Адам Багдай

Пірати співучих островів

Край шумливих потоків

1

— Здається, Марцінку, я загубив усі гроші, — сказав дядько Леон так спокійно, мовби йшлося про шкарпетки, які ми саме прали в гірському потоці.

Прали ми ті шкарпетки в диких, неприступних — тисяча двісті метрів над рівнем моря! — горах Синяєвіна. Не знаю, чого дядько Леон вибрав власне це місце? Оригінал, їй-богу!

Як на мене, він тільки того й приїхав до Югославії, щоб загубити сто двадцять доларів, себто дев’яносто тисяч динарів. Торба грошей! За них ми мали об’їздити всю Югославію, а тим часом зупинилися на одному з поворотів чорногорського шосе і ні тпру ні ну.

Бо, уявіть собі, біда не приходить одна. Перше ніж ми взялися до шкарпеток, заноровився і перестав слухатись наш мамут. Мамут на чотирьох колесах, — їй-богу, інакше й не назвеш тої допотопної тарадайки, якою — о диво! — ми заїхали на висоту аж тисячу двісті метрів, кудись у неприступні гори Синяєвіна.

То був «мерседес» моделі 1920 року, чудо техніки, екземпляр мало не викопний, йому б стояти в музеї, а не трястись по такій довгій і важкій дорозі. Але дядечко любив старожитні речі, отож твердив, що його «мерседес» може навіть виграти перегони до Монте Карло. Ну от, прошу — виграв.

І ми теж виграли! Кури сміялися б. Сміялися б, аби побачили, як ми в такому становищі перемо шкарпетки.

— Вам здається, чи ви таки загубили? — спитав я мимохідь.

— Напевне, загубив.

— Де?

— Там, де ми востаннє ночували.

— Лавка історія! І що ж тепер буде?!

А дядечко прав собі й прав шкарпетки у чистій, мов кришталь, воді. Спокійно намилював їх «ширвжитківським» милом, якого не забув узяти з Варшави.

— Мій любий, — мовив, не переставаючи намилювати, — я вже тобі казав, що не варто брати близько до серця такі дрібниці.

Оце вам весь дядечко Леон! Загубив дев’яносто тисяч динарів і називає це «дрібницями»!

— І що ж тепер буде? — повторив я.

— Виперемо шкарпетки.

— А потім?

— Потім буде видно. В житті немає безвихідного становища.

Я схопився за голову, бо нічого іншого мені не лишалося робити.

— Машина підвела нас, за душею — ані гроша, а вам, дядечку, і в носі не свербить! Як можна загубити стільки грошей!

— Отож, — усміхнувся дядечко.— Я й сам дивуюся. Гроші в мене лежали в рюкзаку, в нейлоновій торбинці. Вчора, коли смеркало, я діставав мапу. Може, заразом вийняв і гроші...

— То ми ж пам’ятаємо, де ночували.

— Це байдуже. Якщо торбинка випала з кишені десь по дорозі, ми її все одно не знайдемо.

— А може, пощастить.

— Один шанс на сто. А до того ж, чим ми туди доїдемо? Чого ти ждеш? Пери, це тебе заспокоїть.

— У всякому разі треба повідомити міліцію,— сказав я, сердито тручи шкарпетки.

— Авжеж, — усміхнувся дядечко, — тільки де тут візьмеш ту міліцію.

Міліції на Синяєвіні не було, це факт. Зате були чудові ялиці, розлогі буки, смереки, запах живиці, шум трав та папороті, що хвилями здіймалися навколо, і краєвид, якого не можна забути. Під нами лежала глибока долина, далі йшли горбаті, лісисті хребти, а ще далі, на самому обрії, в блакитній імлі — пасмо голих вершин. Спочатку мені здавалося, що то хмари, пронизані сонячним промінням, та коли очі звикли до простору, я виразно побачив голі скелясті верховини з білими жилками снігу.

— Це Проклетиє,— задумливо мовив дядечко.— А отой найвищий шпиль, весь у снігу — Єзерця. Дві тисячі сімсот метрів. Я перевіряв на мапі. Глянь, який прегарний вид. Аж дух захоплює. Скажи, чи варто хвилюватися?

— Самими краєвидами не проживемо, — відповів я не так розсудливо, як уперто.

— Та тільки заради цього краєвиду варто було проїхати дві тисячі кілометрів.

— І загубити гроші...

— Ех...— зітхнув дядечко.— Я бачу, ти ще багато чого не розумієш. Помандруєш зі мною місяць, то, може, іншої заспіваєш.— І враз усміхнувся по-своєму, сердечно й безжурно: — До роботи! Праця — найлуччі ліки од усіх турбот і горя! Ставмо намет! Житимемо як первісні люди. Збирайся, хлопче, тут нема про що думати.

Дядечко підніс руки, закинув назад голову, і з грудей його вирвався крик захоплення. Коли б на ньому не було тикових штанів, я б поклявся, що то печерний мешканець, який вирушає полювати на тура чи іншого крупного звіра.

Бо дядечко Леон то був дядечко, і другого такого не знайдеш у Польщі, ба, може, навіть у всьому світі! Високий, кремезний, мов атлет, і водночас лагідний, як дитина. Обличчя у нього було наче у Робінзона Крузо, коли той кілька місяців прожив на безлюдному острові: засмагле, свіже, заросле аж по самі очі рудою щетиною. Очі невеликі, але бистрі, зате ніс здоровенний і трохи схожий на баклажан. І коротенько — їжачком — підстрижене волосся, ніби щітка до натирання підлоги. Одним словом — дядько Леон, рідний брат моєї мами і наймиліша в світі людина.

Стидно, що я так дорікав за ті загублені гроші. Він узяв мене в цю чудову подорож із Варшави, так витрачався на мене, а я тут мудрував.

— Нема про що думати, — повторив я за дядьком. — Хай йому грець, от і все! — плюнув я на дев’яносто тисяч з такою огидливістю, мовби то — крадені гроші.

— От і полегшало тобі,— засміявся дядечко.

— Ще ні, але ось-ось полегшає.

— Нарешті якесь людське слово! Скоч до мамута, принеси намет і кілочки — одразу про все забудеш. Тільки мерщій, бо немає часу! Надходить ніч.

Я скочив по намет. Дядько Леон тим часом вибрав місце на ночівлю. Кращого ніхто б не знайшов. То була невелика галявина, повна папороті й квітів, затінена гіллями, яке низько звисало з дерев. Збоку лежали здоровенні моховиті валуни, б а далі, поміж заростями, протікав струмок. За каменями потік падав каскадом і дзвенів у непорушній тиші. Нижче тягнулася розлога долина — дика, таємнича, аж по верховіття дерев оповита сутінками, на дні її — тоненька, мов волосина, річка й сіре громаддя скель. А прямо переді мною — вкриті лісами гірські хребти і над ними — шпилі Проклетиє, що сяяли в полум’ї заходу сонця.

Ми поставили намет, принесли всі речі, а коли темрява погустішала й залила всю долину, розпалили багаття. Почували себе достеменно як первісні люди, а наш мамут на чотирьох колесах — єдиний представник цивілізації — зостався далеко край шосе.

Дядько витягнув з рюкзака шмат мисливської ковбаси, розрізав навпіл і кожен кусок настромив на шпеник.

— Буде пишна вечеря.— І подав мені один патичок.

