа.

Селяните погледнаха отново към белия екран. Траян смени слайда и всички видяха малката снимка, която той открадна от Биляна Гроздева.

- Познавате ли ги? - обърна се той към хората.

- Приличат на някого, ама не мога да се сетя на кого... - първи реагира Адриан Мазачо.

- Те са сред нас тази вечер - продължи младежът.

Хората зашушукаха и се заоглеждаха. Траян отново смени слайда. На екрана се появиха две фамилии, написани една под друга - Дареви и Радеви.

- Това е анаграма - от едни и същи букви съставяш различни думи - поясни той.

Траян не се стърпя и включи театралния прожектор. На светлината му кралевци видяха Емилия и Розен Дареви, които бяха прави, раздигаха хората до тях, за да могат да минат.

- Ето ги нашите герои - Той посочи с ръка към тях.

134

Дареви тръгнаха към изхода. Двамата непознати мъже им препречиха пътя. Към тях се присъединиха Денко Шушумигата, Кольо Белята, Мазачо и баба Бенда.

- Къде? - извика със силен глас Адриан Мазачо.

- Има спешно повикване - извика към всички Емилия.

- Ще почака, докато се разберем - каза с твърд глас един от непознатите.

Кралевци се надигнаха и кръгът около Емилия и Розен започна да се смалява. Двамата отстъпиха леко назад.

- Не се отнася за нас - извика Емилия. - Той греши!

- Вие сте наследниците на Зарко Радев - каза Траян. - Погледнете кутретата им - леко изкривени и на двамата. Както каза майка им - по това се познава техният род.

Жената бързо каза:

- Никога не сме ви казвали, че сме съпрузи... Вие така си мислихте...

- Не е вярно - прошепна зад гърба й Траян и продължи на висок глас: - Любовните отношения между брат и сестра са най-честата форма на кръвосмешение. При тях се наблюдават висок процент на психични разстройства, фобии, сексуална дисфункция...

- Ние сме нормални - прошепна със сдържан гняв медицинската сестра.

- И това е описано в медицинската литература - да считате, че деянието ви е нормално...

- При луд баща какво да очакваш? - обади се Адриан Мазачо.

- Лудо поколение! - изкрещя Кольо Белята.

- Татко не беше луд! - неочаквано изкрещя Емилия.

- Луд е бил, луд... - поклати глава баба Бенда. - И вие сте луди!

- Дяволски изчадия!

- Човешка измет!

Емилия и Розен Дареви пребледняха. Тя гледаше право пред себе си, докато фелдшерът бе навел глава.

- Да продължа нашата история - каза Траян. - Братът и сестрата знаят за събитията в Кралево отпреди тридесет години. В тяхното съзнание е втълпено, че бог Залмоксис иска отмъщение... Двамата са призвани да отмъстят за поруганата част на баща си... Зарко Радев не е посмял да се изправи срещу враговете си, защото е бил страхливец. Жалък страхливец!

Траян погледна към Емилия, но тя само присви устни.

- Не случайно прякорът му на младини е бил Хиената... -продължи той. - Противно и хищно животно, което се храни с мърша... Защото няма куража да нападне силните...

- Млъкни! - изсъска медицинската сестра.

- Дареви пристигат в селото и започват подготовката за своето отмъщение...

- Глупости! - извика тя.

- Началото на престъпленията в Кралево започва с две кражби, открити по-късно - от Щурата Стела са взети ампули, с които може да се приспи или да резбеснее всяко животно, а на Коко Хлопката са откраднати патрони...

- Докторите разбират от лекарства - обади се някой.

- Представете си, че са разхождате из гората и попадате на млад вълк, заклещен в капан... - започна отново Траян. - Какво ще направите?

- Ще го убия и ще се хваля из село - обади се Кольо Белята.

- Но ако замисляте престъпление, ще постъпите по друг начин. - Траян смени слайда и показа фотография на пещерата.

