Том Егеланд

Загадката на катакомбите

Том Егеланд е един от най-популярните скандинавски автори днес. Книгите му са преведени на повече от 20 езика. Световна известност му донася романът „Краят на кръга“ (2001). В публикувания две години по-късно бестселър на Дан Браун „Шифърът на Леонардо“ (2003) читателите откриват смайващи прилики както в сюжета, така и в главните герои. Медиите и критиците започват да наричат Том Егеланд „автора, по чиито дири върви Дан Браун“. А писателят печели още повече читатели със следващите си романи - „Пазителите на завета“, „Евангелието на Луцифер“, „Заветът на Нострадамус“, „Тринадесетият апостол“...

„Загадката на катакомбите“ е първият роман на Том Егеланд за млади читатели, посветен на исторически загадки и мистерии. Книгата печели наградата „АРК“ за най-добър роман за млади читатели.

This translation has been published with the financial support of NORLA (Norwegian Literature Abroad).

Преводът на тази книга е осъществен с финансовата подкрепа на НУРЛА (Норвежка литература зад граница).

Астрономът Сузи Лий, ръководител на обсерваторията в Мауна Кеа на Хаваите, не можеше да повярва на очите си. Но обектът, който видя през огромния телескоп, не можеше да бъде сбъркан. На небето се виждаше нова и непозната на човечеството комета. Красота. Величественост.

- Изглежда точно като коледна звезда - помисли си Сузи и се усмихна.

Астрономите се захванаха с жар и ентусиазъм да изследват големината, скоростта и траекторията на кометата.

Никой от тях не можеше да си представи от какво значение щеше да бъде откритието им.

ГРОБНИЦАТА

Ковчежето

Дървената църква Боргунд

Роберт присви очи и погледна към катраненочерната дървена църква. С покривите си и всичките си извивки дървената църква Боргунд завладяваше съзнанието. Ниво по ниво. Покрив след покрив. Мрачна, величествена и мистериозна, църквата като че се противеше на лятното слънце. Драконовите глави ръмжаха, вперили поглед в небесата. Един до друг човек можеше да види християнски кръст и създание от скандинавската митология. Орнаменти и изрязани форми. Обаче в църквата нямаше прозорци, липсваха стенописи. Навсякъде този мрак, тази чернота, която като че те обгръщаше от всички страни.

Летният ден беше топъл и изпълнен с жужащи насекоми и дъхави поляни. Слънцето напичаше всичко. Пясъкът от разкопките се носеше над дърветата и ливадите. Църквата хвърляше силна сянка върху археолозите, които бяха клекнали и търсеха следи от историята.

Сред тях беше и Роберт. Напълно обикновено момче. Средно висок. С обикновена външност. Преди няколко месеца беше навършил четиринайсет. Обичаше музиката. Падаше си по интересни филми и компютърни игри. Обичаше и хамстера си на име Буре. Но точно в онзи момент той се намираше край църквата Боргунд заедно с майка си. Тя беше археолог. Откакто се помнеше, Роберт винаги прекарваше лятната си ваканция на поредните разкопки. Харесваше му. Той обичаше археологията. Или лова на съкровища, както го наричаше.

- Не търсим съкровища! - казваше майка му често.

Роберт не проявяваше интерес към думите й. За него това си беше лов на съкровища.

Целият предиобед той и майка му се бяха трудили над викингски гроб, който беше поне на 2000 години. Милиметър по милиметър, сантиметър по сантиметър те разравяха гроба и надничаха в миналото.

Внезапно майката на Роберт сложи край на тишината:

- Да!

Говореше твърде високо. Твърде пискливо. Изправи се бавно. Другите археолози се втурнаха насам и се скупчиха около нея.

- Какво е това, мамо? - запита Роберт.

Майка му повдигна нещо.

Ковчеже.

Медно ковчеже.

Ковчеже от времето на викингите.

Групичката археолози се втурна към работните помещения. Там събираха всички брошки, гребени и стрели, които бяха открили. Най-отпред в редицата от археолози вървяха Роберт и майка му.

Ръководителят на разкопките - Ингеборг Мюкле от Културно-историческия музей - дойде, за да разбере какво са открили.

Майката на Роберт беше така развълнувана, че ръцете й трепереха, докато отваряше ковчежето, което беше поставила на бюрото в едно от работните помещения.

Върху ковчежето бяха изрязани три символа:

- Умът ми не го побира! - каза единият от археолозите.

Всички говореха един през друг. Някой се изсмя. Друг пък недоверчиво клатеше глава.

- Какво не може да му побере умът? - попита Роберт.

- Първият символ е анкх - обясни му майка му.

- Какво, какво?

- Анкх е йероглиф и символ на древните египтяни, който символизира вечния живот и прераждането. Вторият символ е скандинавската руна ти, която символизира викингския бог на войната Тир. Третият символ е християнски кръст, който символизира разпятието и Възкресение Христово.

- И какво от това? - запита Роберт.

- Тези три древни и така коренно различни един от друг символи нямат никаква връзка помежду си.

- И какво от това? - повтори Роберт.

- Всичко, което привидно няма никаква връзка помежду си, представлява интерес за археолозите.

- Нима най-интересното не е това да разберем какво има в ковчежето?! - запита Роберт.

По този въпрос двамата бяха на едно мнение.

Бавно и внимателно - толкова бавно и внимателно, че на Роберт му се стори цяла вечност - майка му махна пръстта от капака на ковчежето и го отвори.

Повечето от присъстващите ахнаха.

В ковчежето имаше четири римски монети. Както и карта на Рим, ръчно изработена, върху материал, подобен на кожа.

Ала онова, което накара археолозите да ахнат, беше нещо друго - накит. Един невъобразимо красив накит. Един блестящ триъгълник:

Дори след хиляди години в ковчеже във викингски гроб този накит искреше и разпръсваше златиста топлина.

„Почти като магия ’’- помисли си Роберт.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА ЙЕРОГЛИФИТЕ И РУНИТЕ

Йероглифите са писменост, която е била използвана в Египет преди хиляди години.

Напълно неразбираема писменост. В нашия език използваме букви, за да съставяме думи и изречения. За разлика от буквите йероглифите могат да изобразяват много и най-различни неща. „Окото на Хор“   например е символ на защита, на царската власт и на доброто здраве. Йероглифите изобразяват хора и животни, птици и риби, растения и оръдия на труда. Били са разпространени навсякъде в Египет - вътре в пирамидите, по дворците и статуите, но с годините египтяните забравили значението им. Чак до 1822 г. нямало нито един човек, който да разгадае и думичка Тогава един французин на име Жан-Франсоа Шамполион успял да си разчете. Направил го, като съпоставил текст на хилядолетния Розетски камък във вариант на гръцки и на два египетски диалекта от древността.

Докато йероглифите са символична писменост, то руните са буквите,  използвани в Северна Европа в хилядолетията след Христа. Викингите са пишели (или по-скоро са дълбаели), използвайки руните. Но много племена, не само викингите, са пишели с руническа азбука. Тя се нарича футарк. Названието й произхожда от първите букви в азбуката F-U-T-A-R-K. Съществуват два футарка - по-старата и по-новата азбука. По-старата се състои от 24 руни. Някъде към 800 г. след Христа старата азбука е изместена от новата азбука, която представлява по-опростен вариант на писмеността и се състои само от 16 руни. В Норвегия руните престанали да се използват някъде през XV-XVI век.

Катакомбите

Рим - няколко месеца по-късно

I

Бибиткания на коли. Сирени. Свистящи гуми. Следобедното улично движение в Рим беше в най-ужасната си фаза, когато Роберт и майка му пристигнаха с такси на мястото, на разкопките. Дойдоха директно от апартамента в центъра на града, който бяха наели. След полета нямаха време, за да разопаковат багажа си.

Край входа на отцепения район ги чакаше ръководителят на разкопките. Очите му светнаха, когато ги съзря. Той им махна с ръка и се представи с името Умберто.

„Странна работа - помисли си Роберт, - Умберто е първият археолог, когото срещам, който не мирише на пръст и пот, а вони на одеколон за след бръснене".

Умберто целуна ръка на майката на Роберт и избълва „bella donna“ на напевния си италиански. Красива жена. После Умберто поздрави Роберт най-тържествено - с ръкостискане.

- Младежо - каза той на английски, - срещата ти с тези катакомби ще бъде изживяване, което ще помниш до края на дните си.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА КАТАКОМБИТЕ

Катакомбите са пространство под земята, което е било използвано като гробница. Традицията да се погребват мъртвите в дупки може да бъде отнесена към древността, но в Рим началото на тази традиция се поставя преди 1900 години. Християните и юдеите получили разрешение от римските власти да постоят тези подземни гробници. Повечето катакомби в Рим са строени от християни. Римляните по традиция кремирали - т.е. изгаряли - мъртвите. Ала тази мисъл не се нравела на християните. Te вярвали, че мъртвите ще възкръснат за вечен живот, когато Исус се завърне Заради това римляните, които изповядвали християнската религия, започнали да строят катакомби. Богатите имали възможност да поставят мъртвите в каменни ковчези, саркофази. Другите поставяли починалите в дупки, издълбани в стените. Някои от мъртвите били мъченици - хора, които били убити заради вярата си. Но повечето умирали по естествен начин. През 380 г. християнството е признато като официална религия в Рим. Тогава християните започнали да погребват мъртвите в гробници. В наше време много от катакомбите са популярни за туристите места.

Роберт беше присъствал на много археологически разкопки. Но нито веднъж не се бе впечатлил особено. Този път обаче всичко беше по-различно. Оказа се, че картата, която майка му беше открила в ковчежето в Боргунд, е свързана с неизвестни катакомби в Рим. Каквито и да било неизвестни катакомби в Рим си беше голяма сензация. Тъй като именно майката на Роберт беше открила картата, тя щеше да получи възможността да участва в разкопките. По това, което той успя да разбере, участието й в разкопките бе голяма чест.

И Роберт щеше да й помага. Така поне му обеща майка му. О, той така се радваше! Мечтаеше си да успее да открие нещо, което да втрещи всички археолози.

Едно от условията, за да му позволят да отсъства от училище, бе да напише подробно съчинение за престоя си. За Рим. За катакомбите. За ранното християнство. Според плана той трябваше да записва всичко, което научава. Един вид да си води дневник. Фактите на Роберт за йероглифите и руните. Фактите на Роберт за катакомбите. Фактите на Роберт за всичко онова, което човек трябва да знае, за да стане най-добрият археолог на света.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА РИМ

Рим е столицата на Италия. Наричат го Вечния град. Ако питате мен, не ми изглежда вечен, всичко е старо. Ужасно старо. И е неразбираемо топло. Останки. Фонтани. Стълби. Катакомби. Улично движение. Ресторанти. Магазинчета. В прастари времена Рим е бил център на властта на Римската империя. В наши времена е популярна туристическа дестинация - най-вече заради различни туристически атракции като гладиаторската арена, наречена Колизей, руините на Римския форум, Капитолийския хълм, стъпалата на площад "Испания" и фонтана "Ди Треви". И катакомбите. Ватикана - седалището на Католическата църква е разположен в центъра на Рим. Всъщност Ватикана е най-малката държава на света.

"Катакомбите" - беше написал той, преди да напуснат дома си и да се отправят на път - са пространство под земята, което е било използвано като гробница."

Всъщност Роберт беше на мнение, че е странно, че нещо толкова старо и различно - масов гроб на две хиляди години! - занимаваше всички вестници и телевизионни новини по целия свят. Хората бяха безгранично обсебени от катакомбите. А сега Роберт беше част от екипа, който щеше да се заеме с изследването им. Щеше да разбули древните потайности на гробницата заедно с майка си и екип, включващ най-изтъкнатите археолози от цял свят.

Нямаше търпение.

II

Умберто даде на Роберт и майка му по каска и светлоотразяваща жилетка. Върху жилетките беше изписано ARCHEOLOGO, което ще рече археолог. Роберт беше толкова горд, че цял грееше.

- Готови ли сте? - попита Умберто.

Роберт и майка му закимаха пламенно.

Умберто ги отведе до един навес, който беше изграден над входа. Стръмни, наскоро поставени стълби ги отведоха долу в катакомбите.

- Катакомби има навсякъде по света - обясни Умберто, - но тези в Рим са особено известни.

„Зная” - помисли си Роберт. Но за да бъде учтив, той просто кимна заинтересовано.

Последното стъпало беше доста високо. Роберт скочи на пода в катакомбите. И се огледа.

Прониза го странно чувство.

III

Роберт се хвана за устата. Погледна вляво. Вдясно. Гледката на тунелите, както и тежката миризма в затвореното пространство го накараха да се сепне. Като че ли му беше познато. Като че... да, като че ли е бил тук и преди. Долу в катакомбите. Но той никога не бе стъпвал тук. Никога не бе идвал в Рим.

За щастие, нито майка му, нито Умберто обърнаха внимание на реакцията му.

- Много от четиридесетте катакомби на Рим са отворени за посетители - обясни Умберто. - Едни от тях са дълги цели петнайсет километра. В други пък има над хиляда скелета. Някои достигат дълбочина от три-четири етажа и се простират върху пространство с широчина от двайсет метра.

Роберт не знаеше какво да каже. Чувстваше се толкова... странно.

- Има ли нещо? - попита го майка му.

Той поклати глава.

- Напълно ли си сигурен?

- Да!

Шмугнаха се през тунела и тогава ги удари онази остра миризма. Тъмните коридори бяха осветени с работни крушки, които висяха по тавана и по стените. Някои бяха поставени върху стативи. Светлината беше слаба и мъжделива.

Навсякъде имаше скелети. Кости. Някои бяха отчасти покрити с прах и гнилост.

Умберто, който постоянно се усмихваше и жестикулираше пресилено, ги отведе на разходка сред многото тунели и камери. Обясни им къде ще копаят археолозите и какво ще търсят. Какво се надяват да открият. Роберт изостана малко. Странното усещане беше започнало да се изпарява. Вървеше сам и се оглеждаше. Гласът на Умберто се чуваше в далечината.

Във вдлъбнатина в стената той съзря символ, който беше изсечен в каменната стена. Символът беше отчасти скрит зад някакъв съд, така че той го бе видял по някаква щастлива случайност.

Роберт застина. Символът му изглеждаше така познат. Опита се да си спомни къде го бе срещал. Но все пак не го виждаше толкова отчетливо. Глиненият съд му пречеше. Дали можеше да го отмести малко? Не, знаеше много добре, че не бива. Познаваше правилата на археолозите. Това беше все едно да преместиш нещо от местопрестъплението.

Точно тогава майка му го повика. Тя и Умберто бяха подминали следващия завой.

- Мамо, ела тук да видиш нещо! - извика й той.

- Не сега!

- Но, мамо...

- Стой близо до нас!

- Но...

- Роберт! Идвай тук веднага!

Гласът й му даде да разбере, че не бива да се противи. Роберт трябваше да потича малко, за да га настигне.

- Мамо...

- Тихо!

- Но, мамо...

- Не прекъсвай Умберто!

Напевният глас на Умберто представяше катакомбите.

- Никой все още не знае с точност колко дълги или колко дълбоки са тези катакомби. Това е едно от нещата, които ги правят толкова интересни. Не знаем също така и колко покойници има тук. Но навярно става въпрос за няколко хиляди.

„Няколко хиляди! Невероятно!” - помисли си Роберт.

IV

Тунелът пред тях беше непроходим.

- Така, по-нататък вече не можем да отидем! - рече Умберто. - Преди да продължим, трябва да се погрижат за сигурността в тази отсечка. Основите нататък не са стабилни. Доста неща трябва да се свършат, преди да продължим работата натам. Доколкото знаем, в тази посока няма изход.

Върнаха се по друг, по-кратък път. Катакомбите си бяха истински лабиринт. Умберто, за щастие, знаеше пътя.

След разходката се качиха обратно горе по дървената стълба. Върнаха се навън при следобедното слънце, при светлината, при свежия въздух. Роберт напълни дробовете си с него и се опита да прогони странното усещане в тялото си.

- Благодаря за разходката - рече майката.

- Видях един символ... - започна Роберт.

- Да! - прекъсна го Умберто. - Не е ли страхотно! Стените на катакомбите са пълни с надписи и стари символи. Християните са ги дялали върху стените. Със сигурно са го правели и другите хора, които са слизали долу в катакомбите.

- И преди съм виждал този символ - рече Роберт.

- Често е така със символите.

- Но точно този символ...

- Роберт ще стане археолог - прекъсна го майка му и го погали по косата.

- Страхотно! - рече Умберто.

- И знаеш ли какво? Ще бъде мой асистент.

- Твой асистент ли? - запита Умберто, като се смееше.

- Да. Нали не е проблем? Надявам се, че не е. Това, че той ще ми помага.

- Ще ти помага как?

- По време на разкопките, разбира се. Долу в катакомбите.

Умберто стана сериозен. Погледът му се измести от Роберт към майка му, а после отново погледна момчето.

- Добра идея. Абсолютно.

Въздържа се да каже какво мисли.

Роберт и майка му го гледаха въпросително. Роберт знаеше какво ще последва.

- Но - Умберто вдигна ръце, - няма как да стане. Правилата са строги. Роберт е дете. А едно археологическо разследване под земята е твърде рисковано предвид възрастта му. Съжалявам. Няма как да стане.

- Но... - подхвана майка му.

Умберто вдигна ръце.

- Наистина съжалявам, но отговорът ми е „не“.

V

Отговорът ми е „ не ”,

Седяха в таксито по обратния път към апартамента. Роберт беше толкова ядосан, че очите му бяха пълни със сълзи. Беше забил поглед в страничното стъкло на автомобила, за да не успее майка му да види колко му е неприятно. Покрай тях профуча полицейска кола. Сирената виеше. Един скутер мина покрай тях.

Отговорът ми е „не“.

Не ли?

Та той беше разказал вече на всичките си приятели, че ще работи като археолог дълбоко долу в катакомбите.

И какво стана? Не му разрешиха.

- Ох, това е ужасно, Роберт - рече майка му.

- Нищо - каза той.

Нищо ли? Не, изобщо не беше нищо. Майка му беше нарушила обещанието си. Когато за пръв път му каза, че може да отидат в Рим, той не беше особено въодушевен. Тъкмо беше станал капитан на отбора по футбол - той, а не Патрик. И какво? Трябва да се преместят в Рим? Помнеше всяка дума от разговорите им. „Роберт - беше му казала майка му, - няма да се местим там. Става въпрос за един месец. Четири седмици! И треньорът обеща, че когато се върнеш, отново ще можеш да поемеш капитанското място в отбора”. Беше разговаряла и с директора на училището, и с председателя на класа. Зад гърба му! Всички знаеха за Рим. Освен Роберт. „Можеш да бъдеш мой асистент - каза му тя. - Ще бъдеш с мен долу в катакомбите и ще помагаш. Ще научиш куп неща”. Тогава сърцето му подскочи. Ще работи като археолог! В Рим! Не на игра, наистина!

Така си мислеше. До този момент. Повече не. Обещанията на майка му нямаха никаква стойност. Чиста нула бяха.

Отговорът ми е „не".

Роберт обърна глава към прозореца на таксито и погледна навън.

- Със сигурност ще можеш да ми помагаш с други неща - рече майка му. По гласа й позна, че си измисля.

- Какви неща?

- Ще измислим нещо. Нещо, което можеш да правиш вечер, когато се прибера вкъщи.

Знаеше много добре какво има предвид. Регистриране. Каталогизиране. Систематизиране на информацията. Работа с документи.

Скукаааааааа.

- Добре съм. Забрави! - отвърна й той.

- Аз...

- Просто забрави!

VІ

Разопаковаха багажа, без да си кажат и думичка. След това майка му отиде до ресторанта на ъгъла и купи пица. Докато се хранеха, Роберт се сети случайно къде преди беше виждал символа от катакомбите

Това беше анкх!

Египетският йероглиф от ковчежето в Боргунд.

- Мамо - каза той, а устата му беше пълна с пица, - символът долу в катакомбите...

Майка му го погледна въпросително.

- Това бе анкх! Беше издълбан в стената.

- Анкх ли?

- Да. Подобен на онзи на ковчежето в Боргунд.

- Няма как един египетски йероглиф да бъде открит в римски катакомби. Точно толкова, колкото няма как да бъде открит на ковчеже в Боргунд.

- Точно така! Защо обаче беше там?

Майка му се усмихна.

- Сигурен ли си, че си видял именно анкх? А не кръст например? Лесно е да се сгреши, когато човек не познава добре символите.

- Беше анкх! Сигурен съм! Кръст с кръгъл връх!

- Странно звучи. - Майка му повдигна рамене. - Но със сигурност има обяснение. И ще го открием, когато започнем да работим.

Тя взе парче от пицата и започна да нахвърля бележки по плановете за разкопките.

Роберт беше объркан. Защо не го приемаше сериозно? Ако един анкх в катакомбите беше толкова необичайно нещо, то тя трябваше да прояви по-голям интерес. Трябваше да снима символа, когато бяха долу. Тогава щеше да има доказателство.

VII

На следващата сутрин майка му стана в ранни зори и Умберто дойде, за да я вземе. Роберт се обърна на другата страна и поспа още два часа, после се измъкна от леглото, отиде в кухнята и си направи три палачинки. Изпи и две чаши ябълков сок.

През следващия месец щеше да се наложи да се справя сам - от сутрин до вечер. „Достатъчно време, за да открие доста неща” - мислеше си той.

Роберт почисти масата след като закуси, отиде в стаята и влезе в интернет. Първото, което искаше да узнае, бе защо долу в катакомбите беше изсечен анкх. Като помисли над нещата, не беше точно същият. Трябваше да се порови относно проблема.

Но не беше толкова просто. Потърси информация в Google. После в Уикипедия. Откри много снимки на анкх, но на нито една от тях не видя кръст на върха. След около час ровене в интернет той не бе мръднал и на милиметър, беше там, където бе и в началото. Въздъхна, предавайки се. Кого можеше да попита? Къде би могъл да провери? Къде отива човек, когато търси отговор на един от най-невъзможните въпроси на света - въпрос за катакомбите?

"В библиотеката!" - помисли си той. Естествено!

Но какви библиотеки имаше в Рим?

Всъщност се оказа, че има доста. Това откри след справка в интернет. Роберт си записа адресите на две библиотеки, които се намираха в близост до апартамента. Едната беше главната библиотека, а другата - библиотеката на Ватикана. Сложи таблета и картата на града в чантата си и затвори вратата с трясък.

Първо потърси Biblioteca Nazionale Centrale di Roma. Роберт не успя дори и да мине през входа и един господин в униформа му викна. Нещо на италиански.

- I have to find a book[1] - обясни му Роберт припряно.

- How old are you?[2] - попита пазачът.

- 14.

Пазачът поклати глава и му обясни, че човек трябва да бъде най-малко на осемнайсет, за да получи позволение да влезе.

Минимална възраст от 18 години?! За достъп до библиотека?!

Нямаше смисъл да спори. Роберт дори не успяваше да открие точните думи на английски. Напусна сградата разочарован. Оставаше да пробва да влезе в библиотеката на Ватикана.

Отне му над час, за да извърви разстоянието от Националната библиотека до Ватикана. По пътя си мислеше за думите на Умберто. Та Роберт е само дете. Щеше да им покаже! Със сигурност можеше да открие нещо, което археолозите бяха пропуснали. Ами ако успееше да намери нещо за надписа на стената... Нещо сензационно! Отново и отново той си представяше погледа на майка си, която го гледа, докато той излиза от катакомбите и носи... да, навярно носи императорски меч от чисто злато или пък венеца от тръни на Исус... или пък Свещения Граал!

Само дете, ама друг път!

Подмина площад „Венеция“ и тогава чу пиукането на мобилния си телефон - телефонно съобщение от Патрик.

Как е? :) Поех поста на капитан!

Ок, най-малко кралски меч, венец от тръни и Свещен Граал, може да си струва това, помисли си Роберт и побърза нататък.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА ВЕНЕЦА ОТ ТРЪНИ И СВЕЩЕНИЯ ГРААЛ

Венецът от тръни на Иисус бил изплетен от клони с остри като бръснач бодли и бил пристегнат около главата му преди разпъването му на кръста. Свещеният Граал е бокал, който Христос използвал, когато събрал учениците си на последната вечеря. Някои вярват също и че Граалът е бил използван, за да се събира кръвта, която капела от Христос на кръста.

VІІІ

Огромното място пред църквата „Св. Петър“ гъмжеше от туристи, продавачи, просяци, монаси и монахини. Роберт откри Ватиканската библиотека. Отново го спряха на входа. Какво им имаше на италианските библиотеки?

- От Норвегия съм - обясни Роберт на английски.

- Идвам, за да...

- Не пускаме деца в библиотеката - прекъсна го портиерът.

- Но...

- Върни се, когато навършиш нужната възраст! - каза портиерът грубо и му посочи пътя навън.

Роберт остана втрещен и зяпаше празното пространство. Беше капнал. Беше жаден. Беше и бесен.

- Проблем ли има, млади момко?

Въпроса му зададе на развален английски един дребен господин с кръгли очилца.

- Не ме пускат да вляза - каза му Роберт.

- И защо, ако бих могъл да попитам, искаш да влезеш в библиотеката на Ватикана? Навярно знаеш, че тук не разполагаме с книги за деца.

- I know - рече му Роберт. И тогава избълва цялата история. За катакомбите. За символа. За майка си, която не го приема сериозно. - Просто се опитвам да открия повечко информация за стария символ - приключи той.

- Навярно бих могъл да ти помогна - каза мъжът и намести очилцата си. - Ела с мен!

ІХ

Мъжът с кръглите очилца поведе Роберт по площада пред библиотеката и после през една огромна и тежка врата. Когато влязоха вътре, той подаде ръка на Роберт и стисна неговата здраво:

- Името ми е Алдо Манчини.

- Роберт. От Норвегия.

- Ах, Norvegia! Каква красива страна! А сега, драги ми приятелю, с теб се намираме в тайния архив на Ватикана.

- В тайния архив ли? - запита Роберт объркано.

- Да. Е, не е чак толкова таен. Името означава, че колекцията принадлежи на папата и е далеч по-неприкосновена от книгите в библиотеката на Ватикана.

- А тук пускат ли четиринайсетгодишни? - попита Роберт, изпълнен с надежда.

Алдо Манчини избухна в смях.

- Тук почти никого не пускат. Учени, студенти и професори могат да подадат молба за достъп. Но само най-сериозните получават правото да ни посетят и да разгледат колекцията.

Роберт въздъхна дълбоко.

- Но - продължи Алдо Манчини, - тъй като аз работя тук, мога да те вкарам вътре като мой личен гост.

Роберт го изгледа въпросително. Едно „защо” висеше на крайчеца на езика му.

Алдо Манчини го гледаше през кръглите си очилца.

- И аз някога съм бил малко момче. Любопитно момче. Помня колко объркващо беше да те третират като... да, като дете.

Читалнята в тайния архив на Ватикана беше най-красивата, която беше виждал някога. Беше нещо средно между църква и библиотека. В редица един зад друг седяха учени и прелистваха стари книги и документи. Полиците с книги се издигаха на два етажа.

Кабинетът на Алдо Манчини беше ужасно малък и тесен. Беше препълнен с книги и вестници, както и с картонени кутии, пълни с пожълтели документи.

- Така - подхвана той, - какво искаш да откриеш?

Роберт му разказа за символа, който беше издълбан в стената долу в катакомбите.

- Египетски анкх ли? - рече Манчини. - Това е крайно необичайно, ако бих могъл да се изразя така. Сигурен ли си, че става дума за анкх?

- Не напълно - отвърна Роберт, - защото изглеждаше някак различно.

Манчини му подаде бял лист и туш и го помоли да нарисува символа. Роберт затвори очи и го видя в съзнанието си. После нарисува символа възможно най-добре.

- Ах! - въодушеви се Алдо Манчини и плесна с ръце. - Сега разбирам. Зная и защо си решил, че става въпрос за анкх. Но на практика това не е анкх. Този символ представлява коптски кръст.

- Коптски кръст ли?

- Коптите били сред първите християни. Коптската църква била основана в Египет от евангелиста Марко още през 42 година след Христа. Днес техният кръст изглежда по напълно различен начин. Но навремето християните копти комбинирали стария йероглиф анкх със символа на християнството - кръста. Наистина ли си открил подобен кръст долу в катакомбите? Трябва да го видя! Та това не е малка сензация! Във всеки случай за специалистите. Това е най-старото изображение на коптски кръст в града, за което зная. Това значи, че коптите са дошли в Рим още през второто столетие след Христа и по една или друга причина са издълбали кръста долу в катакомбите. Навярно в Рим е починал важен египтянин, който е бил един от коптите и е бил погребан заедно с римските християни. Много интересно, трябва да призная.

X

Това е голяма сензация.

Роберт беше въодушевен и изпълнен с плам, когато напусна Ватикана. Тичаше по улиците на Рим обратно към апартамента. Коптският кръст беше нещо, с което щеше да изненада майка си и Умберто. Онези, които дори не благоволиха да дойдат при него, когато ги викаше долу в катакомбите. Които не му повярваха, когато разказа за откритието си. В същото време знаеше, че и двамата нямаше да го пуснат долу в катакомбите по време на разкопките по същата причина. Не и без доказателство. Той се нуждаеше от нещо повече. Роберт спря. Щом бе успял само за няколко минути да разгадае една голяма сензация в катакомбите, какво ли би се случило, ако успее да прекара там повече време? Роберт знаеше какво е нужно да направи. Навярно го бе знаел, още когато Умберто му отказа достъп, но го беше потиснал в себе си: по един или по друг начин трябваше да успее да слезе в катакомбите самостоятелно. Трябваше да открие нишата със съда, закриващ символа, за да има снимка като доказателство за съществуването на коптския кръст, който беше издълбан в стената. И после щеше да изследва катакомбите за наличието на други символи. Точно заради това беше дошъл и в Рим.