Ми сиділи мовчки. Смажили ковбасу над вогнем. Пахло пригорілим жиром і димом. І даю слово, я ще ніколи не їв такої смачнющої ковбаси. Польська ковбаса під чорногорським небом. Розкіш та й годі, їж — не наїсися.

А потім на тринозі гріли чай, як звикле, по-траперському. Коли вода закипіла, дядечко всипав туди кілька пучок чаю. Чекали, поки завариться. Вода сичала, бризкаючи на вогонь, а над казанком здіймалася пара. Було щось таємниче в цьому звичайному готуванні чаю. І знову ми довго мовчали, втупившись у язички полум’я, що танцювали на жариві.

Раптом дядько задер голову.

— Буде погожа ніч. Що б ти сказав, коли б ми переспали отак просто неба? Витягнемо з намету матрац, позалазимо в спальні мішки, буде зовсім тепло.

— От і добре, — згодився я.— Це моя мрія — поспати просто неба.

Просто неба було прямо казково.

— Розкіш, — мовив я дядькові.— Як у найдорожчому готелі з видом на гори, з вентиляцією, музикою. І не треба платити великих грошей.

Я лежав, підклавши руки під голову, наді мною в гіллі шумів вітер, десь у камінні дзвенів потік, а проте панувала така тиша, що я чув своє власне дихання і дядечкове сопіння. Небо було темно-синє, мало не чорне, а зорі ясні-ясні та великі. Інше небо, не таке, як у нас, і зорі інші. І Чумацький Шлях, мов срібляста смуга, перетинав обрій понад застиглими хребтами гір.

— Про що думаєш? — зненацька спитав дядечко.

— Дивлюся на Чумацький Шлях. Він не такий, як у Варшаві.

— Тут його краще видно. Ми дуже високо і на півдні.

— І здається мені, що він пливе.

— Це серпневі ночі створюють таке враження.

— І що я малий-малесенький, такий, як порошинка.

— Може, ще менший, — засміявся дядько.

— Менший од порошинки і зовсім невагомий.

— Це так і є.

— І... так почуваюсь, наче не розумію самого себе... Наче не знаю, хто я такий.

— Це тільки доказ того, що ти мислиш.

— І смішно,— затнувся я, — але в цю хвилину мені бачиться, що наші загублені гроші перед оцією незмірною просторінню — суща дрібничка.

— Філософ з тебе, хлопче! А тепер — на добраніч. Треба спати, бо завтра... — Він підвівся на лікті й пильно глянув на мене.— Ех, не думаймо про завтра! Завтра, напевно, буде гарний день.

2

Солодко прокидатися після такої ночі.

Якусь мить я не розумів, де я і що зі мною діється. Може, це мати будить мене до школи, а може, я в таємничій канадській пущі над Ведмежим Озером, де напередодні я з вірним індіянином полював на лосів.

Розплющив очі. Ждав, коли із смерекової пущі вирине вінець рогів прекрасного бика. Проте він не виринав. Натомість я побачив димучу люльку дядька Леона і вже знав, де я.

Окрім люльки, показався і весь дядечко: замислений, оброслий, очі втуплені в синю далину. На тлі гірського краєвиду він скидався на пустельника, який розмірковує над таємницею природи. І ця задума, треба визнати, була йому вельми до лиця.

Я голосно позіхнув. Дядечко отямився. Привітав мене щирим усміхом:

— Чудовий день. Я наче аж помолодшав років на двадцять!

Я хотів сказати, що теж помолодшав на двадцять, але спохватився, що коли б мені убуло стільки років, то довелося б іще шість років чекати до народження, а шкода, бо день і справді видався гарний. Отож я гукнув, що почуваю себе, мов теля, випущене на свіжу травицю, хоча не мав поняття, як може почувати себе теля в такому випадку.

Дядечко ж мав поняття, бо зареготався і сказав, що у нього є несподіванка для мене. Несподіванка була запашна й соковита. Ожина на сніданок! І просто з дядькового солом’яного бриля!

— Звідки ця чудова ожина? — спитав я.

— Ба! — засміявся дядечко. — Хто рано встає, тому бог дає... ожину.

— Я ще ніколи не їв такої соковитої і солодкої.

— Трошки вище, понад лісом, її повно. Розкішна, скажу тобі, Марцінку! От бачиш — не помремо з голоду. Але це ще не все. Я зробив нове відкриття. У нас буде найвишуканіший обід...

Далебі, дядечко надибав стадо оленів або диких кабанів. Цікаво тільки, як же він на них полюватиме. Адже рушниці у нас немає. Хіба що, уздрівши дядечка, якийсь прегарний олень очманіє і дасть упіймати себе на мотузок од намету! Хто міг те знати. Од дядечка не знаєш, чого й сподіватися.

А проте йшлося не про оленів чи якусь іншу звірину, бо після сніданку я спостеріг, що дядечко дістає з намету вудочки.

— Риба! — вигукнув я.

Дядечко притулив палець до губів, жестом наказуючи мовчати.

— Тс-с! Не репетуй, бо зурочиш.

Нарихтував дві вудочки і коробочку з мушками. Мушки були штучні, але геть схожі на живих.

— Як тобі подобаються? Їх виготовляє один наш кооператив. Скажу тобі — перший клас! Чи не найкращі в світі. Навіть канадці купують у нас ці мушки.

Через незайманий ліс ми пішли понад потоком угору. Брели по пояс у папороті. Ранок був холоднуватий, і роса важкими краплями висіла на траві. Я зразу добряче намок. А потім ми дерлися через камінне громаддя. Здоровенні каменюки лежали тут, навалені одна на одну, утворюючи величезні тороси. А поміж каміння росли кущі ожини, всипані чорними ягодами, і карликові смереки.

Ми йшли, може, з півгодини. І раптом опинилися на рівній місцині. Перед нами потік розливався в невелике озеро, а далі височіла прямовисна скеля з білим, пінявим водоспадом. Вода кипіла під скелею, у запінених вирах кольору зеленого скла; дрібненькі, мов курява, бризки її мінилися на сонці веселкою; а далі вири переходили в гладку глиб.

Ми зупинилися в затінку, на пласкій скелі, що звисала над урвищем. Я глянув униз. Безодня там була майже голуба і така прозора, що на гладкому камінні дна видніли дрібненькі стеблини водяного моху.

І раптом я здригнувся. Біля самісінького дна побачив три великі пестрюги. Вони стояли нерухомо проти течії, тільки хвости їхні ворушилися в холодній воді.

Мені хотілося крикнути з захвату, але дядечко схопив мене за плече й відтягнув од берега.

— Тс-с! — сикнув.

Він сів на скелі. Вийняв з брезентових чохлів вудочки, коробку з гачками. Хвилину ретельно вибирав мушки. Дістав маленьку, з вузенькими крильцями. Прив’язав її до жилки.

Рухи його були повільні, благоговійні і спокійні, але певні. Солом’яний бриль, у зубах — люлька. Слово честі, він мені дуже подобався.

Наладнувавши вудочку, він став скраю каменя, попустив з котушки жилку, розмахнувся і кинув мушку понад безоднею. Вона пролетіла в повітрі, потім торкнулася спокійної води.

Ждали ми недовго. Срібляста блискавка пронизала прозору воду, і до мушки зненацька вискочила величенька рибина. Круг поплавка завирувало, жилка напнулася, мов струна, дядько знов попустив її, а тоді вправно підсік.