- Упоявате вълка, връзвате го като домашно куче в пещерата и чакате сгоден момент...

- За Димо Вълкобореца става дума... - сети се дори Завеяната Петранка.

- Да - отговори бързо Траян. - Един ден преди да умре Димо Вълкобореца посещава Лудата мечка... Не е видял вълка, защото му е попречено да влезе в пещерата. Но неговото куче надушва вълчия мирис... Затова отравянето на Снежка става много бързо - още на другия ден, а в дома на овчаря е подхвърлена непрана вълна. Димо Вълкобореца погребва кучето си и тръгва към пещерата. Явно нещо е подозирал... Вероятно той е бил следен и изпреварен от убиеца, който пристига пръв в пещерата. Вълкът е освободен от веригата, инжектиран с конски допинг и убиецът си тръгва. Когато Димо се надвесва над вълка, разяреното животно скача и прегризва врата на овчаря...

- Не е ли нещастен случай?

- Толкова ли не разбра, бе! - скара се баба Бенда на някой зад гърба й.

- Според мен за смъртта на Димо Вълкобореца са виновни тези двамата! - Траян посочи към Дареви.

- Не си измисляй! Ние сме били на работа тогава - презрително го погледна Емилия.

- Кога? - попита Траян. - Откъде знаете кога е настъпила смъртта на Димо Вълкобореца? Та вие не бяхте в пещерата, когато го открихме! Не чухте какво каза съдебният лекар!

- Значи не сме виновни... - усмихна се накриво доктор Радев.

- А бяхте ли на работа предишния следобяд? - отново попита Траян. - Именно тогава вълкът е убил Димо.

- Бяхме в лечебницата - каза се Емилия.

- Не бяхте - неочаквано се обади баба Бенда. - Тогава исках да ми напишете рецепта, но ви нямаше...

- Ти пък как помниш! - Емилия погледна с омраза старата жена.

- Може да съм стара, но още не съм изкукала - гордо произнесе баба Бенда.

- Видях ви пред пещерата преди време - неочаквано се обади Милко. - Голи бяхте... А той беше с нещо златно на главата...

- Значи същото е видял Димо Вълкобореца в пещерата! - сети се Траян. - Затова не е могъл да влезе вътре... Огнен кръг от свещи и греховна любов върху Трона...

- Мразя те! - изсъска Емилия, като се обърна назад към Траян.

- Още не си чула всичко - също шепнешком й отвърна той. Погледна напред и продължи на висок глас:

- Убиецът предупреди Бончо Гладиатора, като му подхвърли две големи зарчета. - Траян хвърли на пода зарчетата, които бе намерил пред дома на учителя. Те изтракаха и приковаха погледите на присъстващите. А той продължи разказа: - Мисля, че господин Бончев се досещаше и затова не излизаше от дома си... От полицаите разбрах, че учителят е бил задушен с предмет, който има квадратна форма... Убеден съм, че той е убит със зарче, поставено в гърлото му...

Чуха се удивени гласове и шум от разместване на столове. Траян изчака да утихнат и продължи:

- И най-интересното - аз съм бил в стаята едновременно с убиеца... Когато видях, че Бончо Гладиатора не може да си поеме дъх, усетих, че отнякъде изскърца пода... Но се сетих за този факт значително по-късно. А тогава хукнах да извикам доктора. След като съм излязъл от стаята, убиецът довършва учителя, изважда от гърлото му зарчето и си отива. Всичко става само за минути и посред бял ден! Невероятен късмет за убиеца! Минути след мен в дома е пристигнал Коко Хлопката, но е видял само мъртвия си приятел.

- Кой е убиецът? - попита Мазачо.

- Емилия - спокойно отговори Траян.

Тя само се изсмя.

- Медиците винаги излъчвате една особена миризма... - продължи Траян. - Усетих я в стаята, когато се задъхваше стария учител.

- Бях на работа по това време - каза жената.

- Не, не беше - поклати глава младежът - Само докторът беше... Веднага бих те забелязал...