Но как щеше да го стори? И кога?

XI

Възможността му се отвори още същата вечер.

Майка му го повика, когато заключи вратата на апартамента след себе си. Беше капнала от умора и цялата в пот от дългия работен ден долу в катакомбите.

Викна му:

- Ей, Роберт?

- Мда?

- Ще успееш ли да се справиш сам тази вечер.

- Сам ли?

- Ще ти дам пари, за да идеш до Макдоналдс.

- Защо?

- Знаеш как е. Умберто покани археолозите на вечеря. Малък празник.

- Какво ще празнувате?

- Нищо конкретно. Че започнахме разкопките. Бих могла да откажа, ако смяташ, че няма да се справиш сам. Или пък си съгласен?

- Естествено, че съм съгласен - отговори той. Отговори между другото. С безразличие. Така тя нямаше да заподозре какво си мислеше той всъщност: Дааааааа! Щом археолозите са в ресторант заедно, то катакомбите щяха да са пусти. И щеше да може да ги изследва. Той.

*

Майка му се гримира, взе си душ и се напарфюмира.

Влезе в стаята, където Роберт седеше заедно с таблета си и работеше над записките си и списъците си с факти.

- Сигурен ли си, че всичко ще бъде наред? - запита го тя за четиристотин и четирийсети път.

- Заслужаваш да се позабавляваш малко - отвърна й той като възрастен и я прегърна.

Щом майка му отново хукна към банята - някаква къдрица не си заставаше на мястото, Роберт използва момента: промъкна се към чантата й и взе връзката с ключове. Безшумно успя да извади ключа за катакомбите.

Долу на улицата се чу бибиткането на кола. Със сигурност това беше Умберто. Роберт тъкмо успя да върне връзката с ключовете в чантата на майка си, преди тя да излезе от банята. Подаде му пари за най-голямото меню в Макдоналдс - от онези, в които включват и млечен шейк.

Той стоеше край прозореца и махна на майка си и Умберто, които тръгнаха в огромния му прясно излъскан автомобил Алфа Ромео. Роберт стисна зъби. Та това почти беше лесно като детска игра.

XII

Изчака известно време. За сигурност. Майка му беше от хората, които все забравяха по нещо. Но когато се увери, че няма да се върнат, той извади ключа и фенерчето, слезе по стълбите и излезе на улицата. Взе такси до разкопките и плати с парите, които му бе оставила майка му.

По принцип в района на разкопките винаги кипеше най-различна дейност. А сега всичко беше пусто. Ни звук. Нито една жива душа нямаше наоколо.

Това устройваше Роберт.

Последното, което направи, преди да слезе долу в катакомбите, беше да закачи връхната си дреха при входа на катакомбите. Като един вид поздрав, който никой нямаше да види.

Беше тъмно. Най-вече хладно. Роберт се чувстваше като детектив или по-скоро като шпионин на тайна мисия. Най-накрая щеше да разбере какви тайни крият катакомбите. Не знаеше какви точно бяха тези тайни. Но там долу имаше нещо повече от коптския кръст. Усещаше го. Обаче не знаеше какво бе то.

В мрака

Рим - в катакомбите

I

Всепроникваща тъма. И тишина. Не се чуваше нито звук.

Застоялият суров въздух в тъмнината се усещаше още по-силно. В това нямаше нищо чудно. Все пак хиляди трупове са прекарали тук столетия. Роберт пое дълбоко въздух през носа, за да свикне с неприятната миризма.

Включи фенерчето и тогава видя оранжевата кутия за електричество точно под стълбата. Отвори вратичката на електрическото съоръжение и натисна първото копче. Нищо не се получи. Опита с второто копче. Нищичко. Винаги така става! Сигурно някъде имаше централен шалтер.

Явно щеше да му се наложи да се справя с помощта на фенерчето.

Какво правя всъщност? Дори не мога да включа осветлението.

Продължи да навлиза във вътрешността на катакомбите, разсъждавайки какво всъщност го привлича така силно и кое разпалва любопитството му. Кое го бе пленило.

Звук.

Той се сепна.

- Има ли някой тук?

Притихна на място. Ами ако е мама?! Нима бе възможно тя да е разбрала какво става и да е хукнала към катакомбите?! За съвсем мъничко той се надяваше това да е тя.

Но уви. Твърде беше рано. Нямаше как да е разбрала, че той не си е у дома. А и тя би извикала името му. Той я познаваше добре. „Роберт! - щеше да изкрещи тя. - Роберт? Тук ли си, момчето ми?” Щеше да изпадне в истерия. Гаранция! Със сигурност щеше да изпадне в истерия.

Повторно някакъв звук.

Стъпки ли бяха това?

Стъпки в чакъла.

Роберт преглътна.

Кой би могъл да бъде това?

Умберто? Не. Умберто е на вечерята с археолозите. Окей, не е мама, не е и Умберто. Кой е тогава? Някой археолог ли? По това време от денонощието?! Ами тогава защо той не включи осветлението? Възможно ли бе това да е някой пазач?

Или пък... някой друг?

ІІ

Роберт се ядоса сам на себе си. Пословичното му любопитство!

Едва ли помнеше всички онези пъти, когато майка му го беше молила да внимава. Да се замисли за последствията, преди да се втурне с главата напред в нещо.

Преди няколко години Роберт беше успял да влезе в един строеж в квартала им. Е, не беше успял да влезе. По-скоро беше успял да се промъкне. Просто искаше да види всички онези машини и булдозери. Дали ги управляват с помощта на сложна апаратура? Дали ги задвижват с газ и бензин, подобно на автомобилите? Успя да влезе в строежа през една малка дупка в оградата. Ако трябваше да каже истината, то той лекичко помогна на дупката в оградата да стане достатъчно голяма, че да може да се провре през нея и да мине от другата страна. Когато се промъкна вътре, си мислеше, че бяха приключили работата за деня. Но в следващия момент пред него се изправи огромен багер. Беше само на няколко метра от него. Багерът спускаше строителни материали на земята. Завиха аларми. Спряха строителната дейност. Един мъж се втурна към него, просна го през рамо и го отведе на сигурно място. Беше бесен! Знаел ли Роберт колко близо бил до смъртта? Ръководителят на обекта звънна на майка му, която трябваше да дойде и да го прибере.

Скоро след това отново се случи нещо. Той видя в YouTube какво се случва, ако човек смеси натрий и вода. Искаше му се да провери дали наистина е така. След като би последният звънец в училище, той изчака лабораторията по химия да се изпразни. Донесе вода в епруветка. Откри в кабинета на учителя по химия бутилка фенолфталеин и натрий. Сложи си гумени ръкавици и пусна фенолфталеина във водата. После заинтригувано пусна парченце натрий в кашичката. В следващия миг смесицата експлодира. Всичко в кабинета беше посипано с прах. Алармата за пушек се включи. Заслепен от пушека, Роберт успя да излезе в коридора слепешката. Няколко минути по-късно пристигнаха и пожарникарите. Пак сирени! Тогава Роберт остана със съучениците си на двора и се преструваше, че всичко е наред. Но естествено, успяха да го разкрият.

А сега той беше тук. В катакомбите. А все пак мястото му в никакъв случай не беше там. Умберто направи всичко възможно, за да обясни на майка му и на него, че мястото не е обезопасено и едно дете в никакъв случай не бива да стъпва там.

III

Роберт слушаше. Тишина. Нима беше сбъркал? Нима не беше чул стъпки? Спря се и се ослушва в продължение на няколко минути. След това събра смелост и продължи нататък.

Влезе в голямата камера. Прастарите каменни стени бяха покрити с неразбираеми знаци и символи.

Разпозна мястото. Това беше процепът в стената. Внимателно повдигна буркана. С помощта на фенерчето си освети символа, който търсеше. Коптския кръст, не анкх.

Това не е маловажна сензация.

Извади мобилния си телефон и направи няколко снимки на символа:

Отново някакъв звук. Като въздишка.

Роберт притаи дъх и замръзна на мястото си. „Има ли някой тук?” - това му се искаше да извика. Но не смееше. Все едно задаването на този въпрос щеше да накара онзи, който се криеше в тъмнината, да излезе от нея и да дойде при него. А може би не беше човек, а нещо.

Някой или нещо, което той не искаше да вижда.

Дълго време стоя на едно място и не смееше да помръдне.

Заслушан.

Звукът изчезна.

Дишането му се успокои. Естествено, че беше сам. Естествено, че тук нямаше друг освен него. Всичко това беше плод на фантазията му. Все пак се чувстваше така, все едно сънува кошмар; така, все едно беше главното действащо лице във филм на ужасите.

„Трябва да изляза навън” - помисли си той.

Тръгна бавно, вперил поглед в тъмното. Пусна отново фенерчето и освети тунела. Ако наистина някой го беше последвал, той трябваше да се намира именно там. Точно там.

Или може би зад завоя?

Я се стегни, Роберт! Не бъди пъзльо!

Прогони страха си. Принуди се да се отправи към стълбата.

Сенките изчезнаха в мрака. Едва когато пусна отново фенерчето, сенките отново се събудиха за живот. Бяха бързи. Не напълно истински. Като сенки на нещо, което не е истинско. Някой. Или нещо.

Отново изключи фенерчето. Представи си полумъртви хора, които хукват насреща му с широко разтворени ръце. Отново включи фенерчето. Трябваше да успее да си върне реалността.

Роберт продължи напред. Светлината на фенерчето проряза мрака. Коленете му трепереха. Усещаше чакъла под краката си. Светлинката се плъзгаше по стените. Отвсякъде го гледаха зяпнали скелети. Наблюдаваха го от местата, на които бяха поставени преди толкова много време. Не искаше да ги погледне. Не искаше да срещне погледите от празните очни дъна. Но като че ли мъртвите търсеха погледа му.

ІV

Когато влезе в още една камера, Роберт застана на едно място и се огледа. Не познаваше това място. Камерата се делеше на два тунела - един вдясно и един вляво. Трябваше да направи избор. Нямаше как.

„Този - помисли си той. - Почти съм сигурен, че минах през този тунел”.

Нали така?

Роберт се спусна по коридора, изпълнен със съмнения.

Съзря още един странен символ върху стената. Какво беше това? Око, кръст. Кое в този символ го караше да усеща подобно безпокойство?

Извади отново мобилния си телефон и щракна още един път:

„Още един магически символ” - помисли си той.

След това продължи. Със сигурност беше минал по този път на идване, нали така? Нали така. След няколко минути увереността му се изпари. Отново осъзна, че не разпознава мястото. Едва когато стигна до една влажна каменна стълба, която се спускаше в подземието, вече беше убеден. Със сигурност на идване не беше минавал покрай тази влажна каменна стълба. Беше се изгубил.

Роберт се огледа наоколо.

Един огромен плъх сновеше по пода точно до него. Той извика. Не че се страхуваше от плъхове. Не беше там работата. Все пак отглеждаше хамстери и всякакви други животинки. А най-добрият му приятел Свейн си гледаше домашно плъхче.

Ала въпреки това трябваше да спре за малко, за да успее да си поеме дъх. Беше толкова уморен. Беше капнал.

Плъх... Естествено... Навярно точно плъховете са издавали всички онези звуци.

Той се усмихна успокоено.

Плъхове!

Роберт плъзна светлинката на фенерчето по стените и съзря още един странен символ.

Този път на риба.

Майка му беше разказвала, че най-ранните християни са използвали рибата като свой таен символ. Той плъзна върха на пръстите си по ръба на изображението и си мислеше: „Преди почти 2000 години някой е седял тук, точно където се намирам аз в момента, и е издълбал точно тази риба в точно тази стена. И в този момент аз я гледам.”

Съзря някакъв текст под рибата. Опита се да го прочете. Но не разбра нищичко. Текстът явно беше на латински. Беше ли възможно археолозите да са превели надписа? Ами ако написаното бе важно? Нещо, което променя начина, по който гледаме на световната история. Имаше някакъв смисъл. Той извади мобилния си телефон и направи още една снимка.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА СИМВОЛИТЕ

Символът е знак, който олицетворява нещо различно. Норвежкото знаме например символизира Норвегия. Рибата символизира Исус. Когато християнството е било млада религия, християните в Рим са използвали рибата като таен символ. Някои смятат, че това е така, защото гръцката дума за риба е образувана от първите букви на всяка дума от израза „Исус Христос, син Божи, Спасител“.

V

Осъзна го - беше се изгубил. Нямаше и идея къде се намира в момента. Като че вече нищо не съществуваше - нито в катакомбите, нито навън. Само този безкраен лабиринт от гробни камери.

Стъпка по стъпка той продължи през каменните галерии, покрай портали, покрай камери с високи, величествени сводове.

Вече не минах ли оттук? В кръг ли се движа?

Когато зави на следващия ъгъл, тунелът още веднъж се раздели на две.

Чак сега осъзна защо археолозите и изследователите винаги носеха толкова много оборудване със себе си - за да не се изгубят, за да могат да намерят обратния път.

Роберт освети чакъла пред себе си.

Тогава ги откри.

Следите от стъпки.

Следите, които следваха други следи - тези от неговите маратонки марка Адидас.

След тях други отпечатъци.

Значително по-големи. По-груби.

Като че някой го преследваше.

Изпадна в паника и освети пространството около себе си с фенерчето. После го изключи. В нажежената тъмнина беше невидим.

Чакаше. Опита се да задържи въздуха си. Но не успя. Сърцето му биеше лудо. Вслуша се.

Мисли, Роберт, мисли!

Не беше никак лесно. В мислите му цареше хаос.

Трябва да откриеш обяснение!

Концентрира се. Два отпечатъка. Можеше да означава, че някой го е проследил. Но можеше и да значи че е попаднал на място, където някой от археолозите е оставил отпечатък.

Възможно ли беше това?

Той пусна фенерчето.

Сива сянка.

Роберт настръхна. Обърна светлината от фенерчето към мрака в тунела. Не видя никого. Ръката му трепереше. Светлината от фенерчето подскачаше във всички посоки.

Втълпяваше си. Навярно си втълпяваше. Това беше.

Или пък светлината от фенерчето създаваше илюзията, че около него има сенки и някой се движи. Това ставаше когато светлината попаднеше по неравности в стените.

Продължи напред. Чу проскърцването на малките камъчета по чакъла. Роберт веднага обърна фенерчето назад. Освети отсечката с него.

Никой нямаше там.

Извади мобилния си телефон. Нямаше покритие. Естествено, че нямаше покритие.

Какво правя аз в тези катакомби?

Защо не се опита да разговаря като хората с майка си за коптския кръст? Обстоен и спокоен разговор. Така тя щеше да му повярва. Но не. Наместо това той трябваше да се промъкне в катакомбите.

VІ

Роберт продължи. Устата му беше пресъхнала. Езикът му издаваше странни звуци, когато се допреше до небцето.

Трябваше да взема бутилка с вода, помисли си той.

Мислеше си за майка си. Милата му майчица, която винаги се грижеше за това той да се чувства добре Понякога му ставаше толкова тъжно, че му е така предана. Питаше го дали се справя в училище. Дали всичко е наред с отбора по футбол. С приятелите му. Дали нещо го мъчи. Просто трябва да дойдеш при мен, ако има нещо, Роберт. Понякога на него му се искаше да изкрещи, че всичко е наред. Дори и да не беше така. Просто искаше да има малко спокойствие.

Когато зави на следващия завой, разпозна мястото. Беше стигнал края на тунела. Намираше се в края на обезопасената отсечка, точно до предпазната стена. Катакомбите зад стената не бяха изследвани. Криеха куп опасности. Роберт трябваше да се върне обратно.

Звук. Зад него.

Още един плъх?

Роберт се огледа.

Нещо натежа в него.

Коленете му поддадоха. За малко щеше да се стовари на земята.

Сега го видя! В полутъмата в края на тунела.

Един монах.

Монах с лице, плувнало в пот.

Очите му пламтяха.

Монахът

Рим - в катакомбите

I

Монахът беше облечен в дълга, черна дреха. Подобно на рокля.

- Кой си ти? - запита го Роберт. Гласът му трепереше и заплашваше, че напълно ще изчезне.

...си ти... си ти... си ти... отекна ехото.

Монахът не отговори. Роберт повтори въпроса си на английски.

... who are you ... are you... are you...

Монахът се приближи към момчето. Попадна в обсега на фенерчето. Очите му пламтяха от жегата.

Роберт направи крачка назад, отдалечавайки се от монаха.

Монахът спря. Бавно той придвижи ръката си от челото до стомаха и после от едното рамо до другото.

Кръстеше се.

После... после той започна да пее.

Пеенето беше ниско, монотонно.

Гласът беше ясен и дълбок.

Роберт слушаше.

Думите му бяха непознати. Думи от древни времена. Роберт успя да чуе и различи някоя друга дума. Нещо свързано Kristi kruks и теа luks. Каквото и да значеше това.

ІІ

Изведнъж монахът млъкна. Двамата стояха по местата си и бяха вперили поглед един в друг. Всеки изчакваше действията на другия. Монахът вдигна напред ръце и обърна към момчето дланите си. Като свещеник.

Роберт задържа дъха си.

Монахът направи крачка към него. Подаде му ръка. На единия си пръст носеше голям златен пръстен. Върху пръстена Роберт съзря символ:

Кръст насред... зъб?

Трябваше да успее да избяга. Роберт хвърли бърз поглед към предпазната стена. Между най-долното ниво на предпазната платформа и пода имаше процеп от около 30 сантиметра.

Изчака момент. После се пусна назад. Долу на пода. Панически се опита да мине през процепа. Да избяга от монаха. Вътрешната стена нараняваше гърба му. Движенията му се струваха ужасно бавни. Опитваше се да се провре през дупката. Да слезе долу в тъмнината.

Тогава я усети. Една силна ръка Тя го хвана за десния глезен. Монахът изтегли Роберт с един ужасно силен напън.

Опита се да му противодейства, да се хване за каменната стена, но не успя. Усети как стената ще поддаде. Роберт трябваше да се предпази от падащата изкуствена стена.

Роберт коленичи. Без да погледне назад, той хукна в тъмнината. Хукна навътре в катакомбите.

Едно несигурно и животозастрашаващо място според Умберто. Но сега не можеше да мисли за това.

Монахът разчисти останките от изкуствената стена. И хукна след Роберт.

Роберт не запали фенерчето си. Мислеше си, че тъмнината му дава известно предимство. Бягаше толкова бързо, колкото имаше сили. Ръцете му се опираха в каменните стени, които се издигаха от двете му страни.

Монахът извика нещо. Роберт не разбра какво.

Беше близо. Много близо.

Роберт затича по-бързо. В тъмнината.

Внезапно главата му се удари в свод в покрива.

Зави му се свят. Падна на земята.

Звукът от падането. Стенания.

Монахът навярно също не беше видял свода.

Роберт се опита да продължи. Но не успя да запази равновесие. Подът движеше ли се? Той се подпря на стената. В косата и по лицето му имаше пясък.

Какво става?

Въздухът се изпълни с прах. Той започна да кашля.

Тогава покривът на пасажа се срина.

ІІІ

Всичко се случи толкова бързо, че той дори нямаше време да помисли какво става.

Всичко пропадна и във въздуха се разнесе облак от прах и пясък. Той кашляше и кашляше. Не можеше да си поеме дъх. Завря лице в ръцете си. Притисна носа и устата си към ризата си. Пое дъх няколко пъти. Кашляше. Очите му сълзяха. Трябваше да се измъкне оттук.

Тишина.

Роберт седеше върху твърдия каменен под и се опитваше да контролира дишането си. Сърцето си. Страха си.

Къде отиде монахът?

Дали не се е скрил в дупката, останала след пропадането на пасажа? Заедно с Роберт. Или пък беше останал под развалините?

Роберт отново включи фенерчето се. Освети пространството около себе си. Не можеше да види нищичко. Нищо освен черепа, който се намираше точно пред него. Той замижа. Изгаси фенерчето. Трябваше да внимава да не изтощи батериите.

ІV

Прахта вече не беше надвиснала във въздуха. Вече можеше да види стените ка катакомбите.

Освети пространството около себе си.

Пасажът, през който бе минал, беше затворен от тонове камъни. Монахът нямаше да успее да стигне до него. В другата посока виждаше само мрак.

Сети се за думите на Умберто: "Няма друг изход в тази посока!"

Беше приклещен.

Погледът му автоматично се фокусира върху скелета в стената. Като че черепът го гледаше и му се усмихваше.

Миризмата го отвращаваше.

V

Тогава той чу гласа.

Нисък глас. Съвсем близичко. Почти недоловим.

- Роберт - прошепна гласът.

Само това.

Роберт.

Гласът

Рим - в катакомбите

I

Роберт...

Шепот в тъмнината.

Той запали фенера. Огледа се. Но там нямаше никой. Само той беше там.

Кой тогава беше прошепнал името му?

Гласът беше твърде нежен, за да принадлежи на монаха. Това беше женски глас.

Глас на млада жена...

Тунелът все още беше целият в прах от сгромолясването на пасажа. Очите му сълзяха. Трябваше да изтупа пясъка и прахта от дрехите си.

Нима си втълпяваше? Или пък някъде в катакомбите имаше жена?

Жена? Жена в катакомбите?

Жена, която знаеше името му... Не беше възможно.

- Роберт, ела!

Отново този глас. Настоятелен.

- Роберт, побързай!

„Втълпявам си” - повтаряше си Роберт.

Набра номера на майка си по мобилния телефон. Чакаше. Но не. Нямаше обхват.

С пръсти, които трепереха, той затрака по клавиатурата, пишейки съобщение.

Затворен в катакомбите! :( Всичко се срути! :( Не съм ранен! Имам нужда от помощ! :( Sorry!

После натисна „изпрати”. С малко късмет можеше да успее да изпрати съобщението. Все пак нищо не му пречеше да се надява.

II

С предпазливи стъпки Роберт продължи да си проправя път през тунела. В мрака. Чувстваше се така, все едно се връщаше назад във времето. В миналото. Навсякъде имаше прах, който покриваше с дебел пласт пода, скелетите, гробните ниши покрай стените.

Беше толкова топло, че трябваше да разкопчае копчетата на ризата си. Усещаше, че става все по-трудно и по-трудно да диша. Нима в тунела нямаше достатъчно въздух? Паникьоса се. Ако нямаше достатъчно въглерод, то той щеше да умре. Бавно и мъчително. Пое дълбоко въздух. Напълни дробовете си. Задържа го в себе си и после издиша. Отново пое въздух. Отново и отново. Навътре, навън. Навътре, навън. Накрая паниката изчезна.

Роберт не вярваше в призраци. Не вярваше в ония създания с чаршафи над главите, които ходят напред-назад и кокалите им издават странни звуци. Но във фантазията си видя как мъртвите се изправят в тъмнината, напускат гробовете си. Под формата на скелети. Навярно като отражения - отражения на хората, каквито някога са били. Отражения на онова, което е било.

В тъмнината, която цареше наоколо, той видя погребалните процесии, които са се промъквали през входовете преди повече от 2000 години. Плачещите вдовици. Тъжащите бащи. Навярно някой, който е пеел. Мъртвецът върху носилка. Покрит с плат. Свежи цветя.

Роберт продължи нататък. Още по-нататък... И си мислеше: Толкова навътре в катакомбите жив човек не е припарвал повече от 2000 години.

Изведнъж спря. Един писък накара цялото му тяло да изтръпне. Писък от центъра на катакомбите.

III

Застана на едно място и се заслуша. Беше уплашен.... Чакаше... Слушаше... Чакаше... Подготви се да чуе вика отново.

Този вик го пронизваше.

Откъде дойде този вик? Кой извика?

Това не беше звук, издаден от човек. Не, не беше. Беше сигурен в това. Нима тук долу, в катакомбите, имаше диви животни?

Викът като че идваше от... опита се да прогони мисълта, но тя не му даваше мира... някакво чудовище. От някакво безсмъртно чудовище.

Роберт се притисна в стената. Не искаше да включва фенерчето. Не искаше да го видят.

Опита се да си представи кой или какво би могло да издаде този вик.

Нима беше възможно тук долу да се е развил нов вид диви животни? Слепи, без окосмяване... Подземни зверове, които се хранят с плъхове и насекоми, както и с всеки, който по някаква грешка се окаже тук? Например едно момче от Норвегия.

Нов вик.

Далечен. Като молба.

Роберт затвори очи. Изведнъж го осени мисълта: Вятър!

Така му олекна, че чувството му се стори крайно приятно. Навярно беше вятър! Вятър, който прониква в тесния процеп на пасажа!

А вятърът значеше две неща:

Че в тунела със сигурност имаше така жизненоважният въздух.

И че трябваше да има и изход.

IV

Роберт.

Гласът. Отново онзи глас.

Онзи равен, нашепващ женски глас.

Роберт включи фенерчето. Очакваше да я види. Застанала пред него.

Бледа. Мъртва.

Изключи фенерчето.

Почти в същия момент отново го включи. Тогава я откри.

Страх

Рим

Синевата на нощта. Присветващите лампи. Телевизионен репортер с микрофон в ръка, който предава на живо от мястото на събитието: В момента все още не е ясно какво е причинило срутването, но полицията изрази опасенията си, че долу в катакомбите има човек. Журналистите се бяха скупчили около ръководителя на спасителната операция, който стоеше встрани заедно с Умберто, и двамата заедно преглеждаха скиците и картата на обекта.

Насред всичкия този хаос бе и майката на Роберт, която не беше на себе си от страх. Когато се бе прибрала у дома след вечерята с археолозите, тя беше открила, че синът й го нямаше. Първоначално се беше ядосала. После в нея полека-лека се надигна подозрението. Отвори чантата си. Провери. Ключът за катакомбите го нямаше.

Роберт!

Пристигна още една пожарна кола. Синкавите светлинки, които се отразяваха по фасадата. Навсякъде шум от уоки-токита. Полицията беше отцепила района, за да държи встрани любопитните.

Ръководителят на спасителната акция беше един нервен пожарникар с каска и тежка униформа. Той се здрависа с нея тържествено.

- Това яке на сина Ви ли е? - попита той и посочи връхната дреха на Роберт.

Единственото, което успя да стори, беше да кимне.

- Госпожо - каза той със съчувствие в гласа, - ще направим всичко, което зависи от нас, за да го открием.

Думите му прозвучаха като смъртна присъда. Тя зарида.

Анджелина

Рим - в катакомбите

Жена.

Роберт потръпна и са катурна назад.

Тя проблесна в полутъмата - подобно на неясна стара фотография.

Жена ли беше това? Какво търсеше тук?

- Роберт!

Гласът й. Имаше нещо странно в тоя глас.

- Бързо!

- Коя си ти? - успя да попита той - Откъде знаеш името ми? Известно ли ти е как да изляза оттук?

- Няма време за губене! Побързай, Роберт!

Тя го привика при себе си с показалеца си. Роберт се подчини и тръгна към нея.

Няма време за губене ли? Какво време за губене няма?

С бързи крачки - толкова бързи, че му се стори, че тя не ходеше, а литна - жената изчезна в тъмнината.

Роберт я видя отново в нещо, подобно на голяма камера, пълна със скелети.

Тя стоеше по средата и го чакаше. Виждаше я насред прахта. Та тя беше момиче на неговата възраст. Носеше някаква бяла рокля с колан около кръста. Роберт затаи дъх. Тя не изглеждаше никак уморена.

- Побързай, Роберт! Нямаме време!

Имаше нещо наистина странно в гласа й. Нещо което той не можеше да определи.

- Почакай! - извикай той - Как ти е името?

- Анджелина.

Анджелина. Като ангел, помисли той. Ангел...

- Не, не съм ангел. Би ми се искало да бъда. Ангел в Божието царство.

Без надежда

Рим

Ескортирани от четири полицейски коли, на мястото пристигна и огромен кран, както и машина за разкопаване на района. Крещящи мъже успяха да свалят машината от камиона. Майката на Роберт не разбираше за какво им е този кран. Журналистите и репортерите от телевизиите бяха отведени в един район чак отвъд склада за провизии. Умберто и ръководителят на спасителната акция дойдоха при нея. Тя беше наплашена, погледът й шареше напред-назад.

- Тази част от катакомбите, където е станало срутването, е най-вътрешната и най-неизследваната - каза й ръководителят на спасителната операция.

- И все пак е малко вероятно Роберт да е отишъл толкова навътре - добави Умберто.

"Не познаваш Роберт" - помисли си майката.

- Ще направим най-доброто, на което сме способни - рече ръководителят на спасителната операция.

Виждаше го в погледите им. Бяха изгубили надежда.

Срутването

Рим - в катакомбите

- Побързай, Роберт!

Тичаха.

- Защо трябва да бързаме толкова?

Вече няколко минути Анджелина водеше Роберт сред лабиринта от проходи.

- По-бързо, Роберт, по-бързо!

Тогава той го усети.

В началото просто почувства някаква вибрация. Подът започна да се тресе. От покрива падаха прах и пясък.