— Є! — вигукнув я.

— Здорова, як дракон! — засміявся дядечко, і очі йому блищали, мов у дитини.— Здорова, як дракон! — повторив.— Беруть, Марцінку. Певно, ще не бачили вудочки.

Пестрюга не була б пестрюгою, коли б не намагалася зірватися з гачка. Упавши на скелю, вона звивалася, немов срібляста пружина.

— Дракон, — знову осміхнувся дядечко.— Більшу рибину я спіймав тільки раз у житті в Лососині. А на гачок ішла, наче теля!

Яка гарна ця пестрюга: ясне черево, зеленкувата, мов вода, спина, а по боках — червоні цятки. Гарна та невдачлива, бо трапила на такого рибалку, як мій дядечко.

— Тепер спробуй ти. Треба ж тобі зі мною чогось навчитися.

Мені закалатало серце, і рука тремтіла, коли я брав вудочку. Дядечко повчав мене, ніби сварився.

— Це не батіг! — кричав.— Тримай м’яко! Звільняй! Попускай!

І мимохідь узивав мене роззявою, довбешкою, нікчемою. Дісталося мені добряче, але я не ремствував, бо того дня спіймав першу в своєму житті пестрюгу, а це вам неабищо, особливо для такого, як я, городянина.

Витягнув я ту пестрюгу — власним очам не вірив, але довелося повірити, бо рибина борсалася на кінчику жилки, скакала на камені й мало не втекла назад у воду. Щастя, що дядечко схопив її майже край берега. В усякому разі вона була жива, ще блискуча і моя, а коли я торкнувся її слизької спини — відчув, що став уже справжнім рибалкою.

Дядечко з усієї сили гепнув мене по спині.

— Молодець! Ловку штучку виловив.

Я думав, шубовсну з радощів у воду, але не шубовснув, тільки з рибиною в руці протанцював танець перемоги, а потім уже не хотів іти на обід, бо шкода мені було їсти цих гарних пестрюг.

Ловили ми до полудня. Опівдні стало страшенно жарко. Небо поблякло, спека так і лилася на землю. Ми поставали під водоспадом, і вода, розбиваючись на дрібнесенькі бризки, холодила нам обличчя.

Вертали ми з неабияким уловом: шість великих, мов дракони, рибин.

Дорогою дядечко розводився:

— Пестрюгу можна приготувати по-різному. Чудово було б засмажити її на свіжій олії. Та що вдієш — олії у нас немає, отже, цей спосіб відпадає. Можна замаринувати. Ото, скажу тобі, смакота, але на це ми не маємо часу. Дуже добра пестрюга заливна, тільки для цього потрібні всякі приправи, а їх у нас теж немає...

— Відпадає,— докінчив я.

— Так...— дядечко таємниче прижмурив око.— Але найсмачніша пестрюга по-рибальському. Тут не треба ні олії, ні приправ, ані маринаду. Досить мати тільки добрий апетит, а його нам не бракує.

— Не їсти ж її сирою! А як приготувати без олії, без приправ...

— Побачиш, — урвав дядечко. — Май терпець.

3

Нелегке це діло — мати терпець, якщо вже давно перейшло за полудень і кишки тобі грають розмаїті сумні мелодії.

— Хочу їсти,— сказав я, коли ми дісталися до табору.

— Чудово! — відповів дядечко.— Дома твоя мама скаржилася, що в тебе нема апетиту.

— Тепер я з’їв би й коня з копитами!

— То ще лучче. Це ж доказ того, що ти здоровий, що тобі йде на користь гірське повітря. На жаль, пестрюга ще не готова. Походи трохи — забудеш про голод.

Що було діяти? Пішов я глянути на славного нашого мамута. Він стояв собі край дороги і самою своєю присутністю глумився над красою природи. Аж дивно стало — отаким розвалиськом ми з Варшави доїхали до Чорногорії? Слово честі, це чудо, чорнокнижна магія, а магом-чудотворцем був, звісно, дядечко Леон. Це він якимись, йому тільки знаними способами, ухитрився вдихнути в нього життя і вичавити оті шістдесят кілометрів на годину. І хто б подумав, що ця археологічна знахідка ні сіло ні впало опиниться на висоті тисяча двісті метрів і тут сконає, — я ж бо й хвилинки не вірив, що мамут будь-коли звідси рушить.

Жаль мене огорнув, бо що інше може огорнути людину перед цим нещасним мотлохом?

Зненацька в лісі над шосе щось жахливо заревіло. Спершу я подумав, що то, може, поранений лев, але скоро збагнув свою помилку. Адже ми були в Чорногорії, а не в Лівії, Судані чи Кенії. Тим дивніше видалося мені це ревище. Поклав я собі розвідати, що воно таке.

І — душа в п’ятах — подерся навскіс по крутому схилу, всипаному камінням і де-не-де порослому карликовими буками.

Ревіння ставало щораз дужче, щораз жахливіше, немовби сто левів рикало в нубійській пустелі. Я власним вухам не вірив! А коли раптом почув ті несамовиті згуки у себе над самісінькою головою — був уже певен, що за мить стану віч-на-віч із страхітливим звіром.

На щастя, за мить виявилося: то не страхітливий звір, а премилий чорногорський віслюк. Стояв серед каміння і, задерши голову, ревів.

«Дикий осел», — подумав я. У якійсь книжці я читав, що на землі ще живуть осли в дикому стані і вони буцімто вельми небезпечні. Отож годі й сумніватися — переді мною представник тієї дикої породи.

Тим часом цей представник, забачивши мене, геть остовпів.

Коли б я мав ласо, то не моргнувши й оком, накинув би віслюкові на шию і одіслав би цей цікавий екземпляр до варшавського зоопарку. І про мене написали б в «Експресі»: «Марцін Цедро, учень сьомого класу, великодушно подарував нашому зоопаркові чудовий екземпляр дикого осла». Та ба, не було у мене ласо. Що я міг зробити? Лишалася тільки одна приємність: дивитися, вирячивши очі.

І ми дивились одне на одного, але скільки ж можна дивитися? Осел перший втратив терпець. Вишкірив жовті зуби та як зареве — мені аж мурашки по спині побігли!

І раптом появилась у мене чудова ідея. Збігаю я до табору і гукну на поміч дядечка Леона. А він уже дасть раду з цим чудовиськом. Піймає, потім зробить з нього смирне телятко. Взявши ноги на плечі, я щодуху кинувся по допомогу.

— Рятуйте! Дикий осел! — заволав я біля намету.

Дядечко сидів біля вогнища і щось чаклував.

— Не заважай, — буркнув. — Ти ж бачиш — я зайнятий!

— Їй-богу, дикий осел! — крикнув я.

— Що з тобою, Марцінку, чи не сонячний удар? У Європі ж немає диких ослів.

— Хіба ви не чули, як ревів?

— Чув. То, мабуть, звичайний осел.

— Я бачив на власні очі! Зовсім дикий!

— Викинь собі це з голови, хлопче. Тут повно віслюків, їх використовують просто як тяглову силу. А що реве? Та ж кожен осел реве, особливо коли він хоче їсти або пити.