- Сигурно съм била на втория етаж...

- И не се показа, когато крещях за помощ? - подигравателно я попита той. - Как помоли учителя да отвори устата си? Направи се на загрижена за здравето му... Цели пет дни не беше излизал от дома си... Дори не се е уплашил от теб.

Емилия го изгледа с присвити очи, но нищо не каза.

- Смъртта на Щурата Стела също е предизвестена - тя получава големи зелени ябълки. На пръв поглед нейната гибел отново прилича на нещастен случай - конят я хвърля. Оказва се, че Дорко също е инжектиран с конски допинг и Стела не е могла да го озапти. Но малко преди смъртта си тя е станала неволен свидетел на инцест на необичайно място...

- Какво?

- Братът и сестрата правят любов върху Прокълнатия гроб...

135

Траян изчака да утихне шума, като не изпускаше от поглед Дареви. Те стояха безучастно на две стъпки от бар плота.

- Балабана намира пред вратата си оранжеви конуси, Мазачо - счупено огледало на пода ей там. - Траян посочи центъра на кръчмата. - А в една нощ се случиха две събития - пожарът тук и опитът за убийство на Максим Балабана на Калето.

На пръв поглед двете събития не бяха свързани... В онази нощ набелязаните жертви имаха късмет - Адриан Мазачо е бил в града, а Максим Балабана бе спасен от новия овчар Милко.

Баба Бенда избута Милко напред, но никой не му ръкопляска и той сконфузен се върна на мястото си.

- Тогава бях прекалено изморен, но една мисъл прелетя за кратко в съзнанието ми, преди да заспя - защо човек, който не е бил при гасенето на пожара, мирише на дим и бензин?

- Кой? - попита гласовито Кольо Белята.

- Докторът - обърна се младежът към брата.

- Сторило ти се е - измънка фелдшерът.

- Аз помагах за гасенето на пожара, но не съм се доближавал до него - каза Траян. - Не миришех на огън, но ти смърдеше на бензин и дим!

- А аз? Какво съм правила аз тогава? - ехидно попита Емилия.

- Ти бутна камъните върху Балабана.

- А може би си ти, а? - иронично му подхвърли.

- Видях те - пак се обади Милко. - Помислих те за самодива на Калето... В бяла риза беше облечена тогава...

- Връщах се към Кралево - изрече надменно хубавицата.

- Не, не - възпротиви се овчарят. - Мина покрай мен и отиде на Калето.

- Виждаш ли? - победоносно изрече Траян, но самият той бе изненадан, че има свидетел на посегателството срещу Балабана.

- Мислех, че е магия... - прошепна овчарят.

- Тоя е луд! - Медицинската сестра кимна по посока на Милко.

- Да продължа нататък! - с жест ги спря историкът.

- На гроба на Коко Хлопката е поставена малка топка, за която няма обяснение как е попаднала там. А самият той, който вече е бил зачеркнат от списъка на жертвите, съвсем неочаквано се оказва жив. Трябва да се мисли план и за неговото унищожение. Веригата, с която е бил прикован вълкът в пещерата, е подхвърлена под сайванта на Коко. Все пак престъпникът притежава маркирани със знака „К“ патрони на Коко. Замисълът е бил Коко Хлопката да бъде обвинен, че е убил своя най-добър приятел - Велизар Вампора. И тук бе направена сериозна грешка от страна на убиеца, за която, без да искам, допринесох аз. Двама господа ме ядосаха, когато клюкариха за ареста на господин Криндов и аз излъгах, че той веднага е освободен от полицаите.

- Защо ще ни лъжеш бе? - обади се Денко Шушумигата.

- И мен си излъгал, а? - последва го Кольо Белята.

- Вие ли бяхте? - попита Траян и се взря в тъмното. - Сега си спомних...

- Да не искаш да кажеш, че сме виновни? - отново попита Денко Шушумигата.

Може убиецът да ви се сърди, защото го подведохте...