Сетне последва и звукът.

Като гръм.

Кънтеше. Всичко се разлюля.

- По-бързо, Роберт! По-бързо!

Подобно на писък в главата му.

Роберт погледна към покрива. Отвори се процеп. Сипеха се пясък и пръст.

- Насам, Роберт! Тук ела!

Той я последва.

- Бързо!

И тогава катакомбите се срутиха.

Земетресението

Рим

Земетресение.

Така изглеждаше. Улицата се разтресе. Някой извика. Една паркирана кола се катурна на една страна. Алармите на автомобилите завиха. От подземието се вдигна прах, който се разпиля навсякъде. „Земетресение ли беше това?” - зачуди се майката на Роберт. Едва когато видя изражението на Умберто, нещата й станаха ясни. Катакомбите!

- О, Боже! - викна тя.

Умберто я погледна, но не каза нищичко. Просто си стоеше и беше вперил поглед в нея. Най-накрая отвори уста и рече:

- Това не означава нищо.

Естествено, че означаваше. Роберт беше някъде там долу. А сега всичко се срути.

Тя хукна към входа за катакомбите. Но там не откри нищо освен камъни, които препречваха пътя й.

Тонове камъни.

Ръководителят на спасителната акция дойде при нея. Махна шлема си. Очите му бяха пълни със сълзи.

- Госпожо, сторихме каквото можахме.

Тя сви юмрук и го захапа.

Навярно разкопките са предизвикали тази нестабилност в земните маси - продължи той. - Естествено, ще го търсим...

Изливаше думи и те се разлагаха във въздуха помежду им.

Тя не смееше да зададе въпроса. Двамата стояха и се гледаха.

- Роберт? - каза тя.

Ръководителят на спасителната акция я погледна.

- Не - прошепна тя.

Умберто дойде при тях и обви ръце около нея.

- Не, не, не...

Коленете й я предадоха. Умберто трябваше да я придържа изправена.

-Неееееееееееееее!

Болезнените й викове изпълниха нощта. Работата беше преустановена. Пожарникарите свалиха шлемовете си. Около тях настана тишина. Всичко, което се чуваше, бяха сирените, които се приближаваха, както и истеричният плач на майката на Роберт.

Украшението

Рим

I

В подземието се чу тътен. Около тях се затъркаляха тежки камъни. Въздухът се изпълни с пясък и прах.

- Бързо! По-бързо!

Анджелина дърпаше Роберт след себе си.

- Още по-бързо, Роберт!

Тежки късове се бяха откъснали от покрива и падаха навсякъде Анджелина и Роберт тичаха, хванати за ръка. Тичаха толкова бързо, колкото можеха. Всичко около тях се рушеше и падаше. Анджелина го заведе при един тесен пасаж. Влязоха в една прастара малка стаичка. Първо мина Анджелина. Роберт трябваше да махне някои неща от пътя си, за да успее да влезе след нея. Съумя да влезе в последната секунда. После пасажът се срути.

- Къде се намираме? - запита Роберт.

Анджелина не отговори.

- Анджелина?

Той се огледа.

Нямаше я. Роберт нищичко не разбираше. Какво стана с нея? Къде отиде тя? В тъмнината тя трябваше да влезе вътре в стаичката преди него.

Роберт продължи. Тръгна нагоре по старата каменна стълба. Всичко наоколо беше покрито с прах.

- Анджелина?

Навярно е успяла да избяга преди него. Но защо не отговаряше? Защо не го чакаше?

От каменната стая Роберт се изкачи до старата къща. С треперещи ръце той отвори вратата. Влезе в задния двор. Дългото стълбище беше изтощило сетните му сили. Роберт се подпря на стената, за да си поеме въздух.

Огледа се наоколо. Задният двор беше пуст.

- Анджелина, къде си?

Тя беше спасила живота му, а сега я нямаше. Роберт се клатушкаше по двора. На улицата той се втурна към светлините. Беше изморен. Капнал беше. Кашляше. А дробовете му бяха пълни с прах.

В началото всичко беше толкова тихо. После хората закрещяха!

- Чудо! - извика изведнъж някакъв глас.

Някои хора ръкопляскаха.

За Роберт това бяха далечни и нереални звуци. Ушите му бучаха.

Тогава той съзря майка си. Умберто я беше прегърнал.

- Виж! - викна Умберто.

Майката избърса сълзите в очите си и погледна пред себе си.

Минаха няколко секунди.

-РОБЕРТ!

Тя се отскубна бързо от Умберто и се втурна насреща му.

- Мамо! - прошепна Роберт.

- Роберт! О, Роберт! - плачеше тя.

Няколко минути двамата стояха така - прегърнати. Бяха ги заобиколили фотографи, които ги снимаха, а множеството от насъбрали се хора ръкопляскаше.

II

Две медицински сестри помогнаха на Роберт да влезе в специално изпратената линейка. Той седна вътре. Линейката потегли. Тогава той усети нещо. Някаква тежест между гърлото и гърдите му. Нещо, което удряше в гърдите му.

Роберт провери и го повдигна.

Накит ли беше това?

- Very nice - каза едната от медицинските сестри и му се усмихна.

Сирените на линейката виеха.

Откъде се беше взел този накит?

Огледа го по-отблизо.

Не беше за вярване!

Накитът, който висеше на врата му, беше подобен на накита, който майка му беше открила в ковчежето край църквата в Боргунд:

БОЖИИТЕ КУЧЕТА

Астроном Сузи Лий, ръководител на обсерваторията в Мауна Кеа, пиеше вече десетата си чаша с кафе тази нощ.

Кафето беше толкова силно и наблъскано с какво не, та чак й беше неприятно, но все пак я държеше будна.

От планинския връх на 4000 метра надморска височина на Хаваите, сред Тихия океан, Сузи и другите астрономи наблюдаваха всичко през телескопите си, които бяха върхови постижения в областта си. Оттук следяха всяка нова комета минута по минута. Сузи се взираше в нощното небе през телескопа. След откриването на новата комета тя изобщо не можеше да се наспи през нощта. През цялото денонощие работеше. И спеше - когато намереше време за това - в едно походно легло в единия ъгъл на обсерваторията.

- Готова ли си с изчисляването на курса и траекторията на кометата? - запита я нейният колега.

- Работя по въпроса - отговори Сузи и се прозина.

- А големината й?

- Не съм напълно готова. Задачата не е никак лека.

В работата си тя ползваше персонален компютър и лаптоп едновременно. Пръстите й препускаха по клавиатурата. От време на време тя грабваше писалката и записваше дълги редици от цифри.

Досега никой не беше чувал за новата комета. Сузи и Другите астрономи бяха извън себе си от вълнение и любопитство. Дали тя беше тръгнала от Пояса на Кайпер край планетата Нептун? Или пък идваше от Облака на Оорт някъде далече в галактиката? Сузи нямаше представа. Надяваше се изчисленията да им дадат някакви отговори. Но това беше всичко, което знаеше: кометата се състои най-вече от лед, но също така от камъни и метал. Когато тя се доближи до слънцето, се образува опашката й - от лед и пара. Това е невероятна гледка!

„Още от най-древни времена хората сме били обсебени от кометите” - помисли си Сузи и отпи глътка от кафето. Прегледа бележките си. Някога кометите са изпълвали хората със страх. Тя се усмихна. Били са толкова суеверни. Всеки път, когато са видели комета, са вярвали, че нещо ужасно ще сполети Земята.

Сузи погледна последните изчисления по отношение на траекторията и курса на кометата. Усети как сърцето й започна да бие учестено.

- Това няма как да е истина - измърмори тя на самата себе си, внезапно изпълнена с безпокойство.

Манастирът Весково ал Монте

Италия

- Просто ми, Боже! Съгреших!

Луцио коленичи. Най-горе при олтара. Върху стария дървен кръст висеше статуйка на Исус. Дървената фигурка го гледаше втренчено с тъжните си очи. Луцио беше сплел ръце за молитва и беше подпрял главата си върху олтара. Слънцето проникваше през изписаните малки прозорчета и осветяваше пространството. От другия край на манастира се чуваха звуците от песнопението на хора. Миризмата на тамян - хем сладка, хем остра - си проправяше път през капелата.

Навън, в дългите коридори на манастира, се виждаха монаси, всеки от тях тръгнал да изпълни задълженията си за деня. Някои пък бяха коленичили за молитва. Всяка будна минута през деня трябваше да се запълни със занимания в слава на Бога. Някои от монасите се занимаваха с най-различни дейности в групата за разглеждане и изучаване на Библията, други пък работеха в градината на манастира. Да стоиш без работа, си беше грях.

†

Стотици години монашеският орден на Луцио беше търсил светия амулет. Той бе споменат за пръв път в юдейските предсказания и по-късно в римските легенди.

Преди 2000 години - точно след разпването на Исус - амулетът бил разделен на две. Така че по-точно казано, монасите търсеха двете части на амулета. Два триъгълника. Единият амулет бил откраднат от викингите през IX век. Другият бил изчезнал в Рим преди 1800 години.

Според древното пророчество една звезда щяла да изгрее в небето и да донесе доказателство, че Бог е създал земята, за да може след това да я унищожи. Ако амулетът се носел от младеж от Ултима Туле - студения Север, светът щял да бъде спасен от гибел. За монасите посланието бе кристално ясно - амулетът е предвестник на Деня на Страшния съд! Гибел, смятаха монасите, означаваше, че времето следва своя ход в отсъствието на Бог. Нищо не бе по-важно за монасите от Деня на Страшния съд. Защото тогава Иисус Христос ще се върне, нашата греховна земя ще изчезне, а Божието царство най-сетне ще се възкреси.

В пророчеството пишеше още и за някакъв пазител на амулета. Монасите не бяха сигурни за този пазител. Всичко, което знаеха, бе, че техният монашески ред е определен от Бога така, че да открият амулета.

Когато дадената им свещена заръка бъде изпълнена, ще настъпи Страшният съд.

Украшението, което викингите откраднали от монасите, сякаш бе потънало вдън земя. През вековете монасите бяха пътували чак до ледените земи на Север - Норвегия, в търсене на амулета. Винаги се бяха връщали с празни ръце.

Сега най-накрая бяха по следите му. Вероятно не на това украшение, което викингите бяха откраднали, а по-скоро на амулета, изчезнал в Рим.

Заради новооткритите катакомби.

†

Амулетът бе наречен Светата звезда.

В творбата от XVIII век De fide ad Gratianum Augustum се съдържаше история, която бе записана от ръката на човек, на име Хораций, по-късно известен като св. Хораций. През ІІІ век той участвал в преследването на една християнска монахиня, която принадлежала към манастира, в който била пазена Светата звезда. Хораций написал:

Ревящи, крещящи и надаващи викове, ние я преследвахме по улиците на Рим. За нас тя беше просто един плъх. Бяхме безпощадни. Накрая тя побягна към едни катакомби. Там се чувстваше достатъчно сигурно - в укритието на мрака, сред миризмата на гниещи трупове, пазена от своите мъртви събратя по религия. Но злобата ни беше безгранична. Затворихме я вътре. Издигнахме стена от тежки камъни на входа. Така я затворихме сред вечния мрак на катакомбите.

†

В по-ранните години монасите бяха претърсвали повторно всички известни катакомби в дирене на изчезналия амулет. Младата монахиня, която Хораций бе описал, може би бе забравила амулета там, долу в катакомбите. Но търсенето бе безполезно. Затова когато монасите научиха за съществуването на още едни, новооткрити катакомби, те съзряха нова надежда за откриване на амулета.

Кардиналът, управляващ манастира, помоли Луцио да проучи въпроса. Нощ след нощ Луцио бе пътувал до Рим и се бе промъквал в катакомбите, след като археолозите напускаха разкопките. Той търпеливо бе претърсил катакомбите - метър по метър, дирейки амулета.

Без никакъв резултат.

†

Луцио се замисли за предишната нощ. Внезапно се бе оказал не сам в обиколката си из катакомбите. Бе открил момче, което обикаляше в коридорите. Само.

Кое беше то? Откъде идваше? Какво правеше в катакомбите?

Луцио се беше промъкнал след него. Момчето бе снимало символите по стените с камерата на телефона си. Луцио не разбираше защо. Но имаше усещането, че момчето знаеше нещо. Че можеше да му бъде от полза.

Когато Луцио най-сетне се показа, момчето много се изплаши. Това не беше толкова странно. Голямата качулка на монашеската му роба хвърляше върху лицето му мрачни сенки. Робата му се спускаше чак до обувките. За някой, който не беше виждал монах от ордена Domini Canes, мъжът изглеждаше стряскащо. Доколкото Луцио си даваше сметка. В опит да успокои момчето, той дори запя един стар псалм. Песента не помогна.

Но никога не му беше хрумвало, че момчето ще успее да избяга. Бързо като мишка, то се беше шмугнало под паянтовата дървена стена. И когато покривът на пасажа се срути, Луцио беше уверен, че момчето трябва да е мъртво. Смачкано под тонове тежки камъни, пръст и пясък. Той се прекръсти и изрече молитва, в която се помоли на Господ да прибере при себе си бедното малко момче. Напусна катакомбите колкото се можеше по-бързо и измина многото мили обратно към манастира, за да докладва и да се помоли за опрощение на греховете.

Едва вчера сутринта, когато кардиналът му бе показал вестника, той разбра, че момчето се беше измъкнало невредимо от другата страна на срутването. И не само това - беше избягало малко преди целите катакомби да се срутят. Всемогъщият Бог на небето несъмнено ги беше закрилял с ръката си.

†

Старият двор на манастира Весково ал Монте беше изолиран сред необитаема, пресечена планинска верига. Тук монасите от ордена Domini Canes можеха да изразяват почитта си и да възхваляват Господ далеч от любопитните селяни, туристи и свещеници, които винаги се месеха в това как другите се кланят пред Бог. Векове наред монасите бяха живели в уединения манастир, който царствено бе застанал на върха на една планинска скала, подобно на величествен кръстоносец.

Орден на проповедниците.

Под това име се подвизаваха.

Божиите кучета.

В началото прякорът бе измислен като обида от съперничещи монаси и свещеници, които презираха обичаите и ритуалите на ордена. Никой от враговете - нито римският папа, нито останалите монашески ордени знаеха каква е древната тайна на Ордена на проповедниците:

Codex Domini.

†

Codex Domini представляваше голяма, стара Библия от кожа. Пазеше се в отделна стая на манастира.

Единствено монасите от Ордена на проповедниците знаеха за нейното съществуване.

Codex Domini бе по-стара от всички други издания на Библията. Тя не само съдържаше ранни и досега непознати версии на текстовете, които по-късно са били включени в Новия завет, но също и писмени документи, които са били отхвърлени, когато първите водачи на християнската църква определили кои текстове да заемат място в Библията,

Тайни текстове. Мистични текстове...

Един от тях разказваше за пророчеството за Светата звезда.

†

Луцио бе всеотдаен монах. Неговата задача бе да се подчинява на Господ и висшестоящите. Ако понякога се налагаше да наруши земните правила и закони, го правеше. Ние, хората, сме Божии творения, знаеше Луцио. Създадени сме по Божи образ и подобие. Без Господ хората нямаше да съществуват тук, на земята. „Тогава какво означава животът на един окаян човек?’’, мислеше си Луцио.

Господ дава и Господ взима.

Нищо не е по-важно от това да служиш на Бог.

†

- Значи краят настъпва. А Христовото възкресение наближава.

Кардиналът, най-висшестоящият и духовен глава на манастира, остави погледа си да се плъзне от човек на човек. Бе събрал осем от религиозните водачи на манастира при себе си. В ръката си държеше вестник Corriere della Sera. Първата страница беше почти изцяло заета от огромна снимка. Точно попадение. Под заглавието „Момчето чудо!” човек можеше да види едно момче да излиза, залитащо, от тъмен облак прах. Беше покрито с дебел слой прах и пясък.

Но не само момчето беше онова, което бе привлякло вниманието на кардинала и хората му.

Също и накита, който носеше.

Изпод наполовина разкопчаната риза на момчето те можеха да различат верижка, на която висеше триъгълник.

Кардиналът не каза нищо. Той кимна - сякаш бе разбираемо за всички - и остави вестника.

- Можем ли да бъдем сигурни? - попита абатът.

- Единствено неверниците са сигурни - заяви кардиналът. - Но всичко сочи, че имаме право. Монахинята, за която пише Хораций, вероятно е искала да спаси амулета от тълпата, която нападнала манастира и я преследвала по улиците на Рим. Мисля, че монахинята трябва да е избягала в катакомбите, които най-сетне бяха открити. Какво пише в пророчеството?

- Че Светата звезда ще изгрее и...

- Да, да! Не това! По-нататък!

- Когато украшението бъде носено от младеж от Ултима Туле, Светата звезда ще остане отново единствена и ще спаси света от гибел.

- Което означава?

- Завръщането на Христос! Денят на Страшния съд! Армагедон! Краят на земята! Божието царство на земята! Всички мъртви ще възкръснат, а Бог ще повика своите християни при себе си!

- Алелуя! - нададоха вик мнозина.

Кардиналът им шътна.

- Един младеж от Ултима Туле - далечният, студен, негостоприемен Север. И откъде идва това момче?

Той подаде вестника на абата, който постави очилата на носа си и зачете статията.

- От Норвегия! - избухна изумено абатът.

- Точно! Момчето е от Ултима Туле.

- Но момчето не трябва при никакви обстоятелства да задържи амулета! Той е наш! - извика абатът.

Кардиналът кимна докато погледът му се движеше от човек на човек.

- Това момче - изрече бавно той, - стои между нас и края.

†

След срещата със своите най-доверени хора кардиналът слезе да се помоли в параклиса. Дългата до земята монашеска мантия се влачеше по пода. Беше черна, като другите мантии. Но тъй като беше кардинал, носеше червен колан около кръста си и червена кръгла шапчица върху главата си.

Той падна на колене при олтара и събра пръстите си. В молитвите си търсеше съвет от Бог. Той вдигна поглед към фигурата на Христос на кръста.

Армагедон. Денят на Страшния съд.

Възможно ли беше?

В продължение на две хиляди години църквата беше чакала настъпването на Армагедон. Края на земята. Божия съд над света. И сега времето беше настъпило. Кардиналът бе сигурен в това. Всички знаци за края на света бяха налице. Сатаната беше намерил своето място на земята. Толкова много неща бяха сигурни. Войни. Тероризъм и разрушаване на околната среда. Земетресения. Леки жени и мъже, които живееха в грях. Кардиналът потръпна. Така те се подиграваха с всичко, зад което стоеше Библията. Хората бяха на път да разрушат създаденото от Бог. Всичко беше по вина на Сатаната. И колкото по-силен ставаше той, Армагедон все повече се приближаваше. Краят на света. Падението на земята. Но преди всичко Божието Царство на земята.

Защото когато всичко бъдеше унищожено, Господ щеше отново да застане като безспорен победител на бойното поле тогава Сатаната щеше да умре, разкъсан и унищожен, и Господ щеше да може да повика при себе си всички, които вярват в него и неговия син Иисус Христос, еднородния.

Бог ще получи от нас цялата помощ, от която се нуждае, мислеше си кардиналът.

†

След молитвата кардиналът отиде в кабинета си, намиращ се в една от външните кули на манастира. От сводестия прозорец той имаше изглед към пустия пейзаж. Позвъни със златния звънец на масата. Почти веднага на вратата се появи един от послушниците - обучаващ се монах - и леко надникна.

- Доведи брат Луцио при мен, бих искал да поговоря с него.

- Да, Ваше високопреосвещенство. - И с един поклон той изчезна.

†

Луцио почука на вратата и беше поканен да влезе от кардинала.

- Скъпи Луцио - заяви той. - В продължение на повече от хиляда години нашият орден се е опитвал да изпълни пророчеството - да открие двата амулета и да съедини Светата звезда в едно. Но едната част така и никога не дойде в наше владение, а другата беше открадната от викингите. На всеки 25 години ние изпращахме експедиция от избрани монаси до ледената снежна земя, която преди носеше името Нурвегр. Норвегия. Единствено най-смелите, най-силните и най-богобоязливите монаси биваха избирани. Въпреки това се завръщаха с празни ръце. Всеки път.

- В името на Христос, нека късметът скоро да се обърне в наша полза.

- Мнозина са се опитвали да разтълкуват древното пророчество за Светата звезда. Малцина са го разтълкували правилно. Не са го разбирали. Но ние го разбираме.

Луцио кимна.

- Затова знаем от какво решаващо значение е този младеж, този Роберт, да ни даде амулета.

- Кардиналът вярва ли, че той ще ни даде амулета?

- Затова те повиках при себе си, Луцио. Наблюдавам те от самото ти идване тук, в манастира, още като послушник. Ти си набожен и предан монах. Устойчив във вярата си. Силен и смел.

- Стремя се, колкото е по силите ми.

- Имам задача за теб.

- Готов съм, кардинале.

- Искам ти да предвождаш следващата свещена експедиция до Ултима Туле, до Норвегия.

- Аз?

- Ти, Луцио. Намери момчето! Намери амулета! И донесете обратно накита. С цената на всичко. Божието царство е заложено на карта.

. . . КАТО В СЪН

Астрономът Сузи Лий, ръководител на обсерваторията в Мауна Кеа, притаи дъх. За трети път тя преглеждаше изчисленията си.

Трябваше да има някаква грешка!

Потърси с ръка чашата си с кафе. Но така се тресеше, че бутна кафето. Разлятото кафе се стече по бележките й.

- Сузи? - викна единият от колегите й. - Какво става?

Сузи не каза нито думичка.

- Толкова си бледа! Има ли ти нещо?

- Кометата...

- Какво ?а нея?

С треперещи пръсти Сузи показа изчисленията си, които беше записала в тефтера си. Кафето по страниците създаваше алюзията, че цифрите летят. Тя се прокашля няколко пъти и чак тогава отговори:

- Кометата се движи с пълна скорост към земното кълбо!

Момчето чудо

Рим - Осло

І

Сирените на линейките издаваха високи и ниски тонове, които се смесваха в неравен ритъм.

Роберт извади украшението изпод ризата си и отново впери поглед в него. За щастие, майка му не забеляза украшението. Не му се щеше тя да го види.

Той не разбираше нищичко. Откъде се взе украшението? Нима Анджелина му го беше дала, без той да забележи?

Едната от медицинските сестри го погали по бузата. Беше се опитал да им обясни, че е невредим. Че е просто уморен. Но никой не искаше да го послуша. Дори и майка му.

Роберт лежеше в линейката и си мислеше за Анджелина. На никого не беше казал за нея. Все още. Какво можеше да им каже? Той дори нямаше представа коя е тя. Или пък къде изчезна. Какво търсеше тя долу в катакомбите?

Човек би си помислил, че тя знаеше какво търси той там. Че тя знаеше, че катакомбите щяха да се срутят. Че бе дошла именно за да му покаже пътя навън. Точно преди срутването.

Не беше възможно.

Ами ако тя всъщност не съществува? Ако беше плод на въображението му! Проекция на страха му?

ІІ

На следващата сутрин Роберт се събуди от отварянето на вратата на болничната стая. Майка му влезе вътре носейки италианския всекидневник Corriere della Sera. На по-голямата част от първа страница бе поместена снимка на Роберт. Заглавието беше "Момчето чудо". След майка му в стаята влезе и Умберто.

- Мисля, че е време да ми разкажеш защо слезе долу в катакомбите, Роберт - каза майка му и седна на крайчеца на леглото.

- Трябва да ви покажа нещо - отвърна Роберт. Беше готов да им разкаже всичко за катакомбите, за което имаше някакви доказателства. Щеше да скрие от тях информацията за монаха, за Анджелина и за украшението. Във всеки случай нямаше да им каже нищичко, преди самият той да е наясно с това как стоят нещата. Роберт разцъка снимките, които беше направил с мобилния си телефон долу в катакомбите.

- Какво, по дяволите, е това? - рече Умберто и впери поглед в снимката. - Анкх ли?

- И аз така си мислех, но всъщност е коптски кръст - обясни му Роберт. Беше  горд, че и той може да го научи на нещо.

- Коптски кръст ли? - ахнаха майка му и Умберто.

- Коптският кръст не изглежда така - изтъкна археологът.

- Да, вече не изглежда така - рече Роберт, - но в годините след разпването на Исус е изглеждал точно по този начин.

- Хм - отвърна Умберто, - значи си направил тези снимки долу в катакомбите?

- Заради това слязох там. Макар че нямах разрешение да го сторя. Открих кръста още когато за пръв път влязохме вътре. Но вие не искахте да ми обърнете внимание.

- Та това е голяма сензация! - промърмори Умберто на самия себе си. - Ранен коптски кръст в римски катакомби! За такова нещо не бях чувал. И той е документ, който потвърждава близката връзка между египетските копти и римляните християни. Това е уникално! Добре, че си направил снимката преди срутването на катакомбите. Ако обичаш, изпрати ми снимката веднага!

III

Роберт не можеше да спи. Въртеше се в леглото и си мислеше за всичко онова, което се беше случило долу в катакомбите. За всички онези символи. За отпечатъците от обувки. За монаха. Но най-вече си мислеше за Анджелина.

Трябваше ли да разкаже на спасителите за нея? Не... В никакъв случай нямаше да му повярват. А дори и да му повярваха, какво можеха да сторят? Нищичко. Нищичко! Анджелина беше успяла да се измъкне от катакомбите преди Роберт. Ами ако не беше... Не, не можеше да мисли за това... Катакомбите се бяха срутили точно в секундата, след като Роберт се измъкна от тях. Анджелина не би могла да... Той въздъхна.

Ами украшението, което все още висеше на врата му? Откъде се взе? И защо приличаше толкова на украшението от Боргунд? Това нямаше как да бъде просто съвпадение. Или пък беше? Анджелина ли му го бе дала? Или той го бе открил на пода? Или пък беше измислил Анджелина? Беше ли тя плод на въображението му?

Коя си ти, Анджелина? Къде изчезна?

У дома

Осло

I

Роберт и майка му напуснаха Рим в деня след злополуката.

Целта му не беше да вземе със себе си накита, който му беше дала Анджелина. Наистина това не беше целта му. Роберт знаеше много добре, че едно толкова старо украшение задължително трябва да бъде предадено на властите. Мястото му беше в някой музей. Но истината беше, че в момента изобщо не мислеше за правилата. Докато беше в болницата, украшението висеше на врата му, скрито под пижамата. Майка му не го видя нито веднъж. На медицинските сестри не им пукаше. Едва когато украшението задейства алармата по сигурността на летището, майка му разбра, че то е в него.

- Какво търси украшението от Боргунд около врата ти? - запита го тя. Беше ядосана и объркана.

- Мамо, това не е същото украшение. Просто... подобно на него.

- Откъде го взе?

- От катакомбите.

- Какво? Открил си го в катакомбите?

- Не зная!

- Не знаеш ли? Какво искаш да кажеш? Трябва да знаеш откъде си го взел!

- Просто когато излязох, видях, че то виси на врата ми.

- Не, честно казано...

- Ще ти обясня по-късно. Когато сме си у дома. Не сега.

Като че имаше някакво обяснение.

II

Когато минаха през граничната полиция на летището в Норвегия, видяха, че цяла плеяда журналисти и фотографи очаква пристигането на Роберт.

Момчето чудо.

Отново и отново той трябваше да повтаря историята си за драмата в катакомбите. Нищичко не каза обаче за монаха и Анджелина.

- Страх ли те беше? - питаха го те.

- Как успя да слезеш сам в катакомбите? - питаха други.

- Какво си помисли, когато разбра, че си се изгубил? Как успя да намериш пътя за навън?

Да, как всъщност беше открил пътя за навън? Микрофони и диктофони. Куп камери и фотоапарати. Писалки и тефтери, в които журналистите записваха бележките си.

Въпроси, въпроси, въпроси.

Накрая майка му им каза, че са задали достатъчно въпроси, и го дръпна встрани. Двамата минаха покрай представителите на пресата.

*

Най-добрият приятел на Роберт се казваше Свейн.

Бяха се сприятелили още в детската градина. Когато тръгнаха на училище, учителката им ги сложи да седят един до друг. Свейн беше пълната противоположност на Роберт. Всъщност не харесваха едни и същи неща. Свейн мразеше футбола. Не обичаше да чете книги. Не слушаше музика. Свейн обичаше да играе шах и да събира насекоми, които забождаше върху морска пяна. Въпреки това двамата бяха най-добри приятели.

Свейн беше единственият човек, на когото Роберт разказа за монаха и за Анджелина. Когато Роберт беше в болницата в Рим, двамата си пишеха и разговаряха в Скайп. Роберт беше разказал на Свейн всичко за откритието си в катакомбите. Всичко до последната подробност. Свейн беше първият - а за момента и единственият - човек, който бе чул цялата история.

Когато таксито, което взеха на летището, сви пред входа им, Свейн стоеше отпред и чакаше Роберт. Плъ-хчето му стоеше върху едното му рамо, а в ръката си държеше клетката с хамстера на Роберт.

- Къде е тя? Къде е тя? - изкрещя Свейн, когато Роберт и майка му слязоха от таксито. Свейн въртеше глава и очите му святкаха. Той се оглеждаше.

- Кой? - запита Роберт.

- Анджелина! Как кой?! - отвърна Свейн.

- Анджелина? - запита майка му с неразбиране.