Я не міг викинути собі з голови, бо був певен, що здибав саме дикого віслюка. Не викинув і після обіду, коли ми вирушили на ослячу виправу. А поки що мене зацікавило дядечкове чародійство. Як я вже згадував, дядечко сидів навпочіпки й щось чаклував. У вогнищі горіли здорові головешки, над ними звисав міцний дріт, а на дроті — наша риба. Дядечко повільно обертав дріт...

— Це пестрюга з рожна,— сказав він.

Риба пахла так смачно, що мені слина потекла. Здавалося, що відтоді, як ми виїхали з Варшави, я й рісочки в роті не мав.

— Можу покуштувати, — великодушно озвався я.

Дядько зняв з дроту одну рибину, поклав її на покришку від судків.

— Хай прохолоне, — мовив,— а тоді покуштуєш.— Щоб мені волосся між зубами виросло, коли тобі не смакуватиме!

Мушу визнати, дядечкові ніколи не виросло волосся між зубами, бо пестрюга з рожна була суперласощами. Знявши пригорілу шкірку, я побачив чудове, ніжне, рожевувате м’ясо. Воно трішки пахло димом і риб’ячим жиром. Одірвав шматочок. Ну, скажу я вам — розкіш! Куди там усякі фрикасе! Їжа богів!

— Ну як? — поспитався дядько.

— Нічого,— відповів я. — Можна їсти.

— Якщо тобі не до смаку, то я можу відкрити гуляш із телятини.

— Ні! — вигукнув я.— Це просто восьме чудо світу! Восьме і дев’яте водночас, а вам, дядечку, треба присвоїти за це звання заслуженого кухаря!

По обіді нас огорнули блаженні лінощі. Полягали ми на матрацах біля потоку, в тіні ялин. В животах у нас було чудо кулінарного мистецтва, у вухах — шум водоспаду, а в головах — розмаїті веселі думки, бо ж відомо: після такої учти ні про що більше не хочеться думати, тільки про щось веселе й безтурботне.

Отак ми думали б до самого вечора, коли б не жахливий рев осла.

— Сто чортів! — зірвався дядько.— Не міг цей капловухий вибрати собі іншого місця!

— Я ж вам казав — то дикий осел.

— Дикий не дикий, а реве, як та єрихонська труба. Певно, шукає води. Треба нам його вполювати.

Мені дуже сподобалась ця думка,— адже я ще зроду не полював диких ослів. Дядечко, мабуть, полював, бо взявся до роботи так, наче був старим ловцем. Зійшов на берег там, де вода зрошувала траву, нарвав цілий сніпок. Буйна трава, запашна, соковита, саме для осла. Зв’язав її мотузком і засміявся:

— Я буду просто мулом, якщо ми не спіймаємо цього віслюка.

Насправді дядечко Леон ніколи не став мулом, але якби й став, то це був би наймиліший мул у світі.

Взяли ми снопик соковитої свіжої трави і подалися туди, відки долинало ревище. Незабаром серед кам’яного громаддя побачили розкішні вуха, а тоді й самого віслюка. Ревів, наче з нього шкуру лупили. Уздрівши нас, а скоріше, мабуть, уздрівши дядечка, він замовк. Шкірив тільки зуби і через це став схожий на одного мого товариша — Франка Крупінського.

— Ехо-о-о! — зненацька закричав дядечко, мов професійний погонич мулів у Новій Мексіці. Голос у нього був такий зичний, що віслюк, якби міг, позеленів би з подиву.— Ехо-о-о! — повторив дядечко, потому прив’язав до снопка довгу мотузку і кинув його віслюкові.

Той відчув, що тут пахне смачним почастунком. Не сподіваючись підступу, неквапом підійшов до снопка. Схопив зубами чубок трави. Дядечко дав йому покуштувати, а коли віслюк хотів скубнути ще раз, легенько потягнув за мотузок.

Почалася чудова забава. Тільки-но осел підступав до снопка — дядечко тягнув за мотузок. Так ми дісталися до табору, а далі й на берег потоку. І виявилося те, що мало виявитися: віслюк страшенно хотів пити. Побачивши воду, він забув про сніпок трави, кинувся до потоку і заходився пити. Пив, пив, пив — я думав, що лусне. Але, на щастя, він лиш пирхнув кілька разів і почав скубти траву.

Дядечко пустотливо прижмурив око.

— Ти ж казав, що це дикий осел.

— Казав. Мені й досі здається, що він дикий.

— Ну, коли так, то треба приручити його. Ти вмієш приручати диких ослів?

— Ні.

— Я теж не вмію, тож лучче даймо йому спокій. Якщо він розумний, то сам приручиться і залишиться з нами.

Віслюк зостався на волі, нам здавалося, що він наш, і всі були вдоволені, а найпаче наш представник чорногорської фауни. Ні з того ні з сього він весело хвицнув, перестрибнув через великий камінь, чвалом погнав на нашу галявину, а там повалився на спину, дико заіржав та й ну качатися по траві.

І — о диво! — лишився на галявині, став уже майже нашим ослом.

4

Віслюк був такий милий і так скоро став мешканцем нашого табору, що тепер ми дали б себе порубати за нього.

Увечері ми сиділи біля багаття, гріли в казанку чай і доїдали рештки обіду: дві пестрюги з рожна.

Віслюк, ясна річ, не сидів і не їв пестрюги — він стояв під навісом гілля і жував жуйку. А міна у нього була — мов у старого філософа.

— Як ми його назвемо? — спитав я дядечка за чаєм.

Дядечко радісно потер руки.

— Оце ідея! Можна оголосити блітцконкурс на краще ім’я для нового члена нашої родини. Кожен напише на папірці свою пропозицію, а потім...

— Отож, — урвав я дядечкову мову.— Хто потім розсудить, яке ім’я лучче?

— Це просто: віслюк! — засміявся дядечко.

— Ну гаразд, але звідки ми узнаємо, яке ім’я припаде йому до смаку?

— Станемо по обидва боки галявини і гукатимем його. Побачимо, до кого першого він підійде.— Дядечко витягнув з кишені записничка, видер з нього два аркушики, подав один мені.— Тільки добре подумай, бо той, хто програє, цілий день митиме посуд.

— Гаразд, — відповів я.— Постараюся виграти.

Почав я міркувати, як назвати нашого віслюка, і що довше думав, то порожніше ставало мені в голові. Хоч ти що — нічогісінько не спадало на думку! Взагалі, як ти назвеш осла? Пса — то зовсім інша річ, кота — теж, але з ослами я ніколи не мав діла.

— Є вже щось? — запитав дядечко і подав мені свій аркушик.

На жаль, у мене нічого не було і не було б, якби раптом мені не стукнуло щось у голову. Отож я хутенько написав на своєму папірці великими літерами: АЛІ-БАБА. Хай дядечка завидки беруть! Хай знає, що й у мене є ідеї. Бо куди там ота буденна КУБА проти мого екзотичного — АЛІ-БАБА.

— Браво! — вигукнув дядечко.— Мені дуже подобається. Побачимо, що скаже на це наш милий віслючок.

І ми стали по обидва боки галявини, я — під столітнім буком, дядько — під стрункою ялиною, а посередині, з міною філософа — наш капловух. Дядько дав знак, і ми загукали: я — «Алі-Баба», дядечко — «Куба». А вийшло з того казна-що, бо наші голоси зливалися в один нерозбірливий крик:

— Алі-ку-ба-ба-ба-ба-ку-алі-ба-ба!..