Двамата старци страхливо се мушнаха в тълпата.

- Велизар Вампора намира пумпал в кметството и не му обръща сериозно внимание - продължи Траян. - Но в нощта след ареста на Коко кметът получава следната бележка - Той им показа на екрана сканирания лист: „Ще те чакам при Темното езеро. Не викай Балабана, защото му нямам доверие. Коко.“ - Траян прочете текста на бележката. - Вампора разбира, че е капан, защото знае, че Коко е в полицията. Затова отидохме на срещата аз, той и Балабана. Аз и горският останахме скрити, а Вампора излезе от храстите. Той видя един циганин бракониер. В опит да избяга, циганинът посочи с ръка към храстите, Вампора извъртя глава и това спаси живота му... Иначе убиецът стреля точно, и то с патрон, откраднат от Коко Хлопката.

- Значи Коко Хлопката е щял да бъде набеден - обади се непознат глас.

- Точно така. - Траян се обърна към брата. - Докторе, ама точен мерник имаш... Улучи Вампора.

- Какви ги говориш? - дръпна се назад Дарев.

- Не е Емилия - ухили се Траян. - Тогава тя дебнеше друга жертва при чешмата на Елия...

- Ако знаех, само ако знаех... - замислено произнесе медицинската сестра.

- Щях да съм пръв, нали? - ухили се Траян.

136

- Нали след инцидента Вампора и Балабана дойдоха при мен? - обади се доктор Дарев. - Значи аз не съм стрелецът. А и бях болен тогава...

- Да, тогава ризата ти е била с дълъг ръкав... Но и сега си облечен така... - Траян дръпна рязко единия ръкав на доктора, който се скъса. - Видяхте ли? - Той посочи белезите по ръката на фелдшера. - Така са го одрали храсталаците, докато бяга от Темното езеро до лечебницата!

- Не позна - усмихна се накриво Емилия. - Това са белези от нашата любовна игра...

Дареви се облегнаха на бар плота.

- Но ноктите ти са изрязани дълбоко - повдигна ръката й нагоре Траян. - С нож ли го дра?

Емилия прегърна брат си. Траян излезе иззад бар плота и се приближи към жената.

- Връщаш се бясна вкъщи от провалената ти среща при Водопада... Балабана звъни на доктора, но ти се обаждаш - продължи той. - Разбираш, че брат ти не е убил Вампора... Веднага измисляш нов план - докато докторът и кралевци се придвижат до лечебницата, ти пробиваш резервоара на кметския джип... Наистина бърза мисъл! Очакваш да катастрофираме някъде... Веднага ли тръгнахте след нас?

- Не си спомням - неопределено отговори Емилия.

- Защо тогава не ни застреляхте на разклона?

Не реагираха.

- Защото щеше да бъде явен разстрел, нали? - насмешливо попита Траян. - Докторе, обади ли се в полицията, за да докладваш за огнестрелната рана на Вампора?

- Той ме помоли да не го правя - отговори бързо Дарев.

- А ти защо не спазваш законите?

- Щях да се обадя, но на другия ден.

- Обади ли се?

- Да.

- Не си, със сигурност знам.

Траян отново се обърна към Емилия.

- В онази нощ ти бързо измисляш новия план - промъкваш се в отделението, слагаш цианкалия в чая на Вампора и Балабана и се връщате в Кралево. Кой ще обърне внимание на една линейка в двора на болницата?

Емилия леко се усмихна.

- Мислиш, че си успяла? - попита я Траян.

Жената само присви очи. Неочаквано хората се раздвижиха, а път си пробиха Велизар Вампора, Максим Балабана и Коко Хлопката. Те застанаха най-отпред и в един глас казаха:

- Живи сме!

- Кучка! - допълни Коко Хлопката. - Само да ми върнат пушката!