- Забрави! - каза Роберт. Успя да оформи едно беззвучно шшшт с устни.

Думичка не беше казал на майка си. Още беше рано за това. Нито думичка не беше казал за монаха. Нито думичка не беше казал и за Анджелина.

Когато разопаковаха багажа, Роберт и Свейн хукнаха към футболното игрище. Няколко от момчетата от неговия клас тъкмо привършваха един мач, когато видяха приближаващия се Роберт. Всички се втурнаха към него. Най-отпред беше Патрик.

Не че Роберт не харесваше Патрик. Не беше там работата. Или пък напротив, той не харесваше Патрик. Трябваше да бъде откровен по въпроса. Патрик и Роберт дълго време се конкурираха за титлата на капитан на отбора, докато в крайна сметка треньорът им не реши, че Роберт ще я получи. И Патрик използваше всяка възможност, за да критикува работата на Роберт като капитан.

Сега всички се скупчиха около Роберт, за да чуят разказа му.

И Роберт заразказва. За Рим. За катакомбите. Не искаше да им разкаже повече, отколкото беше разказал на майка си и на полицията в Рим. Но просто не се сдържа, когато видя Патрик, който носеше капитанския знак. Веднага им разказа за срещата си с мистичния монах.

Но не каза и думичка за Анджелина.

В началото всички бяха притихнали.

Напълно притихнали.

Накрая Патрик наруши тишината:

- Монах ли? Долу в катакомбите? - Мълчание. - Монах? Имаш предвид привидение?

Тогава всички прихнаха да се смеят. Смееха се истерично, жлъчно.

- Призрак? Бууууууу... Привидение? Хохохо!

Някои започнаха да издават звуци като от маймуна. Други пък се преструваха на призраци.

Реакцията им втрещи Роберт. Не заради това. Отчасти той разбираше защо се смеят. Ако беше един от тях, със  сигурност щеше да бъде първият разсмял се.

Единственият, който не се смееше, беше Свейн.

- Не сте били там - каза им той, когато смехът им се уталожи.

- А ти да не би да си бил? - рече му Патрик кисело.

- Не, но вярвам на Роберт. Щом той казва, че там е имало монах, значи там наистина е имало такъв.

Отговорът му - както и сериозността в гласа му - накара всички да забравят за лигавенето си и когато Роберт грабна топката от Патрик и тръгна към игрището, всички го последваха без коментар.

III

- Боже мой!

Завеждащата отдела по консервиране в Културно-историческия музей Ингеборг Мюкле изглеждаше също толкова бледа, колкото беше, когато Роберт я беше видял за последно. И сега беше също толкова въодушевена, колкото през лятото, когато отвориха ковчежето в Боргунд. Тя беше застанала заедно с Роберт и майка му в една от лабораториите на музея и наблюдаваше заинтригувано накита, който Роберт беше донесъл от Рим.

- Та той е напълно идентичен с накита от Боргунд! - продължи тя със същия превзет глас.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА АНТИКВАРНАТА КОЛЕКЦИЯ

Антикварният предмет е нещо изключително старо - като започнем от скелети и рунически надписи и стигнем до църковния инвентар, накитите и оръдията на труда. Антиквариата колекция в Норвегия е на над два века и включва повече от милион древни предмети. Ако бъдат открити древни предмети, трябва да бъдат предавани на властите.

- Да, това е една от причините да го донесем тук - каза майката на Роберт съвестно. Тя се прокашля. - Значи. Няма как Роберт да е открил... Боргундския накит...

- Мамо!

- Боргундският накит ли? - Ингеборг Мюкле се усмихна мило. - Нямаме причина за безпокойство. Това е просто едно добро копие. Аз наглеждам накита от Боргунд и мога да Ви уверя, че ако изчезне, аз ще бъда първият човек, който ще научи за това.

Мюкли извади една огромна лупа и заоглежда накита.

- Чудна работа! Формата и материалът, от който е направено украшението, са същите като тези на Боргундския накит. Без съмнение! Идентични копия.

- Та какъв контакт може да е съществувал между Боргунд и Рим? - запита Роберт.

- Между Боргунд и Рим ли? - отвърна Ингеборг и започна да мъдрува над въпроса. - Не, не съм сигурна. Норвежките викинги са посетили Рим няколко пъти. Но можем само да гадаем дали някой от тях е бил от Боргунд. Как така откри украшението долу в катакомбите в Рим?

- Той просто висеше около врата ми, когато излязох от катакомбите - започна да обяснява Роберт. Това не беше пълна лъжа. И въпреки това все още не искаше да им казва за Анджелина.

- Просто е висяло на врата ти, така ли? - подхвана Ингеборг.

- Има доста неща, свързани с двете идентични украшения, които не разбирам - рече Роберт. - Украшението от катакомбите копие ли е на това от Боргунд? Или пък обратното - може би украшението от Боргунд е копие на украшението от катакомбите?

- Да, разбирам какво казваш - отвърна Ингеборг Мюкле. - Материалът, от който са създадени двете украшения, е бил изработен много преди времето на викингите. Също така е бил изработен доста далече от тук. Въпреки това е странно, че накит от Рим се появява във викингски гроб край църквата в Боргунд в Норвегия. Да, явно е имало някаква връзка между Рим и Боргунд.

- Толкова мистично! - подхвана майката на Роберт. - Каква връзка би могло да има?

- Навярно викингите са получили накита по време на търговските си пътувания. Заменили са го за друга стока - предложи Ингеборг.

- Или пък са го плячкосали по време на някой от набезите си. Откритието в гробницата е доста по-старо от църквата, така че скелетът, който открихме в гробницата, най-вероятно е на викинг.

В този миг Роберт се сети за надписите, които беше заснел в катакомбите.

- Чакайте малко! - рече той и извади телефона си, обяснявайки им, че е направил и други снимки долу в катакомбите. Първо им показа снимката с коптския кръст. После им показа рибата със следния надпис отдолу:

- Това е толкова интересно! - извика Ингеборг. Тя примижа срещу снимката. - Текстът, изглежда, е на латински. Ще ни трябва помощ с превода.

Роберт я попита за номера й и й изпрати снимката.

- А какво ще кажете за това? - попита Роберт и им показа снимката на окото и кръста.

Майката и Ингеборг дълго време наблюдаваха снимката.

- Не, никога преди не съм виждала подобен символ - измърмори Ингеборг. И майка му поклати глава.

- Кръстът свидетелства за това, че става въпрос за християнски символ - отбеляза майка му.

Роберт замълча. Навярно нямаше да успеят да разгадаят и тази фотография, но все пак той трябваше да ги попита.

- А какво ще кажете за зъб с кръст вътре в него?

Ингеборг и майка му го погледнаха с неразбиране.

- Моля? - попита майка му.

- Зъб. И кръст.

- Имаш ли снимка?

- Не. Това е просто нещо, което видях - измърмори Роберт.

- Къде си го видял? - запита го майка му и го погледна изпитателно.

- Зъб? Кръст? - прекъсна ги Ингеборг и после избухна в смях - Не, това едва ли е християнски символ.

IV

Когато Роберт си легна онази вечер, майка му влезе при него в стаята му. Той четеше книга в леглото. Тя седна на ръба на леглото.

- Утре ще се прибера малко по-късно. Трябва да отида до сервиза, тъй като клавиатурата на мобилния ми телефон не работи.

- Добре.

Майка му го погледна.

- Как си?

- Добре.

- Радваш ли се, че утре се връщаш в училище?

- Да.

- Някой от твоя клас беше ли прочел нещо за случилото се в Рим?

- Мамо, всеки един вестник е публикувал моя снимка на първа страница. Естествено, че са прочели за случилото се в Рим.

- Да, прав си. Естествено. Беше глупаво да задавам този въпрос.

Тя се усмихна някак странно.

- Можеш ли да ми кажеш кога смяташ да ми разкажеш за това, което се случи? Това, което наистина се случи?

- Което наистина се случи ли? - отвърна Роберт, избягвайки да отговори.

- Да, това, което наистина се случи. Кога ще ми разкажеш, Роберт?

Той не й отговори.

- Не разбирам нито как успя да излезеш от катакомбите, нито откъде взе това украшение. Зная, че не ги е приятно да говориш за това, но все пак...

Той срещна погледа й. Погледът й беше празен, безизразен - винаги така ставаше, когато нещо я мъчеше.

- Моля те, Роберт!

V

Всъщност беше доста приятно да изговори всичко, да го облече в думи. Страха, пропадането, хаоса. Думите като че се изливаха от него. Майка му не откъсна поглед от него през -цялото време.

Той разказваше, без да спре за миг. За часовете в катакомбите - за мистичния монах, който го преследваше. И накрая разказа за Анджелина, която му беше спасила живота.

Когато пластовете над катакомбите бяха поддали, Анджелина го бе спасила. Така каза. Беше го хванала за ръка и двамата се бяха втурнали през лабиринта от подземни камери. Тя му показа пътя за навън. Пътя, който го беше отвел в стара постройка, подобна на къща за провизии.

- О, Роберт - прошепна майка му.

Очите й бяха празни. Тя го погали по бузката, по косата. Сълзите й текнаха.

- О, Роберт, приятелчето ми.. Не знаех.. Ако знаех само...

- Всичко е наред, мамо.

- Ще се справим. Заедно.

- Ще се справим ли?

- Не се страхувай, момчето ми, всичко ще бъде наред.

- Какво? Какво ще бъде наред?

Тя го погледна право в очите. Опита се да се усмихне.

- Момчето ми! О, Роберт, ще открия някой, който да ти помогне!

Да ми помогне ли?!

Какво искаше да каже?! Той се нуждаеше от помощ, така ли? От каква помощ?

- Да ми помогне ли? Как?

Майка му го прегърна.

- Не се страхувай, Роберт! Отново ще бъдеш здрав! Напълно здрав!

Кучето на Бог

Весково ал Монте

Италия

Ръцете на Луцио се тресяха.

За пръв път през живота си той получи разрешение да прелисти древната книга Codex Domini.

Някога книгата е била свитък от кожа. Но преди повече от хиляда години са нарязали свитъка и са изградили подобие на книга.

Луцио седеше в библиотеката на манастира заедно с библиотекаря, чиято основна задача беше да бди над книгата и да я изучва.

Тайното богатство на ордена.

Младежът от Ултима Туле се казваше Роберт. Беше напуснал болницата още на следващия ден след сриването на катакомбите. Утре Луцио щеше да се отправи към Норвегия. Трябваше да открие амулета. И да го върне обратно в манастира.

На каквато и да е цена.

- Божията книга - рече библиотекарят с пресъхнал глас.

- Съдържа всички библейски текстове, както и онези, които не са били включени в Библията. Едно от предсказанията говори за амулета Светата звезда. В Библията нито думичка не се казва за Светата звезда. Навярно свещениците са се страхували от посланието? Светата звезда предсказва Армагедон, Деня на Страшния съд и връщането на Исус.

- Алелуя!- Луцио се прекръсти.

Изведнъж той усети, че кардиналът стои зад него и го слуша. Колко дълго беше стоял там? Обърна се, допря ръце една в друга пред гърдите си и се поклони.

- Не зная дали съм достоен, за да поема това дело, кардинале!

Кардиналът се усмихна като баща и положи ръката си върху рамото на Луцио.

- Отиди в Норвегия и открий накита! Ти си избраният, Луцио! Ти ще изпълниш делото в слава на твоя Бог! Бъди горд, защото ти си кучето Божие! Не пести средства! Стори всичко, което можеш!

Шепот в нощта

Осло

I

- Разкажи ми точно какво се случи, Роберт!

Психоложката наблюдаваше Роберт през очилата си. Погледът й издаваше скептицизъм. В гласа й говореше скептицизъм. Всичко около нея преливаше от скептицизъм.

Казваше се Венче и беше жена на средна възраст, облечена в пола и памучна блуза.

- Чела си вестниците - каза й той.

Беше кисел. Бе ядосан на майка си, която го беше замъкнала тук и сега седеше и чакаше в чакалнята. Беше ядосан, задето тя не му беше повярвала.

- Естествено, че съм чела вестниците. Но искам ги да ми разкажеш всичко, което се случи. От А до Я. С твои собствени думи. Така както го помниш.

С гримаса на лицето Роберт започна да разказва. Разказа й за Рим, за обещанието на майка си, за Умберто, който му забрани да помага в катакомбите. Каза й защо се е промъкнал, разказа й за часовете, които бе прекарал в тъмнината. Разказа й за страха и за срещата с монаха. Разказа й за това как е избягал от монаха и накрая й разказа за Анджелина, която му бе помогнала да се измъкне.

- Разказваш толкова живо - каза психоложката след края на разказа му. - Спомняш си всичко много добре! Така звучи. Вярваш на всяка дума.

- Защото това е истина.

Скептицизмът отново се изписа върху лицето на психоложката. Като че тя мислеше нещо напълно различно от онова, което казваше.

- Разбирам, че си бил ядосан, че не са ти позволили да работиш в катакомбите. Заради това ли открадна ключовете?

- Да! Не! Исках да открия отново символа. Трябваше да го снимам.

- Символа ли?

- Да, един коптски кръст.

- Трябвало е да снимаш един коптски кръст ли?

- Да. Открих символа, изрязан в стената, още първия път, когато бях там. Мама и Умберто не ми повярваха. Така че исках да го заснема, за да им го покажа. За да имам доказателство. Няма нужда да казваш каквото и да било. Зная, че стореното от мен беше глупаво.

- Всички ние от време на време вършим глупави неща. Но ти каза нещо за някакъв монах. Можеш ли да ми разкажеш повече за него?

- Беше облечен в черно. От главата до петите. Имаше качулка, така че не беше лесно да видя лицето му.

- А Анджелина? Нали така се казваше? Как изглеждаше тя?

- С дълга тъмна коса. Кафяви очи. С бяла рокличка или поличка. Или както там се казва.

Срещна погледа й.

- Ако си измислях, нямаше да изглежда така.

- Със сигурност.

- Е, здрав ли съм вече? - запита Роберт кисело.

- Нали разбираш, че майка ти се тревожи за теб.

- Да не си мисли, че съм луд?!

- Не, не мисли, че си луд. По-скоро се страхува, че преживяването в катакомбите те е стреснало и си измислил една нова реалност. Която съществува само в главата ти.

- Това не е така.

- О, напротив. Когато реалността е толкова трудна, понякога хората избират да си измислят напълно нова реалност. Реалност, която живее само в главите им.

- ЗНАЯ какво се случи!

- МИСЛИШ, че знаеш! Да, УБЕДЕН си, че знаеш какво се е случило. Но представи си следното... Роберт! Представи си, че никога не си виждал монаха. Представи си, че никога не си срещал Анджелина! Представи си, че монахът е бил плод на страха ти, на фантазията ти! Че Анджелина е била плод на въображението ти, като нейната роля е била да ти създаде усещане за сигурност, от което си се нуждаел в този момент!

- Значи всички си мислите, че ви лъжа?!

- Не. Никой не мисли, че лъжеш. Но вярвам, че може да си се наплашил толкова силно, че съзнанието ти да изпитва нужда да измисля тези истории. И монаха, и момичето, което наричаш Анджелина. Само защото ние си измисляме нещо, не означава, че то не е истина.

- Какво искаш да кажеш?

- Когато изживяваме нещо драматично, тялото и съзнанието ни са в готовност. Пулсът се забързва, започваме да дишаме тежко. Навсякъде в тялото ни бушува адреналин. В такъв момент човек може да тълкува света около себе си погрешно. Може да започнем да халюцинираме. Можем да чуем и видим нешо, което не е истина.

- Аз...

- Почакай! Не отговаряй! Първо искам да помислиш над това, което казах. Просто помисли малко! Той помисли.

На практика в думите й имаше логика. И той беше мислил по въпроса. Въпреки това - колко вероятно беше да попадне на монах и момиче в катакомбите?!

Не беше особено вероятно.

Но той знаеше какво беше преживял! ЗНАЕШЕ! Или пък... така ли беше?!

Роберт въздъхна. Мислите бушуваха в съзнанието му.

Възможно ли е да съм ги измислил? Защото съм бил изплашен?

- Има още нещо, за което се чудя - рече Венче. -Да?

- Казваш, че си разговарял с Анджелина.

- На какъв език разговаряхте?

Времето спря.

Едно ледено усещане премина през цялото му тяло.

На какъв език?!

- Роберт!

- Да?

- Попитах те нещо. На какъв език разговаряхте с Анджелина?

Той я беше зяпнал. Въпросително. С полуотворена уста.

- Език ли? — рече той.

- Анджелина не беше от Норвегия,нали така? А ти не говориш италиански!  Та как разговаряхте един с друг? На английски ли?

Как може да не съм мислил над това?! Как така не усетих, че нещо не е наред?! Как бе възможно да разговаряме, когато не говорим един и същ език?!

- Роберт, има ли нещо? Роберт?

Ние разговаряхме един с друг. Но ние не говорим един и същ език!

- Роберт, чуваш ли ме?

В катакомбите не разговаряха нито на норвежки нито на италиански. Чак сега той прозря това.

Не говорехме на някакъв език. Думите всъщност не бяха думи. Бяха мисли. Бяха разговаряли с мисли.

II

Нито Роберт, нито майка му казаха нещо по пътя за вкъщи. Роберт беше кисел и объркан. Майка му беше разтревожена.

След разговора психоложката помоли майката на Роберт да влезе в кабинета. Беше й казала, че Роберт осъзнава реалността много добре. Това поне значеше, че не беше луд. Но ако не се откажел от тези мисли, може би щяло да се наложи да разговарят отново. Няколко пъти. Навярно можели да обсъдят и възможността да го препратят към психиатър, а в най-лошия случай да го подложат на изследвания в клиника.

В клиника ли?! Роберт се сепна. Та това значи лудница! Дума не можеше да става! Никога!

По-добре беше да си мълчи. Това че беше разговарял с Анджелина посредством мислите си, трябваше да си остане негова тайна. Как му беше името на това? Телепатия? Когато хората си говорят чрез мисли, а не чрез думи.

Завиха пред входа. „Ще науча нещо повече за това” - помисли си Роберт.

Докато се качваха към апартамента си, мобилният телефон на майка му иззвъня. Нова, странна мелодийка. Беше получила нов мобилен телефон, след като остави стария в сервиза. Помисли си, че звъни баща му. След развода им той се беше преместил да живее в Сомалия, където работеше за благотворителна организация. Майка му отговаряше уклончиво, като че не искаше Роберт да разбере, че говорят за него. Когато влязоха в апартамента, тя продължи да разговаря с баща му. Влезе в кухнята. Роберт се затвори в стаята си. Чу тихия, обезпокоен глас на майка си.

- Анджелина? - прошепна той.

Шепнеше името й толкова тихо, та да не би майка му да го чуе. Сълзите са стичаха по страните му.

По-високо:

- Анджелина?

Щом я беше видял в катакомбите, тя щеше да се появи и сега.

- Анджелина? - прошепна той още по-високо.

Тишина.

- Не можеш ли да ми дадеш малък знак, че съществуваш?

Майка му пусна телевизора в съседната стая.

- Анджелина?

Нищо.

Абсолютно нищичко.

Непознатото

Осло

I

- Не ми вярват - рече Роберт.

- Кой? - запита го Свейн.

- Никой.

- Аз ти вярвам.

Стояха в ъгъла на двора на училището. Валеше. Някой играеше футбол на игрището. Други стояха скупчени и си говореха. Някои момичета се смееха и поглеждаха Роберт.

- Вярваш ли ми? - попита Роберт.

- Естествено.

- Защо?

- Защото си мой приятел.

- Все пак..

- И защото ... - Свейн замълча.

- Да?

- И аз видях нещо.

- Какво си видял?

Свейн млъкна за миг и после продължи.

- Сещаш ли се, че ти разказвах за старата ферма на баба? Онази в Ювдал?

- Да, и?

- Лятото след смъртта на баба бяхме там. Мама и татко искаха да подредят.

Свейн погледна надолу.

- Какво видя? - запита го Роберт.

- Случи се през нощта. Всъщност беше почти сутрин, но все още не беше светло. Събудих се

- Да?

- И видях...

- Да?

- Видях баба.

Тишина.

- Стоеше насред стаята ми и ме гледаше.

- Гледала те е?

- Да, с нейната си усмивка. Усмивката на баба.

- Но тя е била мъртва?

- Беше като жива. Не се изплаших. Знаех, че няма да ми стори зло. Изглеждаше така, все едно е дошла, за да ме види как съм. Ако разбираш какво искам да кажа...

- Така мисля.

- Не продължи особено дълго.

- Възможно е да си сънувал.

- Да. Зная. Но не сънувах. Сигурен съм в това. Бях буден и видях баба.

- Разказвал ли си за това на някого?

- Никога. Ти си първият, на когото казвам.

Роберт преглътна тежко. Би звънецът.

Втурнаха се към входа.

- Виждал ли си призраци в скоро време, Роберт? - извика Патрик.

Всички в класа се разсмяха жлъчно.

*

Свейн имаше да свърши нещо, така че Роберт си тръгна сам след училище.

Малко след като излезе от двора на училището, до него мина кола с тъмни прозорци.

Той си помисли: „Странното на такива коли им е там, че никога не знаеш дали вътре има някой”.

Доколкото знаеше, бе възможно колата да е тъпкана с народ и всички вътре да го следят с поглед.

Трябваше да се усмихне. Все пак не беше логично. Защо някой ще го следи с поглед?!

Роберт, стегни се!

Първо призраци! Сега пък постоянен страх от преследване.

Какво щеше да последва?

II

Докато пишеше домашните си, мобилният му телефон иззвъня.

Текстово съобщение от Ингеборг Мюкле:

Здрасти, Роберт! Това е опит за превод на латинския текст под символа с рибата от катакомбите. Пише: "Девицата раздели Светата звезда на две. Аз съм Пазителя на украшението. Исус Христос е моят Бог. Амин." Хм, не зная дали откриваш някакъв смисъл. Но е интересно, нали?

„Идвам веднага - отвърна той, - за да можем да разговаряме”.

Главата му беше пълна с въпроси.

Светата звезда ли? Коя девица? .

Пазителя на накитите? Кой беше той?

Какво представляваше Светата звезда? И как така звездата е била разделена на две от Девицата?

Роберт отвори лаптопа си и потърси информация в търсачката на Гугъл. Но не попадна на нищо. Според английската версия The Holy Star е украшение с магически или религиозни качества. Името идвало от някаква римска легенда, която се базира на още по-старо предхристиянско предсказание.

Светата звезда, пишело в предсказанието, или ще доведе до Деня на Страшния съд, или ще спаси света от неговия крах. Религиозните хора спорели по въпроса как трябва да се тълкува предсказанието.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА МИТОВЕТЕ, ЛЕГЕНДИТЕ Й ПРЕДСКАЗАНИЯТА

Митът е символичен разказ за живота и съдбата на боговете. Легендата е митологичен разказ за религиозни събития, например чудеса, особено чудеса, свързани със свети мъже и жени. Повечето легенда и митове в началото са се предавали от уста на уста, а по-късно са били записани. Предсказанието пък - наричат го още пророчество - е предзнаменование, направено от пророк Пророкът е човек, който твърди, не може да разговаря с Бог (или да получава съобщения от Бог).

IІІ

Половин час по-късно Роберт седеше в кабинета на Ингеборг Мюкле.

- Текстът под рибата най-вероятно е бил изсечен от християнин - рече Роберт.

- О, така е! Символът на риба и още повече звученето на текста потвърждават, че това е дело на християнин, който е оставил това съобщение на хората от идните времена. Навярно става въпрос за някакъв код.

- Защо?

- Първите християнски общности се сформират в Рим около 50 година след Христа. Но не им е било никак леко. Когато Рим е опожарен през 64 година след Христа, император Нерон обвинява християните за палежа. Той заповядва да хвърлят християните на лъвовете, да ги разпнат или да ги изгорят. Мнозина са изпратени в Колизея, където гладиаторите ги убиват. Доста от тях умират като мъченици. Било е ужасно време. Ако са искали да споделят нещо един с друг и да го запазят в тайна, било е наложително да прибягнат до използването на кодове.

- Светата звезда - какво е тя? Знаеш ли нещо за нея?

- Зная само повърхностни неща. Не говорим за реална звезда, а за легенда.

- А какво знаеш за Пазителя на накитите? Какъв е този пазач? Човек ли е?

- Идея си нямам - рече Ингеборг и поклати глава.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА МЪЧЕНИЦИТЕ, КОЛИЗЕЯ И ГЛАДИАТОРИТЕ

Мъченикът е човек, който умира за вярата си и за своя Бог. В Древен Рим мъчениците християни са били убивани, защото се молели на Исус, а не на римските богове. Много християни били изпратени в Колизея където са били убити от дивите животни и гладиаторите. Колизеят е най-известната гладиаторска арена. Има места за над петдесет хиляди души. Това са двойно повече места от Стадиона Улевол в Осло. Гладиаторът пък е професионален боец, който се бие с други гладиатори, християни, роби и диви животни. Често според регламента на битката двамата гладиатори трябвало да се бият, докато единият от тях умре. Гладиаторските борби са въведени около двеста и петдесет години преди Христа и продължават през следващите седемстотин години.

- Още нещо - рече Роберт. - Все още не виждам връзката между накита в катакомбите и накита от Боргунд. Два напълно еднакви накита на две различни места?

Ингеборг вдигна ръце.

- Кои всъщност са викингите - започна Роберт, - които са стигнали чак до Италия?

- Норвежци, шведи, датчани, исландци... Върлували са навсякъде. От Каспийско море на изток, Средиземно море на юг, та чак до Америка на запад. Навярно викингите са плячкосали накитите някъде в района на Средиземно море.

Ингеборг спря. Изглеждаше така, все едно прави отчаян опит да си спомни нещо. После тя се усмихна.

- Всъщност един път са нападнали град, който са взели за Рим. Но всъщност градът е бил Луна и е бил доста на север.

Когато Роберт си тръгна, той помоли Ингеборг да му заеме една книга за символите. По пътя за вкъщи заразлиства книгата, за да открие окото с кръст вътре. Окото, което да прилича на снимката, която беше направил в катакомбите. Но не откри нищо подобно.

IV

Когато майка му каза „Лека нощ” и после влезе в спалнята си, Роберт изчака известно време, за да е сигурен, че е заспала. След няколко минути той се промъкна в стаята и откри дебелата книга на майка си „Парапсихология - необясними феномени, мистика и окултизъм”. Не искаше майка му да разбере, че търси информация по темата. Тогава със сигурност щеше да го прати веднага при психоложката. Навярно книгата можеше да обясни случилото се в катакомбите.

С книгата под ръка той безшумно отиваше към стаята си, когато майка му внезапно излезе от спалнята.

- Забравих да си сваля лещите - цъкаше тя с език. Беше сънена.

Роберт притаи дъх.

- Сега ще четеш ли? - запита го майка му. За щастие, не беше видяла коя книга бе взел.

- Само малко.

- Обаче имай предвид, че утре сутрин си на училище рано-рано! - каза майка му и се прозина.

Роберт се втурна в стаята си, затвори вратата и легна в леглото си. Авторът на книгата се казваше доктор Георг Ведел Шелдерюп. Беше обходил целия свят и беше изучавал паранормални явления. Така пишеше на задната корица на книгата.

Роберт седна и се зачете в книгата. За потока на мисълта от един мозък към друг, за ясновидството - способността да се връщаш назад във времето или пък да надникнеш в бъдещето и да осъзнаеш феномени, които обикновените хора не са в състояние да разберат. Чете за духове, за хора, които могат да накарат различни предмети да се движат. Чете за преражданията - т.е. за това как един човек се ражда като друг човек след смъртта си. Всеки феномен беше по-интересен и причудлив от предходния.

Изведнъж го осени идея. Ами ако потърси доктор Георг Ведел Шелдерюп? Навярно той би могъл да му помогне? Отвори лаптопа си и провери името в търсачката. Една от първите статии, които прегледа, представляваше интервю в местния вестник.

- Супер! - рече Роберт - Че той живее ужасно близо! Мога да отида с колелото.

V

Когато на следващия ден най-после имаше малко свободно време, Роберт се обади на доктор Георг Ведел Шелдерюп.

Отговори му с дрезгавия си глас. Роберт се представи набързо, но не знаеше как да обясни защо се обажда. Старецът го превари: беше чел във вестника за онова, което се беше случило с Роберт, и му каза, че с удоволствие ще го посрещне в апартамента си. Дори, ако Роберт искал да поговорят, можел да дойде още същия следобед.

Роберт влезе в библиотеката. Беше развълнуван. Помоли за помощ, за да открие книги за викингите и символите. Попита библиотекаря дали има книги за пътуванията на викингите в далечни земи. Примерно Италия. В началото трябваше да се фокусира върху следите, оставени от викингите. После щеше да прочете повече и за парапсихологията - веднага след като се видеше с доктор Георг Ведел Шелдерюп. Първоначално Роберт трябваше да потърси информация по отношение на онова, което Ингеборг беше казала за пътуванията на викингите в Италия. „В крайна сметка разстоянието от Рим до Луна и от Италия до Норвегия беше голямо” - така мислеше Роберт, но все пак беше възможно да има някаква връзка.