Ми дико репетували, а осел хоч би що — і вухом не повів. Стовбичив на тому самому місці і зневажливо помахував хвостом.

Аж ось у лісі почувся високий співучий голос:

— Гей-о-о-о! Бушине... Гей-о-о-о!

Віслюк наставив вуха. Хвилину стояв нерухомо. Раптом здригнувся і чвалом рушив туди, відки долинав поклик.

Ми стетеріли. Дядечко глянув на мене, я — на нього, а тоді разом подивились услід ослові, що біг з галявини геть. Так і стояли ні в сих ні в тих. Отже, наш конкурс — велика невдача, а до того ж хто тепер завтра митиме посуд? Зненацька ми зайшлися реготом. Здавалося, от-от луснемо зо сміху, але не встигли луснути, як побачили на узліссі старого чорногорця. Він вийшов із лісу, мов привид. Спинився перед нами, тримаючи за гриву осла.

— Добри вечер,— промовив високим співучим голосом.

— Доброго вечора, — відповіли ми, і по тому наша розмова поки що скінчилася, бо старий говорив по-сербському, а ми — по-польському, і довго не могли одне одного зрозуміти.

Дід був худий, костистий, жилуватий. Смагляве лице, посічене безліччю зморщок, чорні очі, орлиний ніс і сиве волосся, що вибивалося з-під виношеного капелюха. У відблисках вогню він скидався трохи на мару, а трохи на статую, і коли б не осел, якого дід і досі тримав за гриву, я подумав би, що то появився ворожбит із казки.

Я не мав уявлення, як треба поводитися в такій оказії. Але ж зі мною, на щастя, був дядечко Леон. Він поводився так, мовби цей старий чорногорець ходив разом з ним до школи, мовби вони сиділи на одній лаві й підказували один одному на уроках.

Отож дядечко широко розвів руки і привітав діда по-старопольському гостинно. Розмовляв з ним якоюсь незрозумілою мовою — трохи по-польському, трохи по-російському, може, навіть по-турецькому. Лихо його знає. Незбагненно, але факт: старий зрозумів його і небавом уже почував себе так, ніби завітав до знайомих на дружню розмову. Він приязно усміхався, а дядечко правив своєї: що віслюк — це наймиліша під сонцем істота і ми доглядали його, як свою дитину, йому бракувало тільки пташиного молока; що старий нагодився дуже вчасно, бо Бушин знидів би з туги і взагалі... Мав талант мій дядечко, що мав, то мав! За хвилину він зобразив сценку, як ми привели віслюка до водопою, і мало не розплакався, оповідаючи, як жадібно ослик пив воду.

Дід стояв геть зачарований. Тільки одно приказував:

— Я два дні шукав його... Два дні його шукав... а він, псяюха, втік од мене...

Оце так він приказував, слово честі, бо зрештою я дещо втямив.

Дядечко тим часом підвів горянина до багаття, посадовив на почесному місці і дав концерт польської гостинності. Такий уже він є, мій дядечко. Не зважав, що ми зазнали краху, сидимо без гроша й без надії на дальші мандри. Витяг із рюкзака рештки нашого харчу. Відкрив бляшанку гуляшу з телятини, розігрів над вогнем, десь на дні рюкзака викопав пляшку зубрівки, налив у алюмінієві кухлі і — чим хата багата.

Випили найперше за здоров’я Бушина, тоді за польсько-югославську дружбу, за польських партизанів і за югославських партизанів, і випили б, напевно, за здоров’я всіх партизанів на світі, якби стало зубрівки.

Старому повеселіли очі, дядечкові почервонів ніс, а мені вже під час тосту за польських партизанів захотілося спати, бо спекотливий день геть стомив мене.

Я чув іще, як вони співали польських і чорногорських народних пісень, а далі тільки шум потоку лунав мені у вухах та зорі кружляли надо мною, а може, то були іскри з багаття. Я заснув.

5

— Вставай, лінивий борсуче! Вставай, сонний байбаче! Ми йдемо у високогірний похід!

Я не знав, що зі мною сталося. Заснув біля багаття, а тепер зручно лежав на матраці, у спальному мішку, вилупивши баньки на чисте небо, що прозирало крізь гущавину гілок. Ще мить — і я побачив осла, який так і не став моїм Алі-Бабою, а коло нього — старого чорногорця.

— Дідусь запросив нас до себе! — гукав наді мною дядечко.— Вставай, бо скоро вирушаємо в гори, на полонину. Пізніше буде жарко.

Нова несподіванка! Ми лишилися без гроша, наш повіз геть розпадається, а дядечко рихтується у високогірний похід. Мені вельми сподобалась ця ідея. Я мріяв побувати колись у високих горах. А однак трохи побоювався. З чого ми житимемо? Хіба що на полонинах Синяєвіни росте манна, яку торік посіяв наш дбалий хазяїн віслюка.

Проте часу на роздуми не було. Коли вже дядечкові стукнуло щось у голову, то цьому не зарадиш. Я вискочив із спального мішка і зарепетував:

— Ур-р-ра! Ми йдемо в гори!

А луна відповіла мені:

«...ори...ори...ори...».

І знову стало чудово. І знову на нас чекали нові пригоди.

Тим часом ми ладналися до походу. Старий горянин зробив з матраців сакви. Туди ми всунули намет і рюкзаки, і Бушин мав усе це тарабанити. Я думав, що він зігнеться під такою вагою, але наш капловух рушив бадьоро, мовби ніс на спині немовля.

Попереду виступав дідусь, ведучи Бушина, за Бушином — дядько Леон, а позаду — я. Добулися ми до шосе, де в тіні струнких ялин, серед непорушної тиші дрімав наш славний мамут.

— Дядечку,— запитав я, — він тут уже назовсім зостанеться?

— О ні! — заперечив дядько.— Побачиш, ми ще проїдемо ним кілька добрячих кілометрів.

— Ви, дядечку, мабуть, вірите в чудеса!

— Ні, дорогенький, я вірю в мамута.— І додав поважно: — Наш мамут наче от-от розпадеться, а тим часом він ще ого-го!

Я не знав, що мало означати це зичне «ого-го!», але дядечко, либонь, знав. Я тільки поспитав:

— Ми зоставимо тут нашого мамута?

— А що йому станеться? Не журися, в ньому ніхто не розбереться.

— А як упаде комусь в око? Там є ще кілька каністер бензину.

Дядечко нетерпляче цмокнув.

— Та його ж ніхто не вип’є. Треба трохи довіряти людям.

Дідусь чорногорець, уздрівши нашого мамута, зупинився.

— Це ваш? — запитав.

— Наш,— гордо відказав дядько.

— Ловка машина! Пам’ятаю, в першу світову війну я був на фронті, і якось один генерал приїхав такою... Тепер їх уже нема. Халтуру роблять! — плюнув крізь зуби і гукнув на Бушина: — Гей-о-о-о! Бушине, гей-о-о-о!

— Бачиш, — обернувся до мене дядечко, — тільки він оцінив нашого мамута.

Із шосе ми звернули на гірську стежку. Вона петляла по крячистому схилу, всипаному дрібним камінням. А коли ми проходили над урвищем по таких вузеньких виступах, що тільки б трошки поковзнутись — і полетів би в безодню, я просто захоплювався Бушином. Він спокійно ступав за дідком, киваючи влад головою. Навіть не спіткнувся.