Братът и сестрата леко се дръпнаха настрани. Емилия прегърна Розен и му прошепна нещо. После се обърна към кралевци:

- Искате да ни изкарате луди, мутанти, изроди... Не сме - категорично заяви тя. - Ние се обичаме... Дори в народните песни се пее, че за сестрата няма нищо по-мило от брат й. Това, което имаме двамата, е най-красивото нещо на света! - Тя хвана за ръка брат си и повиши глас: - Сигурно ни мислите за шибани извратеняци! Че кои сте вие да ни съдите? Прости селяндури! Ние носим божественото в себе си...

- Ха-ха! - произнесе на срички Траян.

- Трябваше и ти да умреш! - изсъска Емилия.

- Кога? - удиви се Траян от омразата в гласа на Емилия. - В кръга от свещи при Калето? Удавен в ледените води на Водопада?

- Как ме заблуди, мръсно копеле! - прошепна тя.

Емилия и Розен отстъпиха още една крачка встрани, където светлината на прожектора не можеше да ги проследи. Не се виждаха ясно. Тя погали по лицето брат си, кимна му с глава, а после се обърна към хората:

- Сега ще видите истинска целувка между брат и сестра.

Двамата впиха устни един в друг, а кралевци извърнаха глави настрани, отвратени от наглостта на убийците. Емилия се дръпна от брат си, който бавно се свлече надолу, потръпвайки с ръце и крака. Никой не помръдна. Неочаквано тя политна напред и падна на колене. Започна трескаво да опипва с ръце пода. Радо и Мишената се приближиха и извиха ръцете й назад. Траян се приближи и тихо попита Емилия:

- Защо искаше да убиеш Валерия?

- Не мога да имам съперница - отвърна тя.

- Сгреших ли някъде?

- Незначителни подробности.

137

В кръчмата бяха останали само полицаите, Траян и компанията на Коко Хлопката. Мазачо, жена му и Валерия изнасяха излишните столове и подреждаха масите.

- Не разбрах какво стана - замаяно изрече Траян. - Как Емилия уби брат си?

- С калиев цианид - отвърна Мишената. - Доктор Моренов ще каже със сигурност.

- Но как?

- С целувката - обади се Радо. - Бях най-близо до тях, но не съм видял кога е извадила отровата... Когато му кимна, разбрах, че подготвя нещо...

- И аз - каза Мишената. - Но гледах в ръцете й.

- Сигурно е пъхнала отровата в устата му, затиснала го е със своите устни и е изчакала малко...

- Пуснала го е, когато е била сигурна, че е мъртъв - предположи Мишената.

- Ами тя защо не се отрови? - попита Траян.

- Опита се, но й попречих - каза Радо. - Когато видях, че брат й се свлича надолу, инстинктивно я ударих по главата... Вероятно отровата е отхвръкнала... Тя търсеше нещо по пода.

- Аз го намерих - приближи се към тях Христо Гатев, който вдигна нагоре найлонова торбичка.

- Какво е това?

- Желирано бонбонче.

Полицаите го погледнаха накриво, но химикът невъзмутимо продължи:

- Мирише на горчиви бадеми.

- Цианкалий в бонбон? - реагира първи Мишената.

- Най-вероятно - отговори химикът. - Калиевият цианид наподобява бучка захар... Вероятно бонбонът допълнително е обработен.

- Браво, Гатев - каза Мишената, а после се обърна към Траян и го потупа по раменете. - Юнако, справи се добре!

- Провалих се - прошепна той. - Тя не си призна.

- Как да не си призна? - учуди се Радо. - Искаше и теб да убие. Само не разбирам защо?

- Друг път ще ти кажа - шепнешком изрече Траян, като се огледа дали Валерия не е наблизо. - Вие нищо ли не намерихте?

Докато Траян разказваше митологични и фолклорни сюжети, полицаите бяха извършили обиск в лечебницата.

- Намерихме... - промърмори комисарят. - Останалите ампули, още три патрона на Коко Хлопката, пушката на Дарев, духалката, с която е изстреляна упойката по вълка и козела...