Библиотекарят се завърна с купчина книги. Роберт седна. Първата книга, която разтвори, беше „Викингите и войната”. Претърси книгата страница по страница, за да открие връзка между Рим, Луна и Боргунд. Изведнъж попадна на бележка, която накара сърцето му да подскочи. През 860 година викингските войски под ръководството на крал Бьорн Йернсиде и военачалника Халстайн са нападнали град на име Луна. Точно както беше казала Ингеборг. В Луна те плячкосали манастира на ордена Domini Canes и една църква. Викингите взели със себе си църковните богатства и се върнали в Норвегия, Швеция и Дания.

Триъгълният накит от Боргунд навярно е от Луна, помисли си Роберт превъзбудено.

Но никъде не се споменаваше каквото и да е за двата накита.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА НАПАДЕНИЕТО НАД ЛУНА

Викингските войски под ръководството на крал Бьорн и военачалника Халстайн са се отправили към италианския град Луна, като мислили, че това е Рим. Били решили да нападнат града и да заграбят всички богатства. Но отбоят е бил огромен. Заради това викингите изпратили писмо на епископа и му казали, че идват с мир. Кралят им бил болен. Така казали. Искал да приеме християнството, преди да умре. Епископът на Луна и графът се съгласили и крал Бьорн бил кръстен. На следващата сутрин епископът и графът били известени, че кралят е умрял. Огромно погребално шествие минало през Луна. Но когато ковчега е щял да бъде спуснат в земята, кралят изскочил. Бил жив. Тогава викингите започнали да плячкосват. Убили хората в Луна и заграбили богатствата им. (Някои историци смятат, че историята е измислица.)

Старецът

Осло

I

ДИНГ-данг-донг-динг-ДАНГ-донг-динг-данг-ДОНГ! Когато Роберт натисна звънеца, чу звук, подобен на звука, издаван от камбаните в катедралите. На табелката с прецизен почерк беше написано:

ГЕОРГ ВЕДЕЛ ШЕЛДЕРЮП МЛ.

Странно име! Роберт отстъпи назад и зачака отварянето на вратата. Чудеше се какво ще се появи от другата страна.

Не се изплаши.

Доктор Георг Ведел Шелдерюп приличаше на странна смесица от гном, хобит и Йода от „Междузвездни войни”. Изглеждаше така, все едно беше на около 257 години. Подпираше тялото си, което беше адски хърбаво, на бастун.

Докато въвеждаше Роберт във всекидневната, той обясни, че мл. в края на името му означава младши. Роберт пропусна да отбележи, че според него младши беше най-неподходящото нещо, което беше чувал от много време насам.

Това беше най-странният апартамент, в който Роберт някога беше влизал. Стаите бяха като във всички други жилища в такива блокове - антре, кухня, спалня, баня и всекидневна и приликите свършваха дотук.  Стените бяха покрити с книги, ловни трофеи, африкански маски, пожълтели карти и южноамерикански човешки глави. Подовете слой върху слой бяха застлани с килими и животински кожи. В единия ъгъл имаше огромен глобус, барабан и гигантски телескоп.

Георг Ведел Шелдеруп мл, запристъпва към кухнята по пантофи и донесе голяма кана какао. Роберт се беше настанил на един голям, мек диван. Георг Ведел Шелдеруп мл. наля какао на двамата. След това премести погледа си върху Роберт и каза:

- Значи се интересуваш от парапсихология?

- Аз просто се опитвам да разбера малко повече - отвърна той уклончиво.

Георг Ведел Шелдеруп мл. го погледна и наклони глава.

- О - каза той, - нещо повече от това е...

- Той да не чете мисли? - запита се Роберт.

И сякаш наистина го правеше, възрастният човек

каза:

- Както казах, четох за теб във вестниците. И те гледах по телевизията. За катакомбите в Рим. Видял си нещо там, нали?

Роберт не отговори. Откъде можеше да знае за това?

- В речника парапсихологията се определя като научно изследване на екстрасенсни феномени, които не могат да бъдат обяснени от съвременните познания по психология - каза Георг Ведел Шелдеруп мл. - Мисля, че си видял нещо в катакомбите, Роберт. Прав ли съм? Затова проявяваш интерес към парапсихологията. Видял си нещо, което не можеш да обясниш напълно.

Роберт не знаеше какво да каже. Той кимна и отпи глътка от какаото.

- Искаш ли да ми разкажеш за видяното? - попита Георг Ведел Шелдеруп мл.

Сега Роберт започна да свиква да разказва историята. За часовете в катакомбата. За монаха и Анджелина. Въпреки това търсеше думи, с които да може да обясни невероятната случка, която беше преживял. През цялото време Георг Ведел Шелдеруп мл. седеше и кимаше на себе си.

Роберт нарисува върху лист символа, който беше видял върху пръстена на монаха в катакомбите.

- Някога виждал ли си нещо подобно? - попита той. Георг Ведел Шелдерюп дълго време гледа чертежа.

- Познато ми е - рече той. - Но не мога да се сетя откъде и откога. Нека погледна в книгите си, след като си тръгнеш.

Роберт извади мобилния си телефон и му показа снимката на окото с кръста. Георг Ведел Шелдерюп дълго време разглежда снимката, след което поклати глава.

- Чувал ли си легендата за светите звезди? - запита Роберт. - Или за онзи, когото наричат Пазителя на накитите?

- О, да! - измърмори Георг Ведел Шелдеруп. - Но откъде точно? Дай ми малко време да помисля! Все ще се сетя.

И двамата отпиха от какаото. Мълчаха известно време, след което старецът най-сетне рече нещо:

- Става въпрос за времето!

- Време ли? - запита Роберт.

- Аз съм стар човек, Роберт. Преживял съм куп неща. Много пъти съм бродил по широкия свят. Живял съм в иглута и колиби. Плавал съм по течението на много реки. Катерил съм най-високите върхове. Виждал съм неща, които дори не можеш да си представиш. И през всички тези години, по време на всички тези пътешествия, научих нещичко за куп неща. Ако има нещо добро в старостта, това е познанието.

- За времето ли?

- Да. Винаги опира до времето и за това какво представлява то.

- Какво е времето?

Георг Ведел Шелдерюп избухна в смях.

- Мда.. Можем да го опишем. Можем да го разделим на секунди, минути, часове, дни, денонощия, седмици, месеци, години... Времето може да е точката в историята, когато се случва определено събитие. Времето може да бъде и отрязъкът между две събития. Но това не ни дава обяснение за това какво е времето. Ставал съм свидетел на много феномени, смятани за свръхестествени, а всъщност винаги става въпрос за време..

- Ами какво тогава?

- Нека ти дам пример! Знаеш ли какво с vardyger.

- Но.

- Във фолклора това е създание, което предшества духа. Вярваш, че чуваш някого, който се прибира у дома, а всъщност той идва едва няколко минути по-късно.

- Да, случвало ми се е! Един път бях при баба чух как влиза през вратата и събува с гръм и трясък обувките си. Както прави по принцип. Но когато излязох, за да я поздравя, тя не беше там. Малко по-късно отново я чух. И този път беше там.

- Именно! Това е типичен случай. Във фолклора говорят за духа, който предшества човека. Духът е част от този човек. Един вид духовен двойник, който винаги се намира малко по-напред във времето и пространството. Теорията ми се изразява в това, че този двойник пробива времето. Когато видим или чуем този двойник, ние всъщност изживяваме бъдещето.

- Така ли?

- И така, връщаме се в изходна позиция. Какво е времето? Тъй като времето, поне във формата, в която го познаваме, се движи в права линия. Първо става това, после онова, а по-сетне още нещо. Първо А, после Б, после В. Между тези три точки тече времето. Следиш ли мисълта ми?

Георг Ведел Шелдерюп се усмихна. Като че на самия себе си.

- Нека извършим мисловен експеримент! Нека си представим, че времето не се движи от А към Б към В. Представи си, че линията на времето понякога се изкривява! Например Б идва преди А или пък В идва преди Б. Струва ти се невъзможно, нали така?

Роберт кимна.

- Познат ли ти е терминът измерение? - продължи старецът разпалено. - Един празен лист хартия има само едно измерение. Статуята - като тази тук, има три измерения - височина, ширина и дължина. Алберт Айнщайн, авторът на теорията за относителността, въвежда четвърто измерение - времето. Но доколкото знаем, съществуват доста повече измерения от тези четири. И това води до заключението, че времето не трябва да бъде толкова абсолютно като правата линия, която си представяме. Светът е добър пример. Според физиците земното кълбо се върти. Представи си света като вътрешността на огромна топка. Ако тръгнеш от една изходна точка, рано или късно ще се върнеш в изходната точка.

- Но какво има от вътрешната страна на тази топка?

- Нищо! Вселената съществува само във вътрешността на топката! Законите на природата съществуват само от вътрешната страна на тази топка. Външната страна всъщност не съществува. Всичко е вътрешността. От външната страна е едно нищо.

- Ах.

- Леко притеснително е да мислиш, че времето се върти. Ами ако наистина е така? Тогава онзи дух може би ще се появи след няколко минути. Като че натискаш fast forward на дистанционното на DVD плейъра.

- Мисля, че разбирам.

- Чувал ли си за déjà vu!

- He.

- Това е чувството, което понякога изпитваме, че вече сме преживели нещо, което всъщност изживяваме за пръв път.

„Чувството, което усетих, когато влязох в катакомбите! ” - помисли си Роберт.

- Думата е френска и означава „вече видяно" обясни Георг Ведел Шелдерюп. - Отиваш на дадено място и вътре в теб се поражда усещането, че вече си бил там. Макар че си там за пръв път. Това е напълно естествено парапсихологически усещане.

- И отговорността е на времето?

- Това е моята теория. Учените имат доста предположения. Като че например мозъкът тълкува погрешно онова, което усеща, и те кара да повярваш, че си изживял нещо. Един вид сън наяве. Фантазия, която се вплита в реалността. Поне така ти се струва. Ами ако всъщност предусещаме бъдещето? Онова бъдеще, което е на няколко секунди разстояние? Ами ако изживяваме нещо, което се крие зад ъгъла? Навярно във времето има дупка.

- Дупка ли?

- Или пък тунел, процеп.

- Трудно ми е да си го представя.

- И аз така мисля. Макар че съм прекарал години в опити да го изуча, все още ми е трудно да си го представя.

- Каква обаче е връзката между времето и призраците?

- Зависи от това какво разбираш под призраци. Призракът - онзи с чаршафа - има за цел само да те сплаши. Не вярвам в подобни призраци. Ала истинското привидение - то няма за цел да ни втрещи. Наричаме ги точно така - привидения, нещо, което се появява пред нас. И си мисля, може би всъщност виждаме нещо през пластовете на времето. Като че времето на привиденията и нашето време се преплитат и заради това успяваме да ги видим.

- Как така?

- Когато почине човек, душата му продължава да съществува. Тялото умира, но душата, вътрешният Аз продължава да живее. И той е невидим. Може би мъртвите се появяват пред нас като спомени за самите себе си? Тогава тези привидения са един вид картини извън времето, които мъртвите искат от нас да видим. Споменът за онова, което са били. Начинът, по който те си спомнят за себе си. За онова, което са били. И те се намират от външната страна на времето. Те са независими от времето. За разлика от нас, живите.

- Хм - каза Роберт.

- Мъртвите нямат физическо измерение. Те просто са. Мисля за привиденията като за енергия. Всичко е енергия, Роберт. Всичко във вселената! И според природните закони енергията или се появява от само себе си, или изчезва. Енергията може да приеме друга форма. Количеството енергия във вселената е константа. Така е и с нас, когато умираме. Приемаме друга форма. Оставаме енергия. В друга форма. Независими от времето.

- Но...

- Сега се сещам!

- Какво?

- Запита ме за Светата звезда и Пазителя на накитите? - Георг Ведел Шелдерюп впери поглед в библиотеката.

Върна се с дебел исторически труд. Запрелиства книгата, страница по страница, мърморейки:

- Всички те са част от една и съща легенда, нали така? Вълнуваща история, това е... Ах! - извика той и бутна огромната книга към Роберт.

ЛЕГЕНДАТА ЗА СВЕТАТА ЗВЕЗДА

Легендата за Светата звезда е историята на накит с магически или религиозни качества. Римската легенда е основана върху юдейско пророчество. Според предсказанието Светата звезда е нужен инструмент, за да се предотврати края на света. Други пък смятат, че звездата ще доведе до Деня на Страшния съд.

И пророчеството, и легендата се тълкуват по ред различни начини. Юдеите смятали, че бъдещият месия ще носи накита около врата си, за да докаже светия си статут. Други пък вярвали, че амулетът ще спаси света от неговия свършек. Това тълкуване се базира на онази част от пророчеството, според която звездата ще стане едно цяло и ще спаси света от неговия край, когато се носи от младежа от Ултима Туле. Християните предпочитат да тълкуват Светата звезда като символ на Христовото възкресение и Деня на Страшния съд.

В пророчеството се казва, че Светата звезда ще озари небесата и ще свидетелства за Божието величие. И тъй както Бог е създал света, така може и да го унищожи. Заради това в пророчеството се казва, че Светата звезда може да носи и разруха, и спасение.

Не е ясно дали Светата звезда се състои от един или два накита. В пророчеството се споменава, че ще „настъпи денят, когато Светата звезда ще се раздели на две, за да може после отново да стане цяла”. Никой не може да каже какво със сигурност означава това. Някои смятат, че Бог е дал накита на Майка Си преди Разпятието.

- Майка му! - помисли си Роберт. - Коя е била майката на Исус? Всъщност да, Светата Дева Мария. Това навярно обяснява „девицата” в надписа в катакомбите, който Ингеборг Мюкле беше превела. Девицата раздели Светите звезди. Да, звучеше правдоподобно. Аз съм Пазителя на накитите. Исус Христос е моят господар.

Това навярно означава, че Дева Мария е Пазителя на накитите. Той отново зачете. Пишеше, че според легендата светите звезди били занесени в Рим от свети Петър.

- Кой е бил свети Петър? - запита Роберт.

- Единият от дванадесетте ученици на Исус - рече Георг Ведел Шелдерюп. - Също така първият папа.

Роберт продължи да чете. Според древното пророчество Светите звезди трябва да се пазят от духовните наследници на Светата Дева Мария. Девата е живяла във вяра, послушание и доброта.

Текстът продължаваше така:

В пророчеството се казва, че „Светите звезди ще бродят по небето и ще покрият земята. Ще унищожат най-големите царства на земята.” Но също така се казва, че Светите звезди ще спасят земята от унищожение - от края на света, когато младежът от Ултима Туле „обедини звездите в едно” и ги отведе обратно „недокоснати при Пазителя на накитите от рода на Ева”.

- Какво означава Ултима Туле? - запита Роберт.

- Най-северната точка на света - рече Георг Ведел Шелдерюп.

„Какво ще рече това? - замисли се Роберт. - Ще трябва да открия”.

Светите звезди трябва да се предадат недокоснати на Пазача от рода на Ева. Какво би трябвало да означава това? Недокоснати. Навярно има някаква връзка с девицата. От рода на Ева? Дали това не означава, че трябва да е наследница на онази Ева, която Бог създава в Рая? Или се има предвид която и да е жена?

Георг Ведел Шелдерюп обърна страницата. Роберт забеляза, че Георг бърчи чело.

- Какво има? - рече Роберт.

- О, Боже мой!

- Какво откри?

- Дори и не се бях замислял за това - прошепна Георг Ведел Шелдерюп, като че на самия себе си.

- Какво има? - викна Роберт нетърпеливо.

Георг Ведел Шелдерюп леко повдигна книгата.

- По време на археологически разкопки в руините на девически манастир в Рим през 20-те години на XX век са открили свитъци от някакъв текст. Чак сега виждам, че авторът на текста е Пазителя на накитите. Според изследователите текстът е написан два века след Христа.

Роберт зяпна. Текст, чийто автор е Пазителя на накитите ли?

Беше напълно невероятно. Той грабна книгата и зачете:

Можех да чуя рева на лъвовете и виковете на гладиаторите в Колизея онази сутрин, когато мама и тате ме доведоха в манастира. Улиците бяха изпълнени със смях и препирни. Навсякъде имаше мъже, които бяха прекарали нощта, пиянствайки, и бяха примамвали леките жени в утробата на някоя сянка. Мама придърпа завесите на носилката, така че да не стана свидетел на тези отблъскващи варварски сцени, които се разиграваха по изгрев слънце.

Мама и татко бяха станали част от култа към свети Виктор преди много години. Вече не вярвахме в старите римски богове. Бяха избрали пътя към Спасението, Исус Христос. Тайно почитахме Всевишния и сина Му Исус.

Манастирът, в който щях да бъда послушница, се намира на възвишение в покрайнините на Рим. Носачите намалиха скоростта, когато се приближихме. Приорисата на манастира ме чакаше заедно с някои от най-приближените си монахини. Мама и тате бяха горди, че могат да предадат мен - най-младата си дъщеря - под нейна опека.

Монахините в манастира не служат само на вярата и Всевишния. Най-главната им задача е да опазят светиня на стотици години. Светата звезда е най-скъпата реликва на манастира. А онази специално избрана измежду монахините, която се грижи за реликвата и я пази, се нарича Пазач на накитите. И това съм аз. Светата звезда лежи в скрин, покрит с най-красива коприна. Скринът е скрит в позлатен шкаф зад олтара. Само Пазителя на накитите има ключ. Всеки седми ден отварям шкафа под взора на приорисата и докато другите монахини пеят химн. След това измивам звездата с уханни масла.

Преди двеста години този накит е висял на шията на жена на име Мария. Казвала се е Мария от Назарет. На повечето е позната като Дева Мария. Майката на Исус. Небесната кралица.

Каква история само! Роберт изчете текста няколко пъти един след друг.

„Може ли човек да вярва на пророчества и легенди?” - замисли се Роберт. Древни религиозни истории. Има хиляди подобни през вековете. Не може всички да са верни!

Тази обаче вярна ли е?

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА РЕЛИКВИТЕ

Реликва е част от тялото или предмет, принадлежал на светец (свят мъж или жена?). Може да е кост от тялото или пък  предмет. Християните вярват, че реликвите притежават магическо въздействие.

II

Главата на Роберт беше пълна с най-различни мисли и въпроси, когато се качи на колелото си и тръгна от дома на Георг Ведел Шелдерюп.

Историята за Пазителя на накитите му беше направила огромно впечатление. Като че тук ставаше въпрос за нещо, което го засяга лично. По принцип той си представяше миналото като нещо далечно и нереално. Но докато четеше историята, прозря, че хората преди две хиляди години са били същите като нас днес. "Да се върнеш в миналото! Да го изживееш!" - мислеше си той.

Ако вярваше на Георг Ведел Шелдерюп, не беше напълно невъзможно. Добре. Повечето хора биха отхвърлили мисълта с лека ръка. „Но някога са се отнасяли така и по отношение на някои от най-големите истини в науката” - мислеше си Роберт, когато спря пред блока и повлече колелото си към входа.

Влизане с взлом

Осло

Моделът на военен самолет от войната - „Месершмит” - висеше от тавана на връв. На бюрото имаше отворен лаптоп, който беше в режим на готовност. До него се намираше стар глобус с границите от едно време. Стените бяха покрити с тапети ManU и плакати с футболни звезди.

Тъмните очи на Луцио се плъзнаха по повърхността на стаята. Според доклада на Валентино момчето беше на посещение при възрастен човек в друг квартал. Майката на Роберт работеше извънредно. Така му каза монахът, който я следеше, още откакто бе напуснала дома си рано сутринта.

Двама от монасите бяха заети да монтират във всяка стая малки микрофони, които скриха в лампите.

Погледът на Луцио се местеше от предмет на предмет. Търсеше улики. Погледна към лаптопа на Роберт. Драго, компютърният специалист, вече беше успял да пробие защитата и инсталира програма, която автоматично препращаше информация за всяка активност към неговия собствен лаптоп. Бяха успели да пробият защитата и на мобилните телефони на Роберт и майка му. Всеки път когато някой от тях проведеше разговор или пък получеше или изпратеше съобщение, информацията се препращаше към приемна станция, където владеещ норвежки човек превеждаше всичко.

За момента нито Роберт, нито майка му бяха обелили и думичка за амулета.

„Явно е, че нещо крият” - мислеше си Луцио.

Когато кардиналът бе възложил тази важна задача на Луцио, той го бе помолил да избере най-интелигентните сред монасите в манастира. Кардиналът не му бе отказал нищичко. Задругата се състоеше от девет души. Най-изтъкнатите воини на Domini Canes. Луцио бе техен водач. Драго бе компютърен гений, който можеше да пробие всяка една защита. Бе експерт по електронно наблюдение. Валентино бе техен шофьор. Заедно с тях дойдоха още шестима монаси - Алберто, Tope, Виторио, Рико, Силвио и Д`Анджело. Всеки от тях притежаваше черен колан в някое спортно направление и всички бяха натоварени с разнообразни задачи.

Монасите претърсваха апартамента стая подир стая, оглеждайки се за амулета или някакъв знак къде може да е скрит. Силвио и Д`Анджело търсеха в стаята на майката и претършуваха всеки долап и шкаф, кутийката с бижутата и чантите. Tope и Виторио претърсваха в кухнята и банята. Луцио, Алберто и Рико влязоха в стаята на Роберт.

Претърсиха всяка една книга от лавицата и след това я поставиха на същото място. Претърсиха и дрешника. Поставиха отново всичко на мястото му.

Нищо.

Извънредно подозрително.

Работиха в апартамента, докато Валентино не им съобщи, че Роберт е напуснал дома на стареца и е тръгнал в посока към дома си.

Монасите напуснаха апартамента тихичко. Тъй както бяха дошли. Трима от тях седнаха в колата с тъмните прозорци. Другите заеха местата си в наетия минибус. И той беше с тъмни прозорци.

Седяха напълно притихнали, наблюдавайки Роберт, който пристигна с колелото си. Момчето спря и прибра колелото. Малко след това пристигна и майка му.

Подозрението

Осло

I

Тук имаше нещо странно.

Но Роберт не успя да разбере какво точно. Огледа се. Лаптопът беше върху бюрото. Книгите. ДВД-тата. Неоправеното легло.

Какво не беше наред?

Майка му почука върху вратата на стаята му и я отвори.

- Роберт, нали не си ровил в шкафа ми с бижута?

- Естествено, че не съм! Какво ще диря там?!

- И аз това си помислих. Но едно от отделенията беше отворено. Бях сигурна, че съм го затворила.

- Бижутата там ли са?

- Да, доколкото видях. Така че няма как някой да е влязъл с взлом. Странна работа!

След като майка му излезе от стаята, Роберт отвори лаптопа и отвори Уикипедия, за да провери какво пише за Ултима Туле:

Туле - географско понятие в гръцката митология и по-късно в римската митология. Туле е място далеч на север, за пръв път споменато от гръцкия географ и откривател Питей от Марсилия по време на пътешествията му на север през 330 година преди Христа. Според него Туле се намира на шест дни плаване на север от Великобритания. Той описва остров, потънал в лед, северна светлина и прекрасно слънце в полунощ.

Ултима Туле е Норвегия. Така трябва да е! Роберт се облегна замислено в стола си и хвърли поглед към книгата встрани от лаптопа си.

Тогава видя, че книгата за Рим беше затворена. Беше сигурен, че я бе оставил отворена, когато излезе.

Сега беше затворена.

II

Роберт не можеше да заспи. Обръщаше се ту на едната, ту на другата страна. В главата му изникваше все един и същ въпрос: някой беше ли проникнал в апартамента? Защо му е да влиза с взлом и да не открадне нищо?

Като че останалото, което му висеше на главата, не беше достатъчно. Роберт погледна към всички книги, които беше заел от библиотеката. Бяха подредени в купчина на пода. Какво беше общото между накита и викингите? А между викингите и пророчеството?

Кой беше този младеж и какво се беше случило със Светата звезда?

Роберт все пак не вярваше на всичко, което беше научил в дома на Георг Ведел Шелдерюп. Нещо му подсказваше, че старецът не е съвсем с всичкия си. Но без съмнение беше доста умен. Човек, който беше мислил дълго време над нещата. Роберт беше само на 14. Не беше размишлявал над нещата, поне не над тези трудни въпроси. Мислите му се преместиха от Георг Beдел Шелдерюп към Анджелина.

- Анджелина? - прошепна той в тъмната стая.

Като че тя можеше да се появи, когато той произнесе името й.

- Какво има? - рече майка му по време на закуска на следващата сутрин с онзи глас, който свидетелстваше, че е разтревожена за него, но не иска да го покаже.

- Нищо.

- Сигурен ли си?

- Да.

- Мислих още по въпроса... по който си разговарял с психолога?

Естествено!

Но мисълта да натъжи майка си и да трябва да тръгне отново по психолози не му се нравеше. Затова си рече: „Може би тя има право ”.

Майка му изправи гръб.

- Наистина ли го мислиш?

- Не зная - рече той. Беше някак по-просто от това да излъже. - Навярно всичко се е случило в главата ми. Беше тъмно и аз бях изплашен. Не зная. Помниш, че тази вечер съм на тренировка по футбол, нали?

- Естествено! - В гласа й се четеше някаква топлина. - Ще се опитам да се върна от работа навреме.

IІІ

Момчетата отново се струпаха около Роберт на тренировката. Онези, които вече не бяха чували историята сто пъти, искаха той да им разкаже за катакомбите. Той чу коментарите, когато всички се разпръснаха:

- Казва, че видял призрак! Монах! Навярно някой го е цапардосал с камък по главата!

Смях.

Когато другите излязоха на игрището, треньорът го дръпна на една страна.

- Добре ли си, Роберт!

- Всичко е прекрасно!

- Да знаеш, че говорих с майка ти.

- За какво?

- За това, че минаваш през труден период. Разбирам. Затова мисля, че е най-добре, ако не се фокусираш твърде много върху нещата отсега нататък.

- Какво имате предвид? Да не играя ли?

- Естествено, че ще продължиш да играеш. Но мисля, че Патрик трябва да стане капитан.

- Но...

- Поне още няколко седмици. Докато се съвземеш.

- Аз съм си напълно наред!

- Не се и съмнявам.

- Нямам нужда да се съвземам!

- Но така и ще направим. Ще видим как ще потръгне.

След тренировката Роберт потърси с поглед колата със смъкнати прозорци, която беше видял пред блока на излизане. Същата кола стоеше на паркинга до игрището, след като излезе от съблекалнята. Но сега я нямаше.

Естествено, че я нямаше.

Не си герой във филм, Роберт - каза си той.

Въздъхна дълбоко. Не можеше да разбере защо треньорът избра да остави Патрик на капитанското място. Патрик!!! Щом Роберт се беше върнал, той трябваше да стане отново капитан. Да се съвземе?! Не му беше нужно да се съвзема. Нима треньорът си мислеше, че катакомбите са му отнесли главата.

IV

Когато мобилният му телефон иззвъня, той погледна номера, преди да отговори. Звънеше му някой от домашен телефон. Нима познаваше човек, който ползва настолен телефон през 2013 г.?!

- Роберт - рече гласът от другата страна на линията.

Роберт веднага позна гласа. Беше Георг Ведел Шелдерюп.

- Звъня ти във връзка със символа на пръстена на монаха. Можеш ли да се отбиеш при мен, когато ти остане малко време? Имам да ти показвам нещо.

След петнадесет минути Роберт вече бе при Георг Ведел Шелдерюп. Върху полираната маса се намираше дебела и стара книга.

Ancient Religious Symbols

„Древни религиозни символи”, в превод на Георг Ведел Шелдерюп. Той отвори на страница 764-а. И там някъде по средата на страницата, сред всички други символи се намираше и символът на Робърт. Същият като символа на пръстена на монаха:

Символ на християнския монашески орден Domini Canes, Божиите кучета.

Domini Canes? Името му звучеше познати. Ами да! Нима манастирът в Луна не се казваше точно така! Манастирът, нападнат от викингите, които го мислели за Рим!

- Знаете ли нещо повече за Domini Canes? - запита Роберт развълнувано.

- За съжаление не. Просто открих символа в книгата си. Нямах време да направя по-обстойно проучване.

- А другият символ? Онзи с окото и кръста вътре в него?

- За съжаление не стигнах до него.

- Може ли да проверим информацията на компютъра ти?

- На компютъра ми ли?

- Да! Да потърсим Domini Canes в Гугъл!

Георг Ведел Шелдерюп смръщи вежди.

- Гугъл?! - Той избухна в смях. - Мили момче, та аз нямам компютър! Имам си прекрасни писалки, както и пишеща машина с марката „Ремингтън”. Вършат ми работа.

„ Този човек на хиляди години ли е, или какво? ” - помисли си Роберт.

Кървавия зъб

Осло

I

Роберт се прибра у дома бързо. Хукна нагоре по стълбите и отвори лаптопа си. Но не откри обстойна информация за Domini Canes. Монашеският орден бил основан през 742 г. и се помещавал в манастир в Италия.

„Спорен орден - зачете Роберт в интернет, - защото представителите му смятат, че християните не са подвластни на юридически закони, ако действат в съответствие с духовните повели на Бог."

Значи, докато работят в полза на Бог, им е позволено да вършат каквото си щат.

На друго място в интернет Роберт откри статия за трима монаси от ордена Domini Canes, които били осъдени за убийството на свещеник, който живеел в грях.

„Ако монасите от ордена Domini Canes наистина са си мислели, че действат в името на Бог, то със сигурност не са с всичкия си” - помисли си Роберт. Та тези хора могат по този начин да сторят, каквото си поискат.

В името Божие.