— І як йому не запаморочиться голова? — спитав я у дядечка.

— Людино добра, та це ж найлуччий альпініст серед усіх в’ючних тварин! Там, куди не добереться ні кінь, ані мул, осел іде, заплющивши очі. Без осла в цих горах було б не життя, а мука. Він тут і автомобіль, і трактор, і вертоліт. Словом, незамінний транспорт. Витривала істота й розумна. І якщо іноді когось прозивають ослом, то для людини це має бути честю, а для осла, на жаль, образою.

Кортіло мені гукнути дядечкові: «Гей ти, осле дарданелльський!» — цікаво, чи за велику для себе честь він би це мав? Одначе я не гукнув, бо ми саме підходили до пінявого потоку, над яким висіла вузенька кладка з двох смерек. З одного боку височіла кам’яна стіна, під стіною був вузький карниз і — провалля. Потік гуркотів, спадаючи вниз. Вода розбивалась об скелі на райдужні бризки, і в повітрі стояв туман. Од нього кладка була волога та слизька.

Перебиратися такою кладкою — це, думалося мені, справжнє шаленство!

Дідусь чорногорець зупинився. «Може, повернем назад?..» — думав я. Де там! Старий узяв повідець біля самої морди Бушина і перший ступив на хибку кладку.

— Гей-о-о-о! — крикнув. — Гей-о-о-о!

Віслюк пирхнув, а тоді спокійно рушив за горянином. Я заплющив очі. Здавалося, вони ось-ось полетять у потік. Я чув тільки оглушливе ревіння води і високий, співучий голос горянина:

— Гей-о-о-о! Бушине... Гей-о-о-о!

А коли розплющив очі, вони були вже по той бік.

— Їм треба виступати в цирку,— сказав я.

Дядечко радісно зітхнув.

— То було прегарне видовисько. А тепер ми чимчикуймо! Легко йому казати — чимчикуймо. Хай чимчикує перший, хай покаже, на що він здатен, бо я зовсім не мав такої охоти. Відчував, що ноги мої — наче з вати, а в голові хаос.

— Боїшся? — спитав дядечко.

— Ні, тільки трохи.

— Якщо тільки трохи, то це чудово, бо я теж тільки трохи,— засміявся він і перший ступив на кладку. Стовбури зігнулися під ним, але дядечко не повернув назад.

Що мав я робити? Не годилося виступати в ролі перепудженого городюка. Раз козі смерть! Рушив. Не глядів ні ліворуч, ані праворуч, втупився просто перед себе і дрібно ступав по слизьких колодах. І не зчувсь, як опинився на тому боці. Зітхнув з полегкістю. Радісно мені стало, бо це дуже приємно — подолати свій страх, подужати слабість.

Я подужав. І тішився, що й не сказати.

6

У дядечка Леона і грошем не пахне, а поводиться він так, наче Рокфеллер чи якийсь інший Форд.

Був у нас гарний транзисторний радіоприймач, оригінальний, японський, фірми «Мізуно», і ось уже його нема. А сталося це так. Дідусь влаштував великий прийом. Зібрав синів, невісток, зятів. Усі, звісно, чорногорці і всі на диво сердечні. Прийняли нас так, ніби ми з давніх-давен належали до їхнього пастушого клану.

— Дивіться, — каже дідусь, показуючи на дядечка,— Це представник шляхетного польського народу господин[1] Леон.— А потім перелічив усі чесноти мого дядечка і сказав, що його треба вгостити.

Як тільки запали сутінки і погасли останні відблиски на високих горах, молоді горяни розпалили вогнище й заходилися смажити ягня на рожні. Смажили та грали на всяких інструментах — скрипках, флейтах, басах — і співали прекрасних чорногорських пісень. Ягня смажилося, жінки повертали його то на один бік, то на другий, а чоловіки все грали, співали і наливали в кухоль то слив’янки, то вина, і кухоль ішов од рук до рук. І було достеменно так, як у старовинних казках.

Найбільш казковим видавався наш дядечко. Він не знав сербської мови, а співав, ніби природжений горянин із Синяєвіни, і собою скидався на чорногорського короля, про котрого ще й досі в народі ходять легенди. Я певен, що про дядечка Леона теж ходитимуть легенди, бо коли дійшло до танців, мій рідний дядько під чорногорську музику врізав нашого куявяка, а потім оберка[2], викликавши цим загальне захоплення. Наприкінці розповів про польських партизанів, про те, як у Кампіноській Пущі вони напали на загін фашистів і геть усіх повибивали.

Люди слухали, пороззявлявши роти, і волосся їм настовбурчилось, а найдужче мені, бо дядечко так гарно зобразив цю сцену, що волосся мусило настовбурчитись. Він став перед вогнищем і ну показувати.

Він був партизан, а ягня на рожні — гітлерівський загін, до того ж мотомеханізований. От дядечко схопив чималеньку палицю і кричить:

— Ми — па... па... па... А вони — трах... трах... трах... Ми гранатами: бам! бам! бам! А вони з міномета — бах! бах! бах! А тоді наші: «ур-р-ра!» А вони в кущі!..

Тим часом ягня, звісно, не втекло в кущі, бо вже засмажилось і аж просилося, щоб його з’їли. Отож його поклали на дошку, а дідусь вийняв великий ніж, погострив на бруску і заходився ділити. Кожен дістав шмат чудової печені, кусок хліба і кухоль червоного вина.

Про те, яка пресмачна була та печеня, годилося б написати окрему поему.

Але я повинен докінчити розповідь про транзистор.

У нас був чудовий транзисторний радіоприймач фірми «Мізуно». Приймав усі європейські станції на середніх та довгих хвилях, а проте, щиро кажучи, од часу виїзду з Варшави ми ні разу не вмикали його, бо дядечко волів слухати шум потоків і спів пташок. Тим-то приймач лежав на споді в рюкзаку, разом з фотоапаратом, і чекав, коли ми пустимо його в діло.

Дядечко згадав про нього оце аж тепер, на висоті тисяча шістсот метрів, бо надумав поставити по радіо годинник. Не знаю, відкіля ця думка. В наших мандрах він звичайно орієнтувався по сонцю, як первісна людина. А тут йому зненацька заманулося стати людиною цивілізованою. От увімкнув він приймач і одразу ж піймав Сараєво. Але замість сигналу часу ми почули концерт боснянської народної музики. Спершу грали, а потім співали, і найкраще співала якась жінка з оксамитовим голосом. Можна б слухати, слухати й заслухатись до нестями. Тож нічого дивного, що ми заслухалися, а дідок радісно зітхнув:

— Ех, нема луччого, як старовинні пісні!

— Нема,— вторував дядечко.

— Серце крається... Босняки ловко співають. Я знав одного — разом воювали, — як заспіває, то по горах так і линуло. Ех, линуло...— докінчив задумливо.

Дядечко був страшенно зворушений, що так линуло по горах, от і поспитав:

— Хотілося б вам інколи послухати, як співають босняки?

— А чом би не хотілося.

— То прийміть од мене цей скромний дарунок.— Він урочисто вклонився і вручив дідусеві транзисторний приймач.

Отак ми позбулися японського приймача, і дядечкові вже не доведеться перевіряти годинника по радіо. Назавтра вранці я спитав його:

— Чи не можна послухати Варшаву? Цікаво, яка там у нас погода?