- Какъв козел? - наостри уши Коко Хлопката.

- Траян после ще ти обясни - бързо отговори Мишената.

- Значи вече има доказателства? - обнадежди се историкът.

- Косвени улики, юнако.

- Защо?

- Дори начинаещ адвокат ще докаже в съда, че уликите са подхвърлени... Спомни си как Коко сложи пушката на Стела под леглото на Милко...

- Виновен съм - обади се пак Коко.

- Всичко беше напразно, така ли? - отчая се Траян.

- Едва ли ще докажем тукашните убийства. Дори не знам дали ще можем да повдигнем обвинение..

- Тя ще се измъкне! - ужаси се той.

- Няма. Ще отговаря за убийството на брат си.

- Не е достатъчно - поклати глава Траян. - Може да каже, че е самоубийство...

- Може - съгласи се комисарят. - Нищо не е съвършено, юнако, освен...

- Освен? - попита Траян.

- Твоето невероятно представление тази вечер!

- Как само хвърли зарчетата! - засмя се и Радо.

- Помислих, че ни замеряш - и Коко Хлопката се разкудкудяка.

Всички го последваха.

138

- Мазачо, дай да се напием! - извика Коко Хлопката, когато стихна смехът.

- Ако помогнете да подредим - отвърна кръчмарят.

Радо и Траян веднага тръгнаха към навеса, където бяха струпани масите. Макар и с неохота ги последваха Балабана и Коко Хлопката.

- Аз черпя! - потупа се по гърдите кралевският зевзек.

- Ние да не сме сирачета, та да не можем да си платим сметката! - отговори му наперено Траян.

- Ти пияница ли си? - намръщено го попита Мазачо.

- Не, дегустатор съм - ухили се младежът. - Ели, налей ми от вашата ракия.

Валерия погледна баща си, който измърмори:

- Тя е за специални случаи...

- Тази вечер е специална. - Коко Хлопката подкрепи младежа. - Оживяхме бе! - потупа той по рамото Мазачо.

Кръчмарят неохотно кимна към Валерия, която хукна към къщата. Коко Хлопката неочаквано пусна единия край на масата, която носеха с горския, и бързо тръгна към изхода на кръчмата.

- Коко, какво те прихвана пак? - набра Балабана.

- Сега, сега - отвърна, без да се обръща, Коко.

Съединиха две маси, за да се съберат всички. Подредиха столовете и седнаха. Мазачо им наля от своята ракия и отпиха.

- Коко Хлопката къде изчезна? - попита Мишената.

- Ей ме! - задъхан се обади Коко откъм вратата. Докато сядаше на стола, той се обърна към кръчмаря: - Мазачо, твоята ракия нищо не струва!

- Та ти не си я опитал! - намръщи се Мазачо.

- Сега ще пиете от моята! - Коко накара всички да глътнат остатъка от кръчмарската ракия и им наля от своята.

Отпиха и повториха. Коко внимателно следеше реакциите на всички.

- Страхотна е! - не се сдържа Мишената.

Траян и Радо само кимнаха. Но после Софиянеца не се сдържа и попита:

- Каква е?

- Няма да познаете, затова ще ви кажа направо... - Коко Хлопката присви леко очи и каза: - Ракията е от лук.

- От лук ли? - реагираха едновременно двамата младежи.

- Някакъв специален лук?

- Не, не - спря ги с ръка Коко Хлопката. - Тази година много лук прибрах... Какво да го правя? Чувал съм, че ракия става от всичко...

- Невероятен вкус има - отпи отново Траян. -

- От лука е - отвърна Коко Хлопката.

- Как се прави? - попита Софиянеца.

Радо извади тефтера си, за да записва. Софиянеца само го погледна и младият полицай откъсна още един лист. Валерия веднага даде химикал на Траян.

- Готови ли сте? - попита ги Коко Хлопката и двамата младежи кимнаха. - Та значи... Вземате колкото се може повече лук, обелвате главите...