ІІ

Роберт седна изправен в леглото си. На пода, встрани от него се издигаше купчина с книги: Той посегна към книгата най-отгоре. „Норвежки викингски водачи". Не се беше отказал да дири някаква следа, която да разкрие връзка - била тя и минимална - между Луна и Боргунд.

Най-накрая откри тази връзка.

В главата „По време на набезите” той прочете за един вледеняващ викингски водач, който всявал ужас на Запад. Казвал се Рагнвалд. Викали му Кървавия зъб. През 879 г. той се преместил от Каупангер в Согндал.

И къде се намирал новият двор на Рагнвалд?

Да, Роберт прочете със силно биещо сърце, че новият му двор се намирал в Лердал - точно до Боргунд.

Роберт продължи да чете за този властен водач: „Водачът Рагнвалд бил част от флотата на шведския крал Бьорн Йернсиде и брат му Халстайн, когато пресичали надлъж и нашир Средиземно море през 860 г. По време на битките в името на Бьорн и Халстайн той си заслужил прозвището Кървавия зъб”.

Не беше за вярване!

Рагнвалд Кървавия зъб бе неговият човек.

Рагнвалд бе викингът, който бе откраднал триъгълния накит в Луна. Мислел е, че е стигнал до Рим. Взел го е със себе си в Норвегия. Там майката на Роберт го бе открила по време на разкопките през лятото.

IІІ

Роберт успя да каже само едно почти беззвучно "yesssss". Най-сетне!

Опита се да звънне на Ингеборг Мюкле, но тя си беше изключила мобилния телефон. Със сигурност в момента беше на някаква среща. Написа доста дълго съобщение, в което й обясняваше какво е открил и я молеше да потърси в архивите, за да види дали няма да открие повече информация по въпроса.

Когато майка му се прибра от работа, Роберт бе готов да задава въпроси: чувала ли е за викинга Рагнвадд; дали е съгласна, че може би има някаква връзка между Рагнвалд и открития триъгълен накит от Боргунд?

Майка му беше стъписана. Рагнвалд Кървавия зъб беше сред водачите, които тя предполагаше, че може да са погребани в Боргунд. Но тя не предполагаше, че е възможно Рагнвалд от Каупангер да е участвал в набезите на Бьорн Йернсиде в Средиземно море.

„Всичко придобива смисъл” - мислеше си Роберт. Ако триъгълното украшение от Боргунд е било откраднато от манастир в Луна, а монасите в манастира са знаели за катакомбите в Рим, това обясняваше наличието на карта, която показва пътя натам.

Роберт се опита да обобщи всичко, което знаеше:

Първо, викингите са откраднали накита - и картата - от манастира в Луна. След това водачът Рагнвалд Кървавия зъб е донесъл всичко в Норвегия като част от военната си плячка. Когато умрял, част от богатствата са били поставени в малко ковчеже до тленните му останки. Така вероятно ще е било.

Около хиляда години по-късно ковчежето е намерено от археолози. И малко след това друго украшение се появява в Рим - около врата на Роберт.

Анджелина навярно е успяла да закачи украшението на врата му, без той да забележи. Не можеше да намери друго обяснение. Но защо? Нима тя е искала той да се погрижи за всичко?

В същото време трябваше да има само една връзка - именно връзката между двете идентични украшения с триъгълна форма и амулета на име Светата звезда. Роберт въздъхна. Не беше никак лесно да мисли за всички възможни връзки. В книгата на Георг Ведел Шелдерюп имаше информация за младежа от Ултима Туле. Онзи, който щял да превърне звездата в едно цяло. В едно цяло? Нямаше много смисъл. И по този начин щеше да спаси света от Апокалипсиса? Но как? Колкото повече мислеше за това, толкова пообъркани бяха мислите му.

Царството на мъртвите

Осло

I

Онази вечер той се опита да повика Анджелина.

В една от книгите по парапсихология той успя да открие заклинания, с които се извикват духове. Некромантия. Така се наричаше това на научен език. Да разговаряш с мъртвите. Нямаше точна информация за това как да извикаш духа на мъртвец. Но успяха да му хрумнат някои идеи. Ако успееше да се свърже с нея, тя щеше да му отговори на един от многото въпроси, които го държаха буден по цели нощи. Само Анджелина можеше да му каже защо е била в катакомбите през онази нощ.

Когато чу майка си да отива в леглото, той изчака още няколко минути, за да може тя да заспи. След това взе шест свещи и ролка хартия от кухненския шкаф. Постави хартията на пода и нарисува хексаграм - голяма шестоъгълна звезда. Взе шестте свещи и ги постави в кръг край звездата. Изгаси осветлението. Седна с кръстосани краха на пода - точно по средата.

Роберт изтръпна.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА ХЕКСАГРАМА

Хексаграмът е шестоъгълник, който според някои притежава магическа сила. Заради това фигурата често се използва в религиозни и окултни връзки. За евреите шестте ъгъла на хексаграма символизират шестте дни през които Бог създал света. Заради това Звездата на Давид е изобразена върху знамето на Израел. Хексаграмът има огромно значение и в други религии. Подобно на пентаграма - петоъгълна фигура, тя се използва в окултни ритуали, включително и за викането на духове.

Обърна длани нагоре. Леко отдалечени от тялото му. Затвори очи. Започна да шепне, макар и тихо, за да не събуди майка си.

- Анджелина!

Преглътна тежко и огледа стаята.

- Анджелина, викам те! Чуваш ли ме? Роберт те вика! Призовавам те чак от царството на мъртвите, за да разговарям с теб.

Отново затвори очи.

- Анджелина, аз вече не съм в катакомбите, а у дома в Норвегия. Чуваш ли ме? Анджелина? Надявам се, че ме чуваш и ще дойдеш при мен. Трябва да говоря с теб.

Внимателно отвори очи. Беше ли тя тук? Беше ли седнала върху леглото му?

Не.

Отново затвори очи.

- Анджелина, аз те призовавам. Аз съм Роберт, помниш ли ме? Надявам се да ме чуваш, където и да си. Не се страхувай да влезеш в контакт с мен, макар че аз съм живо момче, а ти си мъртво момиче.

Нима той виждаше някакво раздвижване в тъмнината. Не, това беше Буре. Надзърташе, за да види какво прави Роберт.

- Анджелина, чуваш ли ме? Аз съм Роберт. Призовавам те.

Нищо не се случи.

Нищичко.

Никой не гъкна. Пламъкът на свещите не трепна.

Абсолютно нищо.

Той не беше спиритуалист. Не беше медиум.

„Нуждая се от помощ " - мислеше си Роберт.

III

Тъкмо беше разчистил и си беше легнал, когато телефонът му прозвъня. Съобщение от Ингеборг Мюкле:

Здравей, Роберт! Благодаря ти за интересния sms от по-рано тази вечер. Поразрових се. Когато следвах северна история, ми разказаха за сага, която не е включена в официалното издание. Ако помня добре, тя бе наречена Сага за Рагнвалд. Потърсих я, но не открих нищо. Ако наистина Рагнвалд Кървавия зъб от Каупангер е плавал заедно с Бьорн Йернсиде из Средиземно море и е ограбил Луна, то налице е доста интересна връзка. Ще продължа да търся утре. Ингеборг

„Сага за Рагнвалд - мислеше си Роберт превъзбудено. - Надявам се Ингеборг да успее да открие тази сага.”

Денят на Страшния съд

Осло

I

Роберт се разхождаше сам в двора на училището. Нямаше сили да виси заедно с приятелите си, които разговаряха за това кой да бъде новият капитан. Получи още едно съобщение от Ингеборг, което беше долу в архивите и търсеше сагата за Рагнвалд сред старите пергаменти.

Мислите му бяха хаотични. Никой не вярваше на историята за монаха. Или за Анджелина. Но нито един от тях не бе бил там долу, в катакомбите.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА ДЕЛФИЙСКИЯ ОРАКУЛ

Оракулът от Делфи често се смята за един човек, макар че в рамките на 1200 години са се изредили хиляди оракула - жрици, които са предсказвали бъдещето. Най-различни хора - от царе, пълководци и владетели до най-обикновени хора, търсели съветите на оракула, за да получат информация за бъдещето. Според една теория жреците получавали информацията, упоени от димни изпарения в основата на храма. Други смятат, че са си измисляли всичко.

И така... На дневна светлина историята не изгледаше доста правдоподобна. Разбираше това. В един учебник по история беше чел за Оракула от Делфи, който преди повече от хиляда години предричал бъдещето на богатите гърци, след като жрицата, упоена от дима на лаврови клони, изпадала в транс.

Нима там долу в катакомбите имаше дим? Изпарения, които предизвикват халюцинации?

II

След училище Свейн отиде заедно с Роберт до будката за вестници. Роберт знаеше, че във вестника публикуват обяви хора, които могат да контактуват с мъртвите. Роберт позвъни на първата и най-добрата сред тях (както му се струваше), която изглеждаше като циганска кралица и се казваше Сибила. Уговориха час.

- Напълно ли откачи? - рече му Свейн.

Роберт не знаеше какво да му каже. Точно така се чувстваше. Като пълна откачалка.

- Спиритуалистите се занимават с това да викат мъртвите. Виждал съм го по телевизията. Това е доста яко!

- Но защо всички мислите, че мъртвите са опасни?

- Роберт - рече Свейн, - те са опасни, защото са мъртви.

- Е, и?

- Мъртви, не чуваш ли?!

Свейн повдигна двете си ръце и започна да издава виещи звукове, така че Роберт да може да си представи мъртвец.

- Не вярвам мъртвите да правят това с ръцете - рече Роберт сухо. - Не вярвам и да издават подобни звуци.

- Зомбитата издават такива звуци! - рече Свейн.

- Зомбитата не са представителна извадка за мъртвите - рече Роберт, който мислеше, че знае всичко за свръхестественото. - Зомбито е жив мъртвец, който е подвластен на онзи, който го е съживил. Обикновеният призрак е подвластен единствено на самия себе си.

Свейн преглътна тежко.

- Да приемам ли, че ще дойдеш с мен?

- Къде?

- При медиума? На сеанса?

- Естествено, че не!

Но след няколко минути увещавания Свейн реши да последва Роберт, макар и с нежелание.

Така на Роберт не му се налагаше да отиде при медиума сам.

III

След като се раздели със Свейн, който щеше да играе шах, Роберт се втурна към библиотеката.

Там го озари идеята. Минаваше покрай изложба със стари Библии и му хрумна, че навярно свещеник ще знае какво означава символът с кръста в окото. Но познаваше ли някой свещеник? Естествено, че не. Но беше интервюирал местния викарий за училищния вестник. Името й беше Вибеке Вилум. Събираше стари книги от целия свят.

Отново влезе в библиотеката, потърси телефонния номер на Вибеке Вилум и звънна.

- Роберт! - извика тя, когато той се представи. - Естествено, че те помня! Добра статия се получи, а и всички вестници пишат за теб.

Роберт й обясни, че се опитва да намери информация за знак, който представлява кръст в око. Вибеке му рече, че не е чувала за подобен знак, но ще порови из книгите и ще му звънне, ако намери нещо.

Когато Роберт отново влезе в библиотеката, библиотекарката го викна при себе си.

- Книгите, които поръча от централната библиотека, пристигнаха. - Подаде му две дебели илюстрирани книги. Едната се казваше „Митове и легенди”. Другата се казваше „Слуги на Бога: Секти, общества и монашески ордени”.

Седна в един стол и започна да прелиства книгите. Прелистваше и се зачиташе. Когато стигна на страница 234, така се сепна, че щеше да изпусне книгата на земята.

Цяла една глава за Domini Canes.

Пишеше, че са спорен орден, в който монасите отдават живота си в подготовка за Деня на Страшния съд, когато Исус Христос ще се върне на земята, за да съди живи и мъртви.

Роберт беше чел за Деня на Страшния съд в енциклопедията. Исус бил сигурен, че този ден ще настъпи скоро. Още когато е бил жив преди хиляди години. А ранните християни били уверени, че може да настъпи във всеки един момент. Утре. Или пък следващата година. Вече чакат 2000 години.

Орденът Domini Canes бил основан от монаси, които смятали, че трябва да помогнат на Христос по време на Страшния съд.

За да постигнат целта си - края на света, били готови да използват всички средства.

„ Целта оправдава средствата ", както се казва.

Ако целта била добра, било все тая как човек я постига.

Някога монасите от ордена Domini Canes притежавали украшение, което криели в задната страна на кръст, който били взели от женски манастир в Рим „Триъгълно украшение!“ - помисли си Роберт. Монасите поставили украшението в ковчеже от най-чисто злато, покрили го с пурпур и коприна и го пазили като светиня. Но по-късно манастирът бил нападнат от викинги - брадати варвари от покритите със сняг северни страни. Те откраднали ковчежето.

Йесс!

Викинги! По-точно Бьорн Йернсиде, Халстайн и Рагнвалд Кървавия зъб!

Роберт впери поглед в нищото. Рагнвалд беше отнесъл украшението със себе си. Първо в Норвегия, после в гроба.

А друго, идентично украшение се намираше долу в катакомбите...

Украшението, което Анджелина беше закачила на врата му.

Нима долу в катакомбите наистина се бе натъкнал на монах от ордена Domini Canes?!

Не просто кой да е монах, а такъв, който вярва, че може да убива, стига да го прави в Божието име.

Навярно монахът е търсел накита, което се бе оказал върху врата на Роберт. Монахът е вярвал, че това е украшението, което викингите са откраднали от тях.

Нощ

Осло

Луната бе тежка и бледа. Бяха паркирали между малка товарна кола и скутер на улицата пред блока на Роберт. Бяха сменили превозното средство, тъй като Луцио беше убеден, че Роберт ги бе забелязал.

Другите монаси мислеха, че Луцио е прекалено внимателен. Това че Роберт бе погледнал към колата с тъмните стъкла толкова много пъти, не означаваше, че знае, че е следен. Нямаше причина за подозрения. Но Луцио беше непреклонен. Трябваше да намерят нова кола. С тъмни стъкла.

Луцио седеше до Валентино, който беше зад волана. Другите монаси спяха - някои в хотела, друга в малката постройка, заета им от норвежки монаси. Луцио не вярваше тази вечер да се случи нещо. Но не искаха да оставят нещата на случайността, така че Роберт да им се измъкне през нощта. Роберт беше умно момче. Луцио разбираше това. Проникването в компютъра му и мобилния му телефон показваше, че Роберт бе узнал доста. За Ултима Туле. За ордена Domini Canes. За нападението на викингите над Луна. А и общуваше с широк кръг от хора. Свещеници, парапсихолози, професори... Понякога Луцио мислеше, че Роберт знае за амулета повече от него самия.

Луцио знаеше, че ще стане монах, още откакто беше съвсем малко момче. Харесваше му атмосферата в манастира. Дисциплината. Освен това орденът Domini Canes не беше като другите. Беше им отредена велика задача. Бог се нуждаеше от помощници на земята. Помощници, които да се жертват, ако се наложи. Луцио беше като човек, готов да служи на обществото. Навярно не винаги виждаше голямата картина, но кой е способен на това?! Някои от въпросите трябва да се оставят на онези, които виждат повече, по отвисоко.

Още в началото се беше показал като мъдър и отдаден човек. Абатът и кардиналът видяха, че в него има нещо различно. Затова беше избран в специалните части на ордена и пращан със задачи.

Луцио и Валентино се редуваха да поспят. Час сън, час на стража. Улицата беше пуста и тиха. Почти всички прозорци в блока бяха тъмни. Луцио знаеше много добре кой е прозорецът на Роберт. В дясното си ухо чуваше тежкото, равно дишане на Роберт. В лявото - лекото похъркване на майка му. Тъмнината и монотонните звуци го приспиваха. Луцио не можеше да позволи това да се случи.

Към пет дойде разносвачът на вестници. Луцио го проследи с поглед. Отиваше от врата на врата с колелото си, бавеше се по няколко минути и продължаваше. Беше почти осем, когато Роберт излезе от блока. Тъй като носеше раница на гърба си, най-вероятно отиваше на училище. Тръгнаха по заобиколен път и паркираха от отсрещната страна на училището.

Луцио не разбираше Роберт. Какво го мотивираше? Къде беше скрил амулета? Защо посещаваше всички тези хора? Като че Роберт извършваше свое извънредно тайно разследване. Но нямаше как да е така. Какво търси? Та той вече държи амулета в ръцете си. Луцио нищо не разбираше.

И това го вбесяваше.

Смъртта

Осло

I

„Странно ” - мислеше си Роберт. Вчера колата с тъмни стъкла беше сива, а днес е синя. Отново с тъмни стъкла. Видя я, когато излезе от дома си, за да отиде на училище. Намираше се на паркинга между малка товарна кола и един скутер. А сега беше паркирана пред двора на училището.

Нямаше как да не става въпрос за една и съща кола.

Опита се да надзърне вътре, когато мина покрай колата, но успя да види единствено отражението си в стъклата. Но в същото време знаеше, че в колата се намира някой. Нямаше как да го знае, усещаше го.

Глупаво, глупаво, глупаво.

Всъщност беше доста просто. Ако търсиш червена кола, в един момент започваш да виждаш всички червени коли наоколо.

II

След последния час Роберт и Свейн хукнаха към вкъщи, но продължиха дискусията си за спиритуализма.

Свейн смяташе, че смъртта е нещо като последна спирка. Когато умреш, просто умираш. По абсолютно всички възможни начини. Тялото ти умира. Мислите ти умират.

- Но замисли се, че е възможно да не е точно така - рече Роберт. - Ами ако душата ти продължи да живее, дори когато тялото ти умре.

- Къде точно? - запита Свейн.

- Където и да е. Напълно независимо от тялото.

- Глупости!

- Навярно духовете са видимата страна на душата, създадена, за да можем ние да я видим.

- В такъв случай всяка една минута около нас се намират милиони души.

- Или пък някои от тях просто са останали при нас.

- Как така?

- Не зная. Може би това са хората, които не са успели да отидат в царството на мъртвите и просто... чакат.

- Чакат ли?! Че какво чакат?! Или кого?

- Не зная - отвърна му Роберт объркано. Продължиха да вървят, без да обелят и дума. Най- накрая Роберт рече:

- А баба ти?

- Какво за нея?

- Каза, че си я видял. След смъртта й. Как е възможно да си я видял, когато не вярваш, че това е възможно?!

Свейн се спря. Не помръдна за известно време, а след това отговори:

- Това е различно. Не зная точно какво е. Навярно съм видял привидение.

- Привидение ли?

- Да, нещо като запис върху DVD. Нещо, което е записано и можеш да възпроизвеждаш отново и отново. Не беше баба, а образът й.

Роберт притихна. Не беше мислил за тази страна нещата. Навярно Анджелина е била привидение, образ на някого, живял преди хиляди години.

Но те разговаряха! Как така едно привидение ще отговаря на въпроси?!

III

Майка му беше приготвила рибени кюфтенца в бял сос. С къри. Роберт обичаше рибени кюфтенца в бял сос и с къри.

Докато хапваше едно кюфтенце, майка му се разсмя.

- Да, да! Безнадежден случай съм!

- Зная - усмихна се Роберт.

- Можеш ли да повярваш, че забравих да върна заетия мобилен телефон, когато взех обратно своя собствен?!

- Така можеш да си звъннеш и да разговаряш със самата себе си.

- Ще трябва да се отбия утре.

- Ей, мамо? - рече Роберт, който не можеше да хапне нито едно кюфтенце повече.

- Да?

- Чувала ли си за Domini Canes?

- Domini кой? Книга ли е това? Филм?

- Монашески орден.

- Имаш предвид доминиканците ли?

- He. Domini Canes. Означава „Божиите кучета”.

- Никога не съм чувала за тях.

- Долу в катакомбите срещнах един от тези монаси.

Майка му спря да дъвче храната си.

- Носеше пръстен със странен символ върху него. Оттам зная.

- Роберт..

- Не, вярно е! Можеш да провериш в интернет.

- В интернет има толкова странни неща. Това не означава, че всички те са верни.

- Това е прастар монашески орден, мамо. Наистина. И знаеш ли каква е тяхната цел? Целта им е..

- Няма да говорим за това.

- Но целта им е да помогнат на Бог при Страшния съд. Краят на света.

- Стига!

- Но..

- Стига казах! Не мислиш ли, че говори достатъчно за тази Анджелина?!

IV

Викарий Вибеке Вилум бе ниска и закръглена жена с твърде големи очила и огненочервена коса. Тя отвори вратата с приятен смях.

- Ех, че хубаво! - рече тя. Още в коридора Роберт усети миризмата на прясно приготвени кюфтенца.

Влязоха в стаята. Вибеке проявяваше любопитство към онова, което Роберт беше преживял в катакомбите. Той не обели нито дума за Анджелина. Не му беше нужна поредната дискусия за това, дали тя съществува, или не.

- И след това си открил стенен надпис с кръст който се намира вътре в едно око? - запита Вилбеке Вилум.

- Да - отвърна Роберт. - Открих и риба. Издълбана в стената.

- Това е символът на ранните християни, но това навярно ти е известно?

- Да, но откри ли нещо за другия символ? Кръстът в окото?

Вилбеке извади книга от лавицата и отвори на мястото, което си бе отбелязала с лист хартия.

- Възможно ли е символът да означава това?

Роберт трябваше да притаи дъх, когато видя рисунката.

- Това е същият символ - рече той и извади мобилния си телефон.

- Окото на свети Хораций - рече Вибеке Вилум и кимна.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА СВЕТЦИТЕ

Светецът е човек, който не само е водил набожен и благочестив живот, но който посредством своята вяра в своите действия бива разглеждан като свят и по-приближен до Бога от останалите хора. След смъртта си благочестивият човек може да стане светец. Да обявиш някого за светец е нещо обичайно за католическата църква, при която има над десет хиляди такива. Някои са светци закрилници на определени черкви, някои са светци на животни, някои - на болните. В изобразителното изкуство светците често га рисуват с ореол над главата.

Роберт потръпна. Не разбираше защо.

- Окото на свети Хораций...

Хораций?! Откъде му беше познато името?

- Хораций е римлянин, живял през трети век след Христа. Изработвал е кожи. По време на младостта си е бил сред онези, които са преследвали християните. Но по-късно приема християнството и става учен и благ човек. Няколко столетия по-късно е обявен за светец.

- Защо?

- Смятали са, че е свят човек и че е един вид връзка между нас, обикновените хора, и Христос.

- Макар че е преследвал християните?

- Всеки от нас носи в себе си възможността да загърби старите грехове и да отдаде живота си на Небесния отец...

- Разкажи ми за символа! - прекъсна я Роберт, който съзря опасността Вибеке Вилум да превърне разказа си в неделна проповед.

- Символът, да... Окото на свети Хораций. Кръст, който се намира вътре в едно око. Окото било неговият собствен символ, днес бихме го нарекли „лого”. Поставял е този символ върху всяка една кожа, която е обработвал. По-късно някой добавя и кръста. Били са минали шест-седем века, откакто окото е станало църковен символ. Но за много години през Средновековието това око е било символът на загърбването на греховете и прегръщане на вярата. Онова, през което е минал и свети Хораций.

Вибеке Вилум отново отиде при лавицата и извади стара книга с кожена подвързия.

- Това е стара гръцка версия на творбата De fide ad Gratianum Augustum, написана от Амброзий Милански през IV век. Той разказва историята на Хораций - между другото, доста време преди Хораций да бъде обявен за светец.

- Какво се казва вътре?

- Ще трябва да превеждам на норвежки, докато чета, затова ще бъда по-бавна.

В Рим живял майстор на кожи на име Хораций. Като млад бил сред противниците на християнската вяра и се присъединил към онези, които редовно преследвали римляните християни. Онова, което ни е известно за ранния живот на Хораций, го знаем от писмо, което

той написал на стари години.

Когато нападнахме манастира, монахините хукнаха във всички възможни посоки. Като мишки! Заедно с неколцина други мъже преследвахме млада монахиня, която успя да ни се измъкне. Викайки гневно, ние я преследвахме по улиците на Рим. За нас тя не беше нищо повече от един плъх. Бяхме безмилостни. Накрая тя се скри в едни катакомби. Там се чувстваше сигурна - потънала в мрака, сред миризмата на разлагащите се тела. Но нашият гняв беше безкраен. Залостихме я вътре. Зазидахме стените и поставихме камъни на изхода. Така я залостихме завинаги в мрака на катакомбите. Това ще рече, че тя е умряла там долу. Не минава нито ден, без да се засрамя от дъното на душата си за греха, който извършихме. Няколко години по-късно слязох отново в катакомбите. Издълбах собствения си знак - око - в стената, в памет на онази, която оставихме там долу. Това, че по-късно приех светлината, не означава, че съм платил за греха, който извърших когато бях...

- ... млад и немислещ мъж - приключи Роберт.

- Да, точно така - измърмори Вибеке Вилум и отново погледна текста. - Значи си го чел?

- Навярно съм го чувал. Но къде? Кога? Не помня. Нещо в тази история ми е познато. Значи трябва да съм го прочел някъде. И след това съм го забравил.

- Както вече ти казах, Хораций се е превърнал в благ човек, който сторил много добрини - рече Вибеке Вилум. - И много столетия по-късно е обявен за светец от Католическата църква. Той е пример за това, че човек винаги може да избере правилния път.

- Но Хораций просто е издълбал едно око в стената...

- Да?

- А кога кръстът се е появил в окото?

- Наблюдателен си, Роберт. Някой християнин е добавил кръста по-късно. Или Хораций се е върнал отново на стари години.

Две мисли се загнездиха в Роберт и караха сърцето му да препуска все по-бързо.

- Има ли нещо? - запита Вибеке Вилум притеснено.

- Не - измърмори Роберт. Не беше точно така. Мислите му препускаха като в пералня.

Младата монахиня, залостена в катакомбите. Та това е Анджелина!

Другата му мисъл беше също толкова влудяваща. „Норвежец съм - разсъждаваше Роберт. - Младо момче, младеж. А Норвегия е Ултима Туле.

Ако древното пророчество е вярно - помисли си той, - то навярно аз съм младежът от Ултима Туле! ”

Заповедта

Осло

- Не напредваме - каза Луцио с горчивина.

Разговаряше по телефона с кардинала.Разказа му за всичко, което се бе случило през последните няколко дни - точка по точка. За следенето на Роберт и майка му. За взлома. За подслушването.

Гласът на кардинала беше мек, но изпълнен с нетърпение.

- Трябва да откриете амулета - повтаряше той отново и отново.

- Правим всичко по силите си, кардинале! - рече му Луцио.

- Не е достатъчно!

В гласа на кардинала се беше загнездило нещо жлъчно и мрачно.

- Съжалявам!

- Бог няма да бъде спокоен, преди да сме успели - продължи кардиналът. - Бог разчита на теб. Аз разчитам на теб!

Луцио затвори очи.

"Аз съм на път да предам своя Бог - помисли си той. - Не само кардинала, не само монашеския орден. А Бог!"

Това не биваше да се случва.

- Понякога - каза кардиналът и гласът му отново стана мек и изпълнен с топлина, такъв какъвто Луцио го познаваше, - понякога трябва да сторим онова, което е нужно. Дори и да не ни харесва.

- Онова, което трябва да сторим? - запита го Луцио.

- Да, нужното. В името на Бога! - каза кардиналът и прекъсна разговора. Луцио седя дълго време и гледаше мобилния си телефон.

"Понякога трябва да сторим онова, което е нужно."

Не искам това да ми тежи. Ще направя всичко възможно, за да успеем. Абсолютно всичко.

Сеансът

Осло

I

- Това - каза Свейн - е най-тъпото нещо, което съм чувал!

Изказването беше последвано от чистосърдечен смях. Роберт не каза нищо.

Бяха тръгнали към медиума, който щеше да помогне на Роберт да се свърже с Анджелина. Той тъкмо беше споделил със Свейн теорията си.

- Ако съм те разбрал правилно - каза Свейн, когато смехът му стихна, - ти, Роберт, вярваш, че си бил споменат в древно предсказание. Че ти си младежът от Ултима Туле? Ти?!

- Ами, всъщност... мда! Аз... Не зная какво да вярвам. Казах, че си мисля, че.... би могло... да се окаже... вярно.

- Защо пък точно ти - ти от всички хора на света! - ще си споменат в древно предсказание, направено преди няколко хиляди години?

- Не... не зная...

- Нима и ти не виждаш, че звучи абсурдно?!

- Напротив. Разбирам това.

- Къде е Ултима Туле?

- Тук. На север. В Норвегия.

- Добре. Точно. Поне това съвпада. Това във всеки случай съвпада. - Свейн отново избухна в смях. Младежът от Ултима Туле!

- Но ако Анджелина наистина е монахинята, която свети Хораций с гонил и обрекъл на сигурна смърт като я е залостил в катакомбите...

- ... да, така че ти трябва да си този младеж,... - прекъсна го Свейн. - Роберт! Сериозно!

Роберт въздъхна. Дълбоко. Свейн имаше право. Звучеше като изсмукано от пръстите.

II

- Доста сте малки!

Спиритуалистът медиум беше жена на възрастта на майка му. Не приличаше особено на снимката, публикувана във вестника. Там изглеждаше като циганска кралица. В действителност беше жена с боядисана коса и воднист поглед. Тя погледна Роберт и Свейн с поглед, изпълнен със скептицизъм, през отвора на вратата.