— Мабуть, така сама, як і тут, — трохи насупившись, одказав дядечко.

— І не зайве б узнати, яка температура води у Віслі.

— Нормальна! — буркнув.

— І взагалі я вже давно не чув польської мови.

— А я з тобою як балакаю — по-турецькому?! — гукнув дядечко.

— Авжеж,— кинув я ущипливо, — мені якраз і здається, що з тими горянами ви розмовляєте по-турецькому.

— Розмовляю, як умію. Головне — ми чудово розуміємо один одного.— Великий чародій закурював люльку. Тягнув, цмоктав, сопів, наче в такий спосіб хотів показати, що він добре знає мої думки. І раптом усміхнувся: — Любий мій, якщо люди ставляться одне до одного сердечно і дружньо, вони завжди порозуміються. А з тим транзистором не мороч мені голови. Захотів, от і віддав. І не жалкую. Люблю давати, і ти не вчи мене!

— Та я ж нічого й не сказав...

— Знаємо таких!

— Дядечку,— зітхнув я.— Можна було б продати того приймача. Якщо не помиляюся, ми сидимо без гроша... А мені так хотілося б побачити море і пальми...

— Не хвилюйся. Скоро побачиш... Ого!

7

Тим часом я побачив таке, чого навіть біля Адріатичного моря не побачиш.

Це сталося після сніданку. В горах дув вітер, і на полонині поміж кам’яними брилами хвилювалися трави. Здавалося, що весь величезний схил пливе через бескеття до гірських верховин. А небо фіалкове, всіяне білими хмарами, як ото море піною.

Молоді пастухи рано погнали овець та кіз на пасовисько. Високо, під самими скелястими верховинами маячила отара. Мов хмарка, посувалася вона зеленим схилом.

Ми сиділи під куренем. Дядечко з люлькою в зубах, у солом’яному брилі походив на справжнього чабана. А я поринув у роздуми. Мріяв про акул та пальми. Ось я вже сиджу собі під пальмою, дивлюся, як акули крають пінясті хвилі, як дельфіни граються в затоці, а тут зненацька на голову мені падає здоровенний кокосовий горіх. На мить мені аж у очах потемніло, але тільки на мить, бо враз я почув дядечків голос:

— Слухай, Марціне, а ми часом не забули занести канарків до тебе?

Бах! Лопнули мрії, і я знов опинився на полонині, чи скоріше — у Варшаві, бо канарки ж були у дядька, на вулиці Вікторській. Ну певне — забули, та воно й не дивина, бо перед виїздом у дядечка був просто космічний балаган!

Тут я мушу пояснити, що дядечко Леон не мав дружини, зате мав три пари канарків. Один із них — Філон — на співацькому конкурсі в Палаці культури дістав навіть першу премію і медаль! Словом, артист, та ще й лауреат. А тепер на великого артиста і його товаришів по недолі чигала голодна смерть, бо ми забули перенести канарків із дядькового помешкання до нашого дому!

Зажурилися ми і ні про що більше не думали, як про тих нещасних пташок. Отак журилися б, либонь, до самого вечора, коли це раптом дядечко весело засміявся:

— Канарків урятовано! Мама напевно забрала вже їх додому! Я ж залишив їй ключі...

До нас одразу вернув добрий гумор і весь світ видався кращий. Чого ще нам бракувало? Ми добре поснідали, дихали цілющим, живодайним повітрям, милувалися на чудовні гірські краєвиди! Жити б і не вмирати! А за хвилину ми мали уздріти таке, що годі було навіть передбачити.

На стежці, яка виринала з-поміж дерев, показався екзотичний караван: кілька в’ючних ослів і люди — кілька голих до пояса чоловік, котрі погукували й покрикували. Попереду йшов високий бородань. Здалеку він скидався на бедуїна: голова обмотана білим рушником, а погляд — втуплений у синю далечінь.

— Хто б це міг бути? — здивовано спитав я.

Дядечко нічого не одказав, тільки підвівся і повною гідності ходою подався назустріч караванові. Подався і я — цікаво ж узнати, що то за люди.

Дядечко мій був такий, як завжди: коли б міг — привітав би їх хлібом і сіллю. На жаль, ні хліба, ні солі під рукою не було, отож наш маг і чародій вітав їх добрим словом. Спершу по-польському, потім отою своєю сербо-турецькою мовою, а впевнившись, що його не розуміють, почав англійською. Бедуїн мовби на те тільки й чекав. Обличчя йому засяяло, і він затарабанив з дядечком по-англійському, наче в животі у нього ввімкнулася магнітофонна стрічка!

Я нічогісінько з того не тямив, тому стояв, мов на турецькій проповіді. А дядечко тим часом дарував свої безцінні усмішки.

Я ждав, що з усього того виникне.

Виникла велика сенсація, бо з’ясувалося, що то ніякий не караван, а англійська наукова експедиція з інституту фармакології, а чорний бородань — зовсім не бедуїн, а доцент університету. Але то ще нічого! Найважливіше мало виявитися щойно за хвилину. Дядечко підступив до мене і сказав:

— Здається, на деякий час ми врятовані.

— Врятовані? — здивувався я.

— Так, мій любий... Ми ловитимемо гадюк.

Почувши це, я сторопів.

— Гадюк?! — вигукнув.— Навіщо вони?

— Спитай учасників експедиції,— усміхнувся дядечко.— Їм змії потрібні для якихось наукових експериментів. Довідались, що на Синяєвіні цієї погані сила-силенна, от і вибралися сюди; і нібито добре платять за спійманих гадюк.

Він сказав це так, наче йшлося про світлячків або сонечка. А я подумав, що доведеться ловити гадюк, і збілів, як крейда, а шкіра на мені затерпла.

— А ви, дядечку, ловили коли-небудь гадюк? — спитав я, тремтячи з хвилювання.

— Ні, не ловив, але всього можна навчитися.

— Це ж дуже небезпечно!

— Якщо вони ловлять, то чого б і нам не спробувати? Праця корисна, для науки, в добрих кліматичних умовах. Щиро кажучи, привабна. Я ще ніколи не ловив змій. Усього треба спробувати.

От тобі й маєш! Мій дядечко, про якого писали в газеті «Жицє Варшави», що він винайшов електронну машину, здатну за секунду розв’язати скількись там математичних задач, одним словом — гордість родини і науковець на всю губу, раптом хоче стати ловцем змій!

Ком-про-ме-та-ція!

— Краще вже вертаймо додому,— запропонував я скромно.

— Ба! Чим же вертати? — весело вигукнув дядечко. А коли побачив, що я зажурився, поторсав злегенька мене за вухо: — Вище голову! Даю тобі слово — нічого нам не станеться. Спробуймо, а як не сподобається, то ми їм подякуємо, та й усе. Немає, мій любий, безвихідного становища. Треба тільки безжурно дивитися на світ і вміти жити з людьми. Вище голову, Марцінку, побачиш, яке то цікаве діло!

8

— Скільки вони платять за одну гадюку? — спитав я дядька Леона, коли ми вернули до свого намету.

— Долар.

— Нічогенько! — мовив я.— Це, виходить, по сімсот п’ятдесят динарів.