- Ух - изпъшка Софиянеца.

- Ух, ъх - сериозно изрече Коко, - ама усещаш ли вкуса й?

- Ще се изтърпи - ентусиазирано се обади Радо.

- После смачквате лука в една каца...

- С ръце ли?

- Може и с крака - продължи Коко. - Поръсвате захар, но не много - колкото да покрие лука и чакате... - и той отпи от ракията, а после възхитено каза: - Благодат!

- Убийствена е - потвърди Радо, който тъкмо бе отпил. - Колко се чака?

- Колкото трябва... Като кипнат джибрите, значи е готова за казана...

- А при вареното й има ли някаква особеност? - полюбопитства Софиянеца.

- Има, има... - поклати веднага глава Коко. - На бавен огън става... Бавно трябва да се точи, бавно, бавно... Седиш до казана на едно столче, седиш... По-добре през нощта, че е по-хладно... Седиш, седиш, очите ти се затварят, но трябва да удържиш... От чучурката на казана започва да тече... Изчакваш малко... С треперещи ръце вземаш една чашка, напълваш я, отпиваш от нея... - Той замълча с притворени очи. - Очакваш божествен вкус, а то... горчива вода. - Коко Хлопката така неочаквано се разкудкудяка, че останалите го последваха.

Радо затвори тефтера, а Траян смачка своето листче в шепата си.

- Ама се хванахте, а? - през смях каза Мишената.

- Преди години един млад ловджия последва съвета на Коко - изрече Максим Балабана.

- И после се отписа от нашата дружина - продължи зевзекът. - Сега ходи с други да гърми...

Възрастните мъже отново се разсмяха, а Радо и Траян се спогледаха и поклатиха глави. Само кралевският кмет не продума през цялото време. Отпиваше от ракията и мълчеше, навел бинтованата си глава.

- Кмете, ти защо мълчиш? - обърна се Мишената към него.

- Обмислям план за убийство - бавно каза Вампора.

- Да те затворя ли с красивата убийца? Ще те посъветва как да го извършиш безнаказано - усмихна се комисарят.

- Не ми мисли злото! Аз няма да оцелея и една минута с нея - поклати глава кметът.

- Кого искаш да убиеш сега? - смигна му Балабана.

- Сякаш не знаеш..

Кметът и горският едновременно погледнаха към Коко Хлопката, последвани от останалите. Той само повдигна рамене.

- Коко, ти си луд! - категорично се произнесе Велизар Вампора.

- Съгласен съм - каза и Максим Балабана.

- Винаги сте го знаели - разсмя се Коко.

- Отговори ни сега - защо направи толкози дивотии из село? - попита кметът.

- Бързо остаряхте, затова - сериозно започна Коко. - Нямаше веселие из село...

- Че ти какво друго правиш цял живот? - обади се Балабана.

- Къщи ремонтирам, строя нови, сякаш не знаеш! - погледна го накриво Коко.

- Одъртя, ама акълът не ти дойде! - изсумтя Вампора. - Защо бе, Коко, защо?

- Добре, ще си призная тогава... - започна Коко Хлопката. - Гледах репортаж по телевизията... Един румънец изшарил цялото гробище с весели случки... Намацотил пъстри картинки по паметниците...

- И ти реши да му подражаваш? - прекъсна го нетърпеливо Мишената.

- Е, по-добре го бях замислил от румънеца, ама... - изрече Коко, но не успя да довърши.

- Елате бързо! - провикна се от вратата баба Бенда, но мъжете само извърнаха глави към нея. - Помощ! - извика тя, а зад нея се показа Милко.

Траян пръв скочи от мястото си.

- Не за мен, чедо - разплака се старицата. - Намерих Глухата Марина мъртва... В ръцете си стискаше жокейската шапка на Стела...

- Няма весело гробище, няма... - завърши Коко. - Това всъщност исках да ви кажа...

Content

Лора Лазар
Веселото гробище

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138