- Твърде ли сме малки? - запита Свейн облекчен. - Окей! Тогава може да се видим след няколко години!

Роберт го хвана за ръката и го дръпна.

- Не знаех, че има възрастова граница, за да се разговаря с мъртвите - каза той и извади няколко банкноти от портфейла си. Жената отвори вратата грабна парите и пусна момчетата да влязат вътре.

- Дума за това да не сте казали на никого! - предупреди ги тя строго.

Вътре в стаята седяха още две жени, пиеха вино и гледаха телевизия. Усмихнаха се вяло на Роберт и Свейн.

- Четох за теб във вестника! Дали не беше в някой ежедневник?! - каза медиумът. - Предположих, когато ми позвъни. Ти си момчето, което беше затворено долу в катакомбите.

- Да - отвърна и Роберт.

- Заради това ли сте тук?

- Да - после замълчаха.

- Не се страхувай да ни разкажеш каквото трябва! Ние знаем, че не всичко е така, както си мислим.

- Срещнах някого там долу.

- В катакомбите ли?

Той кимна.

- Името й е Анджелина.

- Анджелина. Хубаво име!

- Мисля си, че е призрак.

Дори и в мрака Роберт видя, че трите жени се спогледаха.

- И сега искаш да се свържеш с Анджелина, така ли? - запита го медиумът.

- Ако е възможно. Не съм сигурен дали тя е мъртва.

- Всичко е възможно. Но сигурен ли си, че искаш това?

- Ако не го исках, нямаше да дойда.

- Знаеш ли какво е „сеанс”?

- Начин да се срещнеш с мъртвите.

- Точно така. Ние, които имаме тази дарба, можем да отворим портала към царството на мъртвите. Можем да питаме мъртвите някои неща и да ви предадем отговорите им.

- Мъртвите идват ли тук? Във физически облик? - запита Свейн. - Или просто говорят?

- Спокойно - усмихна се медиумът. - Те ще говорят през мен.

III

Едната от жените изключи телевизора, а другата започна да пали редицата свещи. Стаята се изпълни с топлина от многото свещи. Медиумът беше сложила забрадка на косата си. Седнаха край една кръгла маса. Хванаха се зa ръце.

- Сега трябва да затворим очи - каза медиумът с тих глас, и да се отворим за мъртвите.

Седяха така известно време. Роберт усети как ръцете на двете жени, които седяха от двете му страни лека-полека го пуснаха.

Той не знаеше как най-добре да се отвори за мъртвите, но даваше най-доброто от себе си. Погледна Свейн, който седеше с полуотворени очи и изглежда, не му беше никак комфортно.

Чу слаб, неопределен звук на заден план. Като от далечна църковна камбана?

Медиумът замърмори. Неразбираеми думи. Подобни на език. Главата й се движеше в кръг. Изведнъж тя я изви назад.

- Рааааааагхххххххххххххххх! - викна тя!

Поне на Роберт му се стори, че това казва. Рррррррраааааааааааааааааааааааааааагх!

Това не беше никак........човешко.

Свейн разтвори широко очи. Облещи се. Беше изплашен и срещна погледа на Роберт. Той успя да оформи с устни беззвучния си въпрос, който Роберт не разшифрова. Но реши, че му казва: "Ще се махаме ли?".

- Кгханди цтхулху знак карем! - извика медиумът.

Всичко напевно.

- Езикът на мъртвите - прошепна жената, която седеше вдясно от Роберт.

Езикът на мъртвите ли? Нима те имаха свой собствен език?!

Роберт усети, че устата му беше пресъхнала.

_ Акх ааллам хахл кхтоу лах зюллох!

- Тя е в транс - прошепна жената.

- Анджелинаааааааааа - извика медиумът, - тук ли си, Анджелина? Анджелина, зхак мал акки ааллам!

През стаята премина студен полъх. Пламъците на свещите угаснаха на мига.

- Анджелина - маж вал зххк - каза медиумът.

- Призовава Анджелина - обясни жената шепнешком.

- Анджелина, ти, призрако от царството на мъртвите. Звааах цахл зух, призовавам те, Анджелина... алх зюлох цтхулху жк карехм... Тук има някой, който иска да разговаря с теб. Зхак мал акки. Покажи се, Анджелина!

Тогава Роберт усети топлия полъх.

- Тя е тук - каза медиумът.

Роберт се огледа. Но не видя никого. Само усети тази странна топлина.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА ЕЗИЦИТЕ

Някои християни вярват, че е възможно "да се говори на неразбираеми езици". Това са езици, които се състоят от думи и звукове, които не съществуват. Някои вярват, че този език им е даден от Бог като божествен и свят дар. Някои хора могат да преведат този език на разбираем.

- Можеш да разговаряш с нея - каза му жената.

- С Анджелина ли?

- Да. Тя е тук.

- Не я виждам.

- Тя е невидима. Но може да разговаря с теб чрез медиума.

Роберт погледна към медиума, която седеше с полуотворена уста. Виждаше се само бялото на очите й.

- Анджелина? - запита той.

Медиумът подскочи.

- Да? - каза тя с детски глас.

- Ти ли си, Анджелина?

- Естествено, че съм аз.

- Къде си?

- В царството на мъртвите.

- Какво правиш там всъщност?

- Чакам. Да премина по-нататък.

- Имам въпрос. Аз ли съм младежът от Ултима Туле?

Пауза. Свейн се изсмя тихо.

- Там ли си, Анджелина?

- Да, тук съм.

- Аз ли съм младежът от Ултима Туле?

- Хм, откъде? Не зная дали мога да ти кажа. Хм. Ами може и да си. О, да, да. Си, си...

- Анджелина?

- Да?

- С теб как разговаряме?

- Какво имаш предвид?

- На норвежки ли?

Пауза.

- Кога си научила норвежки, Анджелина?

- He говоря норвежки.

- Ho сега говорим на норвежки.

- О, да... но това е заради медиума... Тя превежда мислите ми... на норвежки.

- Помниш ли как си говорехме?

- Естествено.

- Как?

- Не така, Роберт.

IV

- Това не беше Анджелина!

Роберт и Свейн вървяха към вкъщи.

- Кой беше тогава? - запита го Свейн.

- Жената си измисляше всичко. Не зная, дори тя самата си вярваше. Просто искаше да ми вземе парите.

- Откъде знаеш?

- Разбрах го, когато заговори на норвежки. Норвежки! Анджелина никога не е говорила норвежки. Ние не разговаряхме на някакъв език.

- А как тогава разговаряхте, ако мога да попитам?

- Споделяхме мисли.

- Мисли ли? Как?

- О, не мога да обясня. Зная само, че медиумът си измисли всичко за Анджелина. Целия разговор. Когато я попитах дали съм младежът от Ултима Туле, тя не схвана нищо. А Анджелина щеше да знае какво я питам. Жената си измисли всичко!

- Добре се справи тогава. Чу ли звуците? Не усети ли студения и топлия вятър?

- Естествено. Но помисли малко! Колко е лесно да се симулира нещо подобно в тъмна стая? Звуците - сигурно са били записани на диск! Студеният и топлият вятър навярно са били някакъв трик.

- Мда.... - измърмори Свейн.

- Странното е - каза Роберт тихо, - че почти я усетих там.

- Кого? Анджелина ли?

- Да. Но не когато медиумът говореше. Тя блъфираше. Но все пак усетих някакво... присъствие. Усетих, че Анджелина беше с нас.

Свейн въздъхна.

- Роберт! Trust me! Нямаше я там!

Сагата за Рагнвалд

Осло

I

Роберт тъкмо си беше взел довиждане със Свейн и се приближи към входа на жилищната сграда, когато мобилният му телефон прозвъня.

Беше Ингеборг Мюкле. Гласът й звучеше развълнувано:

- Роберт! Открих я!

- Какво си открила?

- Била е в един шкаф в музея - продължи тя. - Открих приказката, Роберт! Приказката открих! Върху един прастар пергамент! „Сагата за Рагнвадд” никога не е била приемана сериозно от учените. Винаги са мислили, че е проста измислица. Детска приказка. Но сега във всеки случай открих стария пергамент. Оригинала! Текста на „Сагата за Рагнвалд”!

Роберт спря.

- И какво пише?

- Все още не съм успяла да прочета толкова много. Шрифтът е неясен. Написана е на старонорвежки, така че ми отнема доста време, за да разбера за какво иде реч. Но на заглавната страница са изрисувани знаците, които майка ти откри върху ковчежето в Боргувд - анкх, стрелка и кръст!

Роберт се сети за трите символа:

- А на първата страница - продължи тя - Рагнвалд Кървавия зъб е написал нещо за накит, който според монасите е принадлежал на Светата Дева, но е написал също така, че нещо липсва!

- Триъгълният накит! - рече Роберт.

- Именно! Няма нищо обаче за Луна. Но все пак пише, че според него са нападнали Рим. Въпреки това за момента най-интересното, което прочетох, беше това, че според Рагнвалд накитът е специален.

- Почти съм си у дома. С мама може ли да дойдем при теб?

- Елате! Веднага елате! Нуждая се от помощта на майка ти, за да успея да преведа текста. Аз съм в кабинета си в музея.

- Ще дойдем, колкото можем по-бързо.

II

Роберт се втурна нагоре по стълбите. Това, което беше открила Ингеборг, наистина си беше пробив, огромно откритие. Накит, принадлежал на Светата Дева.

Сепна се...

Светата Дева...

Една студена пълна мина през тялото му.

Как не го беше разбрал досега? Как беше възможно да е толкова глупав? Ами ако той беше младежът  от Ултима Туле... Колкото и невероятно да звучи.

Ами ако той беше момчето в прастарите предсказания...

Ако той беше младежът от Ултима Туле...

Ако накитът, който носеше около врата си, бе част от Светата звезда...

Ако Анджелина бе монахинята, която е била преследвана до катакомбите...

Та това трябваше да означава...

Естествено!

Анджелина!

Не по някакво съвпадение Анджелина беше в катакомбите! Не по някакво съвпадение тя беше там с Роберт! И не по някаква случайност беше завързала накита около врата на Роберт!

Не само че Анджелина е била младата монахиня, която Хораций и хората му са залостили вътре в катакомбите, за да умре там.

Анджелина беше също непорочната и неопетнена наследница на Ева.

Светата Дева.

Анджелина беше пазителят на накита.

В старото пророчество се говори за Анджелина и Роберт!

Роберт преглътна тежко.

Ако разбираше старото предание правилно, то Анджелина се нуждаеше от двата амулета. Нуждаеше се от тях, за да спаси земята.

ОТВЛЕЧЕНИ

Ръководителят на астрономическата служба Сузи Лий вдигна глава от екрана на компютъра и прокара нервно пръсти през косата си.

- Готови ли са изчисленията? - попита колегата й с нервен глас.

Тя кимна.

- Колко е сериозно?

Сузи Лий преглътна. Преглътна няколко пъти, преди да каже:

- Изчисленията показват, че е 99,9 процента вероятно кометата да ни удари. Големината и скоростта й говорят за това, че всеки контакт със Земята ще бъде катастрофален. - Тя преглътна. - Когато голям астероид е ударил Земята преди 65 милиона години, динозаврите са изчезнали. Сблъсъкът с тази нова комета е далеч по-сериозен. Никой няма да го преживее. Нито хората, нито животните. Няма къде да се скрием. Кометата чисто и просто ще опустоши живота на Земята.

Гласът й я предаде. Трябваше й малко време, за да се съвземе. После продължи:

- Това е краят на света. Това е Денят на Страшния съд.

Монасите

Осло

I

- Мамо!

Роберт събу обувките си и се втурна в стаята.

- Мамо, разбрах...

Първото нещо, което видя, беше майка му, която беше завързана за един стол.

Той спря.

- Мамо?

Очите й бяха широко отворени. Беше завързана за стола. В устата й бяха натикали парче плат.

Очите му видяха това. Ала мозъкът му не можеше да го регистрира.

Като на филм. Не беше реално.

- Мамо? - рече той.

Очите й. Изпълнени със страх. Тя клатеше глава. Като че искаше да му каже нещо.

Да го предупреди.

„Бягай! - крещеше погледът й. - Бягай, Роберт, бягай!”

Тогава той ги видя.

Бяха се скрили. Бяха облечени в обикновени дрехи.

Ала той веднага ги позна. Монасите.

Domini Canes!

Божиите кучета!

Той се сепна. Трябваше да хукне към антрето, после да излезе в коридора и да вика за помощ. Съседите веднага щяха да отворят вратите си. Полицията щеше да бъде тук до няколко минути.

Но не успя.

Единият от монасите стоеше точно зад него. Трябва да е чакал в стаята на Роберт.

Лицето му беше студено. Безизразно.

II

Монасите ги изведоха навън, пред входа на кооперацията и ги вкараха в един минибус. И Роберт, и майка му бяха с ръце, завързани на гърба.

Монасите накараха майка му да седне най-отзад, а Роберт до нея. От двете им страни седеше по един монах.

Единият завърза очите им с шалове.

„За да не видим къде ни водят” - помисли си Роберт.

После потеглиха.

*

Нямаше представа колко дълго се бяха возили. Роберт се люшкаше между монасите. Навлизаха във вътрешността на града или пък го напускаха? Първите няколко минути той се опитваше да внимава за завоите и да си представя накъде се движат. Но много бързо се обърка.

Прилоша му. Опита се да мисли за напълно други неща. Но не беше лесно. Устата му се пълнеше с повръщано.

„Не повръщай, не повръщай ” - повтаряше си той наум.

Той се бореше с вътрешното желание да се отскубне.

Нито един от монасите не продума.

Миришеха странно. Не лошо, но различно. Сладникаво. Като че на тамян.

Не повръщай, не повръщай!

*

Най-накрая спряха. Колко дълго бяха пътували? Доста продължително. Нямаше как да изчисли времето с точност.

Роберт чу, че отварят вратите и ги избутват встрани.

Усети свежия въздух, който го лъхна. Единият от монасите го хвана и го изведе навън от колата. Чу скимтенето на майка си.

Заведоха ги в някакъв парк. Чу скърцането на камъчетата под краката им. Отвориха една скърцаща врата. Влязоха в стая, която миришеше на застояло. Като че на стара плесен. Минаха по дълги стълби. Удари го студен въздух. Отвориха тежка врата. После спряха.

Пристигнаха.

Някой ги развърза и махна шалчетата от очите им.

III

Намираха се в някакъв стар килер. Отвсякъде ги обграждаха камъни. Като че бяха на покрив. Килерът тънеше в полумрак. Единственото осветление идваше от няколко факли по стените.

- Роберт - прошепна майка му, добре ли си?

Той не отговори. Какво можеше да й каже?

Той се огледа. Всички монаси бяха направили няколко крачки назад и седяха с наведени глави.

Един мъж излезе от сянката.

Роберт изтръпна.

- Роберт? - казва майка му неспокойно. - Какво има, Роберт?

Не можеше да отговори. Думите не излизаха.

Това беше той.

Монахът.

Монахът от катакомбите.

Сега качулката я нямаше. Но Роберт веднага го разпозна. Пламтящите очи. Пръстенът.

Същият мъж! Нямаше грам съмнение относно това.

ФАКТИТЕ НА РОБЕРТ ЗА ЛАТИНСКИЯ ЕЗИК

Латински е езикът, който се с използвал в Римската империя. Макар че отдавна се счита за мъртъв език, той и до днес се използва от Католическата църква и учените. Christi crus est теа lux означава „Христовият кръст е моста светлина”. Ad maiorem Dei gloriam означава "B името на Божията слава."

Точно както в катакомбите, монахът придвижи ръката си от челото си надолу до корема, а после от едното рамо до другото.

Прекръсти се.

- Christi crux est mea lux - рече монахът тихо. - Ad maiorem Dei gloriam.

- Амин! - отговориха другите монаси в хор.

Монахът пристъпи към Роберт.

- Роберто... - рече той. - Срещаме се отново.

Говореше на развален английски, но Роберт го разбираше без проблем.

- Who are you? - извика майката. - Какво искате да ни сторите?

- Тихо, жено! - рече монахът строго. После с по-меко изражение продължи: - Доведохме ви тук, за да изискаме от вас да ни съдействате.

- Довели сте ни? - рече майката. - Вие ни отвлякохте! Отвлякохте ни, като използвахте насилие! Вие...

- Тихо! - прекъсна я монахът.

- Кои сте вие?

- Те са монасите от Domini Canes, мамо - рече Роберт. - Кучетата на Бог.

Луцио кимна.

- Знаем, че си търсил информация за нас в интернет. Но как разбра към кой орден принадлежим?

Роберт кимна към пръстена му. Пръстенът със зъба и кръста.

- Впечатляващо! - рече монахът. - Името ми е Луцио. Аз съм служител на Бог, Създател на земята и небесата. Аз съм Негово оръдие, Негов роб.

Нито Роберт, нито майка му казаха нещо.

- Нуждаем се от помощта ви - продължи монахът. - Навярно разбирате защо.

- Не - рече майката.

„Търсят украшението” - помисли си Роберт.

- Вие притежавате нещо, което ни принадлежи - рече монахът.

- Какво е това нещо, което ви принадлежи? - попита майката с неразбиране.

- Не се прави на глупачка, жено! Много добре знаеш какво търсим!

- Не Роберт, нали?

- Ако искаш, продължавай да се правиш на неразбираща! Все пак в крайна сметка ще вземем това, за което сме дошли. Винаги успяваме.

- Какво искате да кажете?

- Имаме си наши методи. Които бихме предпочели да не използваме. Методи, които са ни помагали да постигаме целите си столетия наред.

Майката и Роберт се спогледаха.

- Разбираш ли за какво говори? - запита го майка му.

- За украшението - рече Роберт.

- Амулета?

Монахът разбра.

- Амулета! Къде е той?

- За това ли става въпрос? За амулетите? - Тя поклати глава. - Защо просто не казахте така? Нито Роберт, нито аз бихме желали да се правим на герои. Амулетите не са в нас.

- Амулетите ли?

Монахът притихна. В стаята настана тишина.

- Да... Нали това търсите?

- Чакай малко! Казахте амулетите?

- Да...

- Множествено число? Значи са два...

- Да, два триъгълни амулета.

Монахът спря и после направи крачка назад.

- Къде са те? - попита той. - Къде са амулетите сега?

Разкритието

Осло

Два амулета!

Два!

Слава на Бога!

И двата амулета бяха там! Луцио не можеше да повярва на ушите си.

Боже! Та това не беше за вярване!

Ако майката на момчето говореше истината, то те бяха открили не само единия триъгълен накит от катакомбите. Но и украшението, което е било откраднато от Луна преди хиляда години - при набезите на викингите.

Наистина ли той, Луцио, беше Божието оръдие за сбъдването на пророчеството от прастари времена? Нима той щеше да се върне в манастира не само с единия амулет, а с двата? Нима бе в неговите ръце да доведе до Деня на Страшния съд - онзи ден, когато Исус ще се върне на земята, за да съди живите и мъртвите?

Луцио се прекръсти.

Съзнаваше в пълна степен, че играе в един отбор с Отеца. Осъзнаваше, че Бог го ръководи по правилния път. Защо иначе го бяха изпратили в далечните северни земи? При Ултима Туле.

Кардиналът - и самият Отец - имаха план, имаха умисъл. Знаеха какво ще се случи.

И двата амулета!

Сега трябваше само да накара майката и момчето да проговорят.

- Къде са двата амулета ? - Луцио впери поглед в Роберт и повиши глас. - Къде скрихте амулетите?

- Не са в нас - рече момчето. - Оставихме ги някъде.

- Лъжеш!

- Нима ме мислиш за глупак? За какво ми е да те лъжа? Не са в нас.

- Истината казва - рече майката.

- Къде са тогава?

- В културно-историческия музей са - рече момчето. Каза му го на норвежки.

- Културно... историческия... музей?

- Културно-историческия музей! Collection of National Antquities. Той е част от Културно-историческия музей тук в Норвегия - обясни майката. - Там оставяме подобни древни предмети.

Трябваше да се напрегне, за да не се издаде колко е изненадан.

- Амулетите са изложени в музея?

- Все още не. Първо трябва да се изследват. Не вярвам да стане толкова бързо.

- Можем ли да си ходим вече? - запита момчето.

- Да си ходите ли?

- Амулетите не са в нас. Вече не сме ви нужни.

- Не. Не можете да си ходите.

- Защо не?

- Не сме свършили с вас.

Върнаха момчето и майка му обратно в минибуса. Валентино сви в една уличка и продължи към централната част на Осло.

- Къде отиваме? - питаха момчето и майка му почти през цялото време, като че в хор.

- Къде мислите, че отиваме? - отвръщаше той.

Нима бяха толкова глупави?! Нима не разбираха къде отиват?!

Брат Драго седеше най-отзад в минибуса с лаптопа си. В дигиталния архив на общината бяха открили стари скици на музея.

- Входът за служителите е отзад - каза той. - Там е и паркингът за служителите. Това е добре. Никой няма да ни безпокои.

- Има ли аларма? - запита Луцио.

- Естествено. Но е стара. Музеят не разполага с достатъчно средства, за да закупи нова. Лесна работа ще е!

Културно-историческият музей беше огромен. Жълта сграда, която се намираше в близост до кралския дворец. Луцио си помисли, че и самият музей изглежда като дворец. Редица прозорци кичеха фасадата на двореца. Бяха подредени в редици.

Паркираха точно до лехата с цветя зад музея. Двама от монасите - Алберто и Tope - се качиха по стълбата за служители на музея.

Отвориха малката си чантичка и за миг отключиха вратата. Единият махна на брат Драго, който изключи алармата.

Тогава доведоха Роберт и майка му.

Амулетът

Осло

Монасите ги отведоха в мрачния музей.

„Нямам причина да си играя на герой - помисли си Роберт. - Не и заради тези стари амулети”.

Роберт не се съмняваше, че за негово добро и за доброто на майка си трябваше да каже на монасите къде се намират амулетите. Ако откажеше, той не знаеше какво биха му сторили.

Все пак ставаше въпрос за няколко стари накита...

Монасите принудиха майка му да им покаже пътя през коридорите. На вратата имаше табелка:

ЛАБОРАТОРИЯ ПО КОНСЕРВИРАНЕ

Тук изследваха антиките - първо ги почистваха внимателно, след което правеха всичко възможно, за да ги запазят за възможно най-дълго време.

- Къде са амулетите? - прошепна монахът, който се наричаше Луцио.

- Не зная отвърна майката. Не работя в този отдел. Не зная къде държат новите антики.

Монасите се разпръснаха на всички страни и започнаха да търсят. Отвориха шкафовете и затърсиха из кашоните. Не остана място, което да не са преровили.

Но не можаха да открият накитите.

Изведнъж: звук!

Всички притихнаха.

Пазач? Или пък полицията?

Недалеч от тук се отключи врата.

Стъпките отекваха по коридора.

Тогава спряха. Точно пред лабораторията по консервиране.

- Ехо, има ли някой? - чуха женски глас.

Някой се опита да отвори вратата. Отвори я леко.

- Ехо. Някой на работа ли е още?

Ръководителят на отдела Ингеборг Мюкле стоеше на вратата.

- Но... О, Боже мой!

- Ингеборг! - рече майката на Роберт. - Какво правиш тук по това време на денонощието?

Минаха няколко минути преди Ингеборг Мюкле да разпознае Роберт и майка му.

- Преглеждах няколко стари ръкописа. Двамата с Роберт открихме връзката на Рагнвалд с Луна. Но вие какво правите тук? Сега? Какво става? Кои са тези хора?

- Търсят накитите - обясни Роберт.

- Тихо! - извика Луцио - Къде са амулетите?

- Амулетите ли? - запита Ингеборг Мюкле с неразбиране. - А, имате предвид триъгълните накити?

- Къде са? - извика Луцио.

Тя разбра, че няма избор. Излязоха от лабораторията по консервиране, която вече бяха претърсили. Продължиха по коридора до врата, отбелязана като

СКЛАД IX

Тя отвори вратата с помощта на кода си за достъп и включи осветлението.

- Тук са - каза тя и отиде при единия шкаф. Тя го отвори и постави ковчежето, което взе, върху масата.

- Ето - каза тя и го отвори.

И там - сред коприна - лежеше ето това:

Луцио грабна амулета и го вдигна към светлината!

- Gratias tibi, Deus! - прошепна той. - А другият амулет? Къде е?

- Другият ли? - рече Ингеборг Мюкле. - Не е тук.

- Къде е? - изсъска Лучио.

- Изпратихме го обратно в Боргунд, където беше открит. В момента го представят като част от изложба. Триъгълният накит е една от атракциите на тази изложба.

Плановете

Осло

Църквата в Боргунд.

Луцио не харесваше подобни черни църкви. Били са построени като езически храмове. Викингското светоусещане се виждаше ясно в тях. Като че Один и другите богове не искаха да сторят път на Исус Христос. Имаше нещо неприятно в тези църкви, мислеше си той. Нещо мистично и плашещо. Напомняха на демонични храмове на божества.

Заедно с брат Драго Луцио потърси Боргунд чрез Google Earth. Църквата се намираше във Вестландет. Беше на 4-5 часа път от Осло. Луцио погледна часовника.

- Можем да бъдем там, когато открият изложбата утре - рече той.

- А какво ще правим със... - тогава брат Драго посочи с очи тримата заложници.

- Ще вземем момчето с нас. Ще ни бъде от полза.

- Както искаш.

- Искам ти и брат Tope да поддържате команден център тук в хотелската стая. Ще имаме постоянна връзка. Така ще можем да реагираме своевременно, ако възникнат проблеми.

- Естествено. А двете дами?

- Дръжте ги под око до приключването на операцията!

- А после?

- Сетне... ще решим какво да правим с тях.

Дървената църква

Боргунд - Осло

I

Дървената църква хвърляше мрачния си и величествен силует насред горещия ден. Роберт отвори очи, когато Валентино паркира автобуса встрани от входа. Някъде наблизо лаеше куче.

Бяха пътували през цялата нощ. Сега най-сетне пристигнаха. Роберт беше жаден. Беше изморен и изплашен. Болеше го стомахът. Какво всъщност искаха монасите? Със сигурност щяха да откраднат другия накит от изложението. Нима не са чували за Десетте Божи заповеди? Не кради! Сякаш това никак не ги глождеше. Но като се замисли човек, и другите заповеди не ги притесняваха особено.

Той погледна още веднъж към църквата. Като диви животни, хванали плячката си между зъбите си, драконовите глави на покрива бяха вперили поглед в небесата.

Майката на Роберт и Ингеборг Мюкле бяха останали в Осло с другите двама монаси. Роберт не знаеше какво се беше случило с тях. Беше изплашен. Няма да наранят мама, нали? Нали няма да я наранят, нали?

II

Трябва да предупредя полицията!

Майката на Роберт дишаше тежко. Тя и Ингеборг Мюкле се намираха в хотелската стая в Осло. Бяха овързани за два стола. Краката им бяха завързани за краката на столовете. Бяха захванати с дебело тиксо през коремите. Но пък ръцете им бяха напълно свободни.

Двамата монаси ги пазеха. Единият седеше наведен над някакъв лаптоп. Другият стоеше край прозореца и гледаше навън. Беше на пост.

Останалите монаси трябваше да отидат в Боргунд заедно с Роберт. За да откраднат другия накит.

Боже мой, не им позволявай да наранят момчето ми!

Монасите ги бяха принудили да минат покрай рецепцията, заплашвайки ги с пистолети, които никой не виждаше. Никой от хората наоколо не им обърна особено внимание. Качиха се в асансьора и натиснаха четвъртия етаж. След това влязоха в хотелската стая, която по-скоро приличаше на военна база. Имаше компютри, комуникационни уреди, карти и тефтери. Двете жени бяха претърсени. Нима монасите мислеха, че норвежките винаги носят оръжие?! Тогава откриха мобилния телефон в джоба й. Но другият мобилен телефон - онзи, който беше ползвала временно, докато нейният беше в сервиза и който забрави да върне след това, не откриха. Може би не са мислели, че някой може да има два мобилни телефона.

Само ако успееше да го извади, можеше да се обади в полицията.

III

Историческата експозиция беше в модерния музеен център, който се намираше съвсем близо до църквата. Центърът беше отворен от десет часа сутринта, т.е. отпреди десетина минути. Четирима от монасите - и Роберт - слязоха от минибуса и тръгнаха към центъра с музейната сбирка. Монасите бутаха Роберт пред себе си.

- Туристи толкова рано? - зачуди се жената на касата. Тя погледна Роберт и четиримата монаси, които бяха облечени в дънки и тениски. Усмихна им се неуверено. Като че усещаше, че нещо не беше както трябва, макар че не можеше да каже какво точно.

Триъгълното украшение и другите археологически находки бяха поставени зад стъклени витрини. Местните историци бяха събрали оръдия на труда и оръжия, брошки и гребенчета, римски монети и накити.

Всеки предмет беше представен чрез кратък текст на норвежки, английски, немски и френски.

- Луцио! - викна единият от монасите и кимна към една от витрините в средата на залата.

Триъгълният накит! На табелката пишеше:

ТРИЪГЪЛЕН НАКИТ

(Неясна възраст, навярно 1800 - 2200 години?)

Открит по време на разкопки при Боргундската църква по-рано тази година. Бил е намерен заедно с римски монети от първото столетие след Христа и карта. Накитът навярно е част от викингски гроб и вероятно е бил изработен в Древен Рим (27 г. пр. Хр. - 476 г. сл. Хр.).

Решително Луцио отиде при витрината и се опита да я отвори. Беше затворена добре.

- Извинете - каза му жената, - не можете да...

Тогава тя разбра. Като че осъзна, че няма значение какво казва, какво прави или иска да стори.

Луцио продължаваше да напъва отворчето на витрината.

Роберт погледна жената.

И двамата преглътнаха.

Единият от монасите отиде при жената и застана зад нея, хвана я за ръцете, така че да може да я задържи, ако тя реши да стори нещо. Но тя просто стоеше на едно място и не помръдваше.

- Chiave! - извика единият от монасите на италиански.

- Key! - преведе той на английски. - СЕГА!

- Искат ключа - рече й Робърт.

- Ключа ли? - запита го жената.

- Ключа за витрината ли?

- Не мога да им го дам.

- Смятам, че това би било най-доброто, което можете да направите!

- Key! Key now! - извика монахът.

Жената отвори един шкаф, потърси в него и после извади една връзка ключове. С трепереща ръка подаде връзката на монаха, който се намираше най-близо до нея. Той я хвърли на Луцио, който бързо откри точния ключ и отключи витрината.

IV

Полицаят пиеше първата си чаша кафе за деня когато телефонът иззвъня. Местната полицейска централа е приела беззвучна аларма от музейния център към църквата в Боргунд. Беззвучната аларма означава, че някой е включил алармата, макар че не се чува нищо.

Полицаят сбръчка чело. Центърът за посетители при църквата в Боргунд ли? Че какво могат да откраднат там? И то в десет часа заранта? Пари там нямаше. А едва ли имаше нещо чак толкова ценно, което да представят на изложението. Бяха инсталирали алармата заради иманярите.

Погледна часовника. Осемнадесет минути след десет. Пътят до църквата щеше да отнема двадесет и пет - тридесет минути. Около четвърт час, ако караше много бързо, с включен буркан. Но безшумна аларма посред бял ден - можеше да се окаже просто грешка. Ужас! Той реши, че не бива да чака, а най-добре да звънне в центъра.

V

Майката на Роберт движеше ръката си крайно бавно. Успя да бръкне в якето си. Мобилният телефон, който монасите не бяха открили, беше там. Ръката й се плъзна леко. Пръстите хванаха телефона. Беше тънък iPhone.

Имаше ПИН код. Но тя таеше също така, че има и бутон за спешни случаи. Намираше се най-отдолу вдясно. Тогава нямаше да се налага да вкарва ПИН кода. С поглед, забит в двамата монаси, тя извади мобилния телефон от джоба си. Единият от монасите все още работеше нещо с лаптопа си. Другият седеше и четеше Библията.

Тя извади телефона. Набра номера.

Отключи се!

С палеца си натисна номера.

ВЪВЕДЕТЕ КОД.

Но не, не беше нужно! Натисна бутона за спешен разговор.

Появи се клавиатура.

Тя погледна монаха при лаптопа и онзи, който четеше Библията.

Като че той усети, че тя го наблюдава и веднага вдигна поглед. Тя замръзна. Но той не видя мобилния телефон в ръката й. Беше закрит от бедрото й.

Върна се към четенето.

Тя погледна надолу. Палецът й се плъзна вдясно - 1. Изчака малко, за част от секундата. После избра отново 1. Притаи дъх. Монасите не забелязаха нищо. Плъзна пръста си вляво. Натисна 2. Така. Готово: 112. Спешният номер на полицията. Сега обаче трябваше да успее да се свърже. Не можеше да доближи мобилния телефон до ухото си. Трябваше да разчита на късмета си. Дано от другата страна има някого.

- Please - извика тя. - Моля Ви!

Двамата монаси я погледнаха с питащи погледи.

- Why are you holding us hostage? - крещеше тя - Защо ни държите като заложници?

Не говореше на монасите. Естествено, говореше на полицаите. Но трябваше да изглежда така, че говори на монасите, така че те да не разберат какво става.

Нито един от монасите не й отговори. Просто я гледаха с неразбиране.

- Защо? - извика тя. Правеше се на отчаяна. Тя беше отчаяна.

- Тихо! - викна й единият от двамата. - Тихо!

- Не разбирам - продължи тя. - Защо ни държите тук? - Тя изговори името на хотела високо и отчетливо. - Защо ни отвлякохте?

- Тихо! - извика монахът.

- Роберт! Синът ми! - тя извика думите. - Защо взехте сина ми и го заведохте в Боргундската църква?

- ТИХО! - викна монахът.

VI

Не можеше да получи никакъв отговор от музейния център. Въздъхна. Нямаше друг избор. Реши да направи едно кръгче, за да се убеди, че всичко е наред. Всъщност имаше твърде много работа за вършене, за да хукне към Боргунд, но пък алармата си беше аларма. Знаеше, че някъде близо до Боргунд има патрулка. Но не искаше да ги обезпокоява ненужно. Имаха си по-важна работа от това да проверяват фалшиви аларми.

Тъкмо излизаше, когато телефонът иззвъня.

Всички знаци бяха налице и сочеха, че това ще бъде един от онези дни.

Звъняха от централата на полицията в Осло. Специалните служби бяха на път към хотел в Осло, където може би бяха взети заложници. Бяха ги предупредили и за потенциална ситуация с отвличане и в Боргундската църква. Според жената, която се бе обадила, синът й бил изчезнал. Молеха полицейските сили от всички близки райони да окажат помощ.

VII

Изпълнен със страхопочитание, монахът вдигна накита към светлината.

Другите измърмориха нещо. Някои се прекръстиха.

- Аве Мария! - рече Луцио.

- Алелуя! - отвърнаха другите монаси.

„Сега в тях са и двата накита” - помисли си Роберт. Не можеше да си представи какво ще рече това. Все пак не мислеше, че това ще им навлече Армагедон.

Поне все още не, във всеки случай.

Луцио сложи накита на врата си и махна с ръка към другите. Напуснаха бързо, а група японски туристи влезе в същото време. Двама от монасите задърпаха Роберт след себе си.

Влязоха бързо в минибуса, който тръгна с пълна скорост от църквата и се отправи към Осло.

*

„Странно - помисли си Роберт - целият свят продължава да се движи в ритъма си, все едно нищо не се е случило”.

Минаха покрай пасищата, видяха трактори и други превозни средства. Някъде обработваха земята. Видяха стадо крави.

„За всички останали животът си вървеше както винаги - помисли си Роберт. - Не ги е страх. Вършат си работата, както са го правили винаги. Нещата, които са вършили и вчера”.

Минаха покрай каравана за къмпинг, теглена от автомобил.

Карат доста бързо - помисли си Роберт. - Поне със сто и петдесет километра в час. Малко по-надолу минаха покрай скупчени на едно място коли. Точно на завоя насреща им мина пощенската кола. Даде им знак с фаровете. Валентино се вряза пред колите и успя да излезе най-отпред на опашката. Пощенската кола избибитка.

Никой не каза нищо.

Роберт беше толкова изплашен, че в един момент страхът му беше сменен от безразличие.

„Ще катастрофираме и ще умрем - мислеше си той. - Поне всичко ще свърши”.

От лявата им страна беше тъмната, огромна река.

По повърхността нямаше нито една вълничка.

Валентино погледна с безпокойството в огледалото за обратно виждане.

Сетне увеличи скоростта. Роберт се обърна и заби поглед назад.

На няколко стотици метра зад тях видя проблясващата синя светлина!

ПОЛИЦИЯТА!

VIII

Майка му беше на път да изгуби надежда в хотелската стая в Осло.

Нищо не се беше случило.

Доколкото знаеше, беше напълно възможно телефонното обаждане на 112 да се е объркало. Може би дори не са я чули, когато започна да крещи.

Навярно са помислили, че някой се шегува.

IX

Сърцето на Роберт препускаше лудо.

Минибусът мина бясно покрай две леки и две товарни коли. После покрай мотоциклет.

Когато видя полицейската кола, Роберт се изпълни с надежда. С нея се завърна и страхът.

След един километър или пък два полицейската кола ги настигна. Роберт вече виждаше лицата на полицаите. Сините буркани святкаха. Сирените виеха.

Валентино притисна минибуса до камион за превозване на провизии точно преди завоя. Шофьорът на камиона не обърна внимание на случващото се и не пропусна полицията. Така че монасите спечелиха известна преднина. В края на един дълъг и ужасен завой те завиха.

Роберт чу как сирените на полицейската кола все още виеха долу.

Бягство

Боргунд - Осло

I

Останаха така около минута и монахът Луцио разговаря с някого по мобилния си телефон. После даде инструкции на шофьора. Валентино кимна и сви надолу по магистралата. Завиха вдясно и минаха по някакъв мост. Полицията ги чакаше долу по магистралата.

Няколко мили продължиха по тесния страничен път в посока юг. Или по-скоро изток. Роберт не беше напълно сигурен. Срещнаха много коли. Не видяха полицейска кола сред тях. Пейзажът беше зелен и приятен. Вече караха по-спокойно. През цялото време монасите се оглеждаха, за да видят дали полицията няма да изскочи отнякъде. Но полицаите не идваха.

След около десет-петнадесет минути отново се приближиха към магистралата. Според GPS устройството други пътища тук нямаше. На няколко мили оттук в посока юг можеха да изберат дали да продължат към Осло през планините, или пък да минат през някое от малките градчета на изток. Валентино с колебание сви отново към магистралата. Все още нямаше никаква следа от полицията. Той увеличи скоростта. Нямаше как да знаят дали полицаитe са продължили в същата посока, или пък се бяха отказали, свивайки в обратна посока и връщайки се в полицейското управление. Нямаха избор. Роберт разбра това. Ако трябваше да се върнат в Осло, трябваше да минат по точно този път. Уличното движение вече не беше толкова натоварено и гъсто, така че можеха да увеличат скоростта. Когато Роберт погледна към таблото за отчитане на скоростта, видя, че се движат със 140 км/час.

II

В хотелската стая в Осло се почука. Внимателно почукване по вратата.

Камериерката надниква вътре.

- Excuse me, you asked for fresh towels? - попита тя. - Извинявайте, поискали сте нови кърпи?

Двамата монаси се надигнаха. Единият понечи да каже нещо. В този момент хвърлиха нещо през отворената врата. Майката на Роберт не видя какво бе то. В следващия момент чу тътена, всичко се разхвърча. Някаква граната! Вратата беше взривена, полицаите се втурнаха в стаята. Бяха въоръжени. Нахвърлиха се към двамата монаси и ги повалиха. Едва когато обезоръжиха монасите и ги закопчаха с белезници, се обърнаха към двете заложници.

- Отвлякоха сина ми - викна майката на Роберт. - Отидоха в църквата в Боргунд, за да откраднат един накит.

- Уведомихме колегите и в момента хеликоптерът от Осло вече е на път - каза полицаят.

- Роберт е само на 14.

- Всичко ще бъде наред.

III

Изведнъж шофьорът наби спирачки. Роберт беше хвърлен напред. Коланът се вряза в гръдния кош и бедрата му.

Той се огледа отчаяно. Видя, че полицията е отцепила района отпред. Две полицейски коли със сирени, които излъчваха синя светлина, бяха паркирали от двете страни на пътя. Униформените полицаи преглеждаха всяка кола, която минаваше през тях.

Монасите започнаха да обсъждат как да действат. Минибусът беше неподвижен. После Валентино завъртя волана и мина в насрещното движение, внимавайки да не се сблъска с останалите автомобили.

Профуча бясно покрай полицаите. Роберт се обърна и погледна назад. Двете полицейски коли вече ги преследваха. С бясна скорост като озверели животни.

Скоростта стигна 180 километра в час. Минибусът не можеше да се движи по-бързо. Това беше пределната му скорост. Но беше повече от достатъчно. По този тесен път скоростта създаваше усещане, че минибусът е самолет, който всеки момент ще излети.

От едната страна - планини. От другата - път.

Злополуката

Боргунд - Осло

I

Доста преди да изскочат от пътя, Роберт знаеше, че всичко ще излезе от релси. Всичко щеше да се обърка необратимо.

Бяха се движили около два километра, когато шофьорът Валентино внезапно сви по една странична уличка, която се движеше успоредно на рекичката. Навярно искаше да успее да избяга от полицията. Тук уличното платно беше доста по-тясно, отколкото по магистралата. Не бе по-широко от селски път. Скоростта, с която се движеха, беше твърде висока. Завоите бяха твърде остри.

Злополуката се случи на един ляв завой. Предната гума излезе извън очертанията на асфалта. Валентино не успя да овладее автомобила. Роберт се хвана здраво за единственото, с което разполагаше - предпазния колан.

„Ще катастрофираме ” - помисли си той.

Таванът на автомобила се удари в една скала, след което отскочи. Падна косо и се повлече по наклона. Валентино се опита да спаси положението и да върне автомобила на пътя, но наклонът си каза думата. Робърт притаи дъх. Минаха покрай дърво, което растеше по наклона до реката.

Имаше чувството, че се намира на влакче на ужасите в парка „Тиволи”. Влакче на ужасите, което се движи твърде, твърде бързо.

Удариха се в един речен камък, който обърна колата. Роберт усети болка в стомаха си. Главата му се завъртя. Отново и отново.

Минибусът се обърна. Чу звука от чупенето на стъклата. Роберт удари главата си в покрива. Не го заболя. Поне не в момента. Дори не беше забелязал, че кърви. Важното беше да се държи здраво и да не се пуска.

Минибусът се въртеше...

....въртеше....

...въртеше...

Навсякъде виждаше метал и стъкла.

После паднаха във водата.

II

В Осло полицаите освободиха двете жени, които бяха завързани за столовете. Монасите бяха изведени от хотелските стаи от полицаите.

Ръководителят на полицейското разследване получи обаждане от оператор.

- Полицията е локализирала минибуса - каза той на майката на Роберт. - Опитват се да го спрат.

- Боже мой!

Тя извади мобилния си телефон и с трепери ръце набра номера на Роберт.

Отговори телефонният секретар.

- Роберт! - извика тя отчаяно.

III

Къде съм?

Вода.

Вода ли е това?

Вода!

Навсякъде. Вода! Ледена вода!

Роберт отвори широко очи от раз. Водата прииждаше на талази и се вливаше в минибуса. Роберт се нуждаеше от въздух. Гълташе вода. Кашляше. Раменете му се повдигаха френетично. Трябваше да успее да се освободи от колана си и да се издигне над повърхността на водата.

Минибусът беше потопен. Само гумите и половината каросерия се виждаха над повърхността на водата.

Всеки път, когато се опитваше да се освободи, главата му потъваше под водата. Опита се да задържи въздуха си. Със сетни сили за пореден път вдигна главата си над водната повърхност. Пое въздух и нагълта малко вода.

Внезапно съзря двата накита точно пред себе си.

И онзи, който беше открит при църквата в Боргунд, и другият, който беше взел със себе си от катакомбите.

Луцио трябва да ги бе изпуснал, когато се бяха преобърнали.

Роберт ги грабна.

Около него монасите крещяха. Всеки се страхуваше за собствения си живот.

Трябва да успея да се освободя.

Но къде се освобождаваше коланът? За да открие трябваше да си поеме въздух и отново да пусне глава под водата.

Пое си въздух толкова дълбоко, че беше в състояние да скъса колана. Трябваше да бъде просто. Червено копче. Натисна го с пръста си! Хоп! Движение, което бе правил хиляди пъти. Но никога не го беше правил под вода. Никога не го бе правил с пръсти, посинели от студ! Никога не го бе правил с два накита в ръце! Никога не го бе правил с глава, потопена в ледената вода!

Навън! Трябва да успея да изляза навън!

Накрая беше принуден да се откаже. Вдигна глава над повърхността на водата. Имаше нужда от въздух. Кашляше. Ръцете му трепереха от студа. Едва усещаше пръстите на краката си.

Навън! Трябва да успея да изляза навън!

Напълни дробовете си с въздух и после пъхна глава под водата, за да открие копчето за освобождаване на колана. Червеното копче. Трябваше просто да го натисне - толкова лесно беше! - и щеше да се освободи.

Къде е?

КЪДЕ Е?

IV

Роберт!

Шепот.

Той разтвори широко очи под водата. Не виждаше нищо. Само вода.

??? къде ???

??? съм ???

??? аз ???

Роберт!

Гласът. Гласът в главата му.

Глас, който беше чувал и преди.

Дишай, Роберт! Вдигни главата си над повърхността на водата!

- Мамо?

Той хвана колана, повдигна го и успя да се измъкне. Кашляше.

- Мамо? - крещеше той.

За един миг му причерня. Всичко потъна в мрак и беше прекрасно. Когато се върна на себе си, си спомни. Не майка му го викаше.

Беше Анджелина.

Анджелина?

Погледна ръцете си.

Украшенията ги нямаше!

Какво беше станало с тях?

Току-що ги бе държал.

А сега ги нямаше.

Той ги беше изгубил.

- Анджелина? - извика той, а устата му се напълни с вода.

*

И тогава се случи нещо. Роберто не разбра какво точно. Налегна го огромно спокойствие. Повече не се страхуваше. Студът го напусна. Почувства топлина. Беше приятно и топло. Чувстваше сигурност.

Сега разбра. Помисли си, че това е да умреш.

Не беше опасно. Това разбра в същия миг. Да умреш бе да се предадеш на спокойствието, на мира и мрака.

Вечността.

Очите му пареха.

Той е в градчето,

не знае къде,

не знае кога,

но знае, че е преди много, много време. Слънцето пече неумолимо. Толкова е горещо. Търси спасение под сянката на входа. Около себе си чува гласовете на мъже, които разговарят на непознат език, но странното е, че ги разбира. В един миг двама млади мъже се втурват към входа, искат да вземат парите му. Единият го заплашва с оръжие. Той им отвръща, че няма пари. Те казват, че лъже. Така е, той лъже. Казват, че са го видели при търговеца, но той продължава да лъже. Не иска да им даде парите си. С тези пари ще изхранва семейството си през следващата година. Единият мъж го пробожда с ножа в корема. Не усеща болка. Но усеща влага и когато поглежда надолу, вижда, че коремът му е кървавочервен. Единият от мъжете грабва торбичката с парите, която виси на пояса му. Другият я грабва от него. Той усеща как коленете го предават. Коленичи в собствената си кръв. Двамата мъже се втурват навън, на слънцето. Умирам, мисли си той и в

следващия

миг

е на бойното поле. Войник е. Униформата му е тежка. Бият се. Твой вдига меча си среща враг, когото не може да види. Но докато извършва това движение, разбира, че няма шанс, защото зад него се приближава конник, който го посича и в

следващия

миг

се намира на лодка, която се бори с вълните по време на страшно буря. Крещи. Думите му потъват, отнесени от вятъра. В следващия миг една огромна вълна се стоварва върху мачтата. Той потъва в студенината на морето

все по-дълбоко

и още по-дълбоко

долу към тишината - тишината, която е вечна. Тишината на вселената. Тишината сред звездите. Той е едно със звездите и с тишината, със светлината и мрака. Но изведнъж тишината експоадира...

в крясъци, викове, разпри...

силни гласове

крещят

и той е в един град, стар град преди много дълго време. Преди ужасно много време. Той е Хораций. Той е римлянинът Хораций. Броди по улиците, бяга по улиците заедно с тълпа побеснели мъже. Дирят един неверник, еретик, една християнска монахиня. Тя почита Бог. Наближават Колизея, където той често говори на трибуната, но сега не я виждат. Къде е тя? Усеща вкуса на кръвта в устата си. Усеща кръвожадността си. Част от него му се противопоставя. Та тя е просто едно момиче. Но Божията мъст е в него, като че е обладан. Той продължава... напред... Къде е плъхът? Тичат през града. „В катакомбите - крещи единият от преследвачите. -Тя се втурна към катакомбите! ” В следващия миг те се спускат по тъмните стълбища, където християните оставят мъртъвците си да гният за радост на плъхове и насекоми. Каква воня само! Тя се е втурнала в мрака, скрила се е, но те знаят, че са я надхитрили. Започват да събират камъни. Камък по камък. Един върху друг. Така тя ще изгние заедно с мъртвите. Те препречват тунела с камъни. Готови са. После излизат навън, на свеж въздух - в града - усмихват се. Тя си е получила заслуженото.

Слава на Юпитер - царя на боговете!

Слава на Плутон — цар, на подземното царство,

бог на мъртвите.

VI

И така: нищо.

Само мрак.

Болницата

Осло

I

Но Роберт не беше мъртъв. Лежеше в едно болнично легло.

Бавно, безкрайно бавно той отвори очи.

Къде...

Да се събудиш, беше като да се измъкнеш от потъващ кораб.

Къде... съм...

В съзнанието му изплуваха картини от злополуката. Кратки, бързи превключвания.

Студена вода. Ледено студена. Смъртоносно студена. Глас: „Трябва да дишаш, Роберт!’’. Очите му отново се затварят. Тогава я усеща. Ръката. Нежна ръка, която движи неговата ръка в посока към механизма на предпазния колан.

Роберт отваря очи.

Къде... се... намирам?

Оглежда се. Вижда майка си.

Мама! Какво търси тя тук?!

Той се опитва да се надигне, опитва се да разбере.

Къде съм?

- Роберт! - вика майка му и хуква към него. Започва да го гали по бузата. - Как си?

- Д-добре...?

- Спомняш ли си нещо?

- Злополуката. Къде съм?

- В болницата. Доведоха те до Осло с хеликоптер Беше премръзнал, но ще се оправиш.. Ще те наблюдават. За да сме сигурни, че всичко ще бъде наред.

- Монасите...?

- Добре са. Полицията ги прибра. Имат доста неща да изясняват.

- А украшенията?

Тя въздъхна.

- Не мисли за тях!

- КЪДЕ СА?

- Не бяха в колата. Не бяха и в никого от монасите. Полицията ги търси навсякъде!

- Но...

- Няма ги, Роберт! Навярно течението ги е повлякло. Най-важното е, че ти си наред!

II

Нощ е. Звуците от болницата са толкова далечни. Така приглушени.

Роберт лежеше спокойно и наблюдаваше мрака. Виждаше луната през един процеп в завесите. Майка му си беше отишла у дома, а медицинската сестра вече беше минала на последната визитация за деня.

Роберт беше подремнал и сега не му се спеше. Беше сънувал Анджелина. Нима тя беше просто сън?! Дълго време се въртя в леглото. През съзнанието му преминаваха спомени от злополуката. Водата. Студът. Страхът. Тези забързани картини проблясваха в съзнанието му. Той се опита да прогони от съзнанието си тези ужасни мисли.

Можеше да съм мъртъв. Можех да се удавя в ледената вода. Можех да умра там. Тогава щях да бъда в моргата, където оставят всички мъртви, преди да ги погребат.

Роберт...

III

Той изтръпна.

Роберт...?

Нима някой каза Роберт? Той се изправи и седна в леглото. Нима му се причу? Кой можеше да е това? Мама? Медицинската сестра?

Анджелина?

Той седеше и очакваше отново да чуе името си.

- Анджелина? - каза той. Със собствения си глас. Но не този глас трябваше да използва. Те не разговаряха по този начин. Не той и Анджелина. Робърт затвори очи и се концентрира. Ако гласът, който беше чул, беше на Анджелина, то той трябваше да й отговори чрез мислите си.

- Анджелина? Тук ли си?

Той отвори очи и я потърси.

Първо: нищо.

Но тогава като че въздухът в стаята се измести на милиметър. Като че натежа.

- Роберт...

Шепот. В главата му.

През стаята премина лек полъх. Като че тъмнината и въздухът се бяха наговорили и се движеха в една и съща посока. Красиви цветове изпълниха цялата стая. Плуваха през нея. Като дъга. Тогава видя Анджелина. Беше толкова неясна и отдалечена. Прозрачна.

Лека-полека тя стана по-ясна, контурите й се очертаха.

- Анджелина, наистина ли си ти?

Дълго време двамата само се гледаха. Роберт дишаше тежко. Усещаше как сърцето му биеше толкова силно, че щеше да изскочи.

- Има те!

По устните й се прокрадна усмивка. Роберт започна да се смее. Не знаеше защо. Просто беше толкова щастлив.

- Анджелина, трябва да ти кажа нещо!

Дълго време търси точните думи.

- Мисля, че и аз съм живял някога. Преди.

- Всички сме живели преди, Роберт. И всички ще живеем отново.

Погледите им се срещнаха. Той сведе поглед. Не знаеше откъде да започне.

- Трябва да ти разкажа нещо - отново търсеше думите, - в един от животите си съм бил Хорации. Той е бил от хората, които са те преследвали. Хораций е искал да те убие, Анджелина! Аз съм искал да те убия!

- Сега си Роберт! Не трябва да отговаряш за делата на Хораций.

Той затвори очи.

- Прости ми!

Тишина.

Роберт въздъхна.

- Има още нещо.

Очите му се напълниха със сълзи.

- Аз провалих всичко. Изгубих украшенията. И двата амулета. Няма ги. Украшенията изчезнаха след злополуката. Трябваше да ги пазя по-добре, но... ги изгубих!

Въпреки това тя се усмихна. И поклати глава.

Тогава Роберт ги видя. Двете украшения. Анджелина ги носеше в ръцете си. Те блестяха на лунната светлина.

Украшенията?

- Не помниш ли, Роберт? Аз ти помогнах да дишаш. И да успееш да се освободиш от колана! А след това, преди да дойдат полицаите и да те приберат, ти ми даде украшенията.

- Така ли?

- И двете.

- Защо две, Анджелина?

- Преди 2000 години Исус Христос дал едно украшение като подарък на майка си Мария. Светата звезда. Когато Исус бил разпнат, Мария разчупила звездата на две. Запазила едната половина:

Другата част дала на Мария Магдалена - последовател на Исус и негова приближена.

И така, мили Роберт, Светата звезда била разделена на две части! А когато се съберат, двете части изглеждат ето така:

- Светата звезда! - Роберт ахна.

След 2000 години двата триъгълни накита отново бяха обединени. Двата триъгълника бяха станали едно цяло. Звезда!

Светата звезда!

Прастарото предсказание се беше изпълнило. Момчето от Ултима Туне беше успяло. Беше събрало двете половини и беше превърнало звездата в едно цяло. Той бе предал амулета на Пазителя на накита. Така задачата на Пазителя беше изпълнена. Точно според думите на предсказанието и легендата. Защо? Дори и прорицателите не знаят отговора на всички загадки на вселената. Но ако предсказанието е било вярно, то краят на света е отложен.

- Трябва ли да тръгваш сега? - Роберт замига.

Тя кимна.

- Може би ще се видим отново? Някой път? В безкрая?

Лека-полека тя започна да изчезва пред очите му. Стана невидима. Не беше реално.

Роберт я потърси с ръка.

Тя целуна връхчетата на пръстите си и докосна с тях устните на Роберт.

- Живей пълноценно, Роберт!

После изчезна.

Кометата на смъртта изглеждаше като миниатюрна точица върху огромния екран в обсерваторията на Мауна Кеа. Линиите и геометричните фигури проблясваха и се движеха с бясна скорост по екрана. Астрономите, които се бяха скупчили около Сузи Лий, затаиха дъх в очакване.

- Как е възможно?! - рече Сузи Лий.

Никой не отговори. Никой не знаеше какво да каже.

- Няма съмнение - продължи тя. - Кометата е променила курса си!

- Невъзможно - рече единият от астрономите. - Кометите не променят курса си току така.

- Не, не е възможно - измърмори Сузи.

- Колко сигурни са новите изчисления?

- На 100 процента! Цифрите не лъжат!

Тя въведе няколко команди. Зелена линия се появи на екрана и очерта новата траектория на кометата.

- Нещо е оказало въздействие около траекторията й.

- Какво?

Сузи вдигна ръце.

- Нямам никаква представа. В близост до кометата няма планети или звезди, които да влияят на движението й. Нищо няма! Всичко това е просто необяснимо! Но изчисленията не оставят грам съмнение: Кометата е променила курса си. Със сигурност няма да удари Земята.

Тя вдигна поглед от екрана и се усмихна.

- Можем да отложим Деня на Страшния съд. Земята е спасена!

Том Егеланд

ЗАГАДКАТА НА КАТАКОМБИТЕ

Роман

Норвежка

Първо издание

Редактор Пламен Тотев

Коректор Елена Добрева

Формат 84x108/32

Печатни коли 14

Издателска къща ПЕРСЕЙ

тел. 0888 22 96 95

www.perseus-books.com

e-mail: perseus@gbg.bg

Бележки

1

Трябва да открия една книга (англ.). Б. р.

2

На колко години си (англ.). Б. р.

Content

Том Егеланд
Загадката на катакомбите

ГРОБНИЦАТА

Ковчежето

Катакомбите

В мрака

Монахът

Гласът

Страх

Анджелина

Без надежда

Срутването

Земетресението

Украшението

БОЖИИТЕ КУЧЕТА

Манастирът Весково ал Монте

. . . КАТО В СЪН

Момчето чудо

У дома

Кучето на Бог

Шепот в нощта

Непознатото

Старецът

Влизане с взлом

Подозрението

Кървавия зъб

Царството на мъртвите

Денят на Страшния съд

Нощ

Смъртта

Заповедта

Сеансът

Сагата за Рагнвалд

ОТВЛЕЧЕНИ

Монасите

Разкритието

Амулетът

Плановете

Дървената църква

Бягство

Злополуката

Болницата

Бележки