Ми одразу взялися рахувати: коли б спіймати десять гадюк, то заробили б сім з половиною тисяч динарів, за сто одержали б сімдесят п’ять тисяч, а за сімдесят п’ять тисяч динарів можна пуститися в далеку подорож. Ми сиділи перед наметом, пили козяче молоко і в думках уже були щасливими господарями долі. А гадюки чекали на нас і самі аж просилися, щоб їх ловили. За кілька днів ми матимемо кругленьку суму, плюнемо на мамута, купимо собі у Будві човна й попливемо під чорним вітрилом.

Життя знову видалося нам гарне й чарівне.

Тим часом англійці обладнували табір. Посередині поставили великий червоний намет, де мали бути комора і кухня, а навколо — невеличкі жовті табірні наметики.

До обіду табір був готовий. Доцент уже не скидався на бедуїна, бо зняв з голови рушника. Став нормальним англійцем. Курив люльку, говорячи, гугнявив і всміхався.

Прийшов до дядечка і запросив нас на обід — хотів побалакати з ним про змій.

Табір, треба визнати, вони обладнали першокласно — просто кібернетично, даю слово! Кухня сучасна — два балони з газом, плита на чотири конфорки і казан для окропу. А комора — наче аптека: кожна скринька під номером, на кожній — табличка з написом, який продукт і скільки його в скриньці. Усе в бляшанках і все в порошку або в пігулках, вітамінізоване, щоб англійцям не повипадали зуби.

їли ми той обід у порошку і балакали про змій та інші речі, зрештою, і не знаю, про що саме — адже розмовляли англійською мовою, а я по-англійському ні бе ні ме. Лишалося мені тільки робити розумну міну, коли всі сміялися. Ганьба!

На обід, здається, був суп з грибами, а тоді тушкована яловичина і пудинг з кремом. Коли б навіть подали спершу пудинг, а далі суп — теж нічого б не сталося, бо той пудинг сміливо міг би правити за суп, а, приміром, яловичина — за пудинг. Мені ці порошкові наїдки страшенно не смакували, але вередувати не доводилось. Я їв, заплющивши очі, насилу ковтав, одначе робив це так, ніби то були самі фрикасе, кухня спеціальної категорії.

З’ївши нарешті ту клейку мазь, яку вони називали пудингом, я з полегкістю зітхнув: тепер уже не треба вдавати, що то мені дуже до вподоби. На додаток я ще промовив «thank you»[3] — хай не думають, що я кепсько вихований — і почав жахливо нудитися.

Дядько, звісно, не нудився, бо не змовкаючи розмовляв про змій. З його виду й жестів можна було зробити висновок, що він — найліпший знавець усяких гадів і від самого дня народження нічого не робив, тільки ловив змій, та ще, може, самих гримучих і кобр!

Нарешті він підвівся, потер, як звичайно, руки і сказав:

— Матимемо чудову роботу. Думаю, за кілька день ми заробимо такі гроші, що зможемо гуляти по всій Югославії. Зараз вирушаємо на розвідку.

Доцент поділив нас на групи, роздав мапи і кожній групі визначив місце, де шукати. Мене приставив до Тома, молодого студента-фармаколога. Ми мали обнишпорити велику долину на східних схилах Синяєвіни; називалася вона дуже романтично — Долина Сріблястих скель. Мій товариш, бачилося, душа-хлопець, особливо тим, що нагадував мені славнозвісного англійського футболіста Чарлза Райта — його фото я кілька разів бачив у «Спортивному огляді».

Отож він видавався дуже славним і симпатичним, тільки мав одну ваду: не тямив ні слова по-польському. Я ж не знав жодного англійського слова, окрім «thank you» та «shut up».[4] А проте виявилося, що не завжди треба знати мову свого співрозмовника, аби порозумітися з ним. Іноді досить мати тільки руки та ноги і вміти інтелігентно користуватися ними.

Тільки-но ми вийшли з табору, я враз показав пальцем на Тома, промовив: «Чарлз Райт» і вдав, буцімто ганяю футбольний м’яч.

Він миттю збагнув, про що йдеться. Засміявся, показав на себе і теж начеб погнав м’яча. Отак ми провели футбольний матч Польща-Англія і нареготалися за всі часи. Він знав, що я граю правофланговим у шкільній команді, а я знав, що він грає в університетській команді, і одразу все стало all right[5].

Том не хотів лишатися в боргу; він поважно виконав потрійний стрибок і сказав «Юзеф Шмідт».

— Золота медаль на Олімпіаді в Токіо! — гордо вигукнув я.

— Oh, yes,— потвердив Том.— The gold medail in Tokyo!

І все було ясно, а найясніше — що нашого славнозвісного стрибуна знають у всьому світі. Всі аж очі вирячили, коли він стрибнув на шістнадцять метрів і вісімдесят п’ять сантиметрів. От, будь ласка, хіба так важко порозумітися з англійцем?

Діставшися Долини Сріблястих скель, ми вже геть заприязнилися. Розповіли один одному безліч цікавих речей. Щоправда, від тієї розмови мені боліли руки, але чого не зробиш задля чужоземця, та ще такого симпатичного, як Том.

Зупинилися ми на високій верховині. Гірський хребет вигинався дугою до вершини. Під самою вершиною лежала чимала скеляста улоговина, всипана камінням. Кругом тільки камені, камені й камені!

Нижче, серед круч, тягнулася прегарна долина. По той бік на схилі видніли плоскі, круті кам’яні брили. По них текла вода, і ті брили ряхтіли під сонцем, мов срібні плити. Це від них походила назва долини. Ми стояли мовчки, онімілі з захвату перед красою цієї грізної і дикої пустелі. Тиша дзвеніла у вухах. Вітер ущух. Усе застигло в спекоті південного сонця, і лиш тіні хмар повільно сунули по висріблених кам’яних громадах та зелених схилах, немов чудовиська, що женуться одне за одним.

Отож ми стояли занімілі, але німіти на дуже довго не випадало. Треба було шукати змій. Кругом — справжня пустизна: ані стежки, ні навіть стежинки, протоптаної дикими звірами, лиш каміння, а між ним — химерно покручені кущі, жмутки вигорілої на сонці трави, карликові дерева...

Словом, ідеальне місце для змій. Я уявляв собі, що на кожному камені тут лежить, скрутившись у клубок, змія. Гріється собі на сонечку і тільки й жде, коли прийдуть англійці з Королівського фармакологічного інституту і замаринують її у слоїку, аби потім робити наукові досліди й писати про це в газетах.

Признаюся, я трохи боявся, бо з гадюками жарти кепські. Але я зробив бойову міну і голосно сказав:

— Ходімо!

Хай Том не думає, що поляки бояться отруйних гадюк.

Почали ми сходити. Дорога була важка. Ми йшли повільно, скакаючи з каменя на камінь і придивляючись, чи нема змій. А змій, як на зло, ніде й зазору! Натомість повсюди безліч зелених і золотавих ящірок. Причепившись до скель, нерухомі, вони скидалися на коштовні оздоби. Зачувши нашу ходу, вони бистро, мов блискавки, щезали між камінням.

Том уже нервував. Певно, він сподівався, що ніде в світі немає стільки змій, як у тій долині, а тим часом ми ходили вже, либонь, з півгодини і не надибали жодної. Мені стало трохи ніяково. Бо це ж смішно: спеціально приїхав з Лондона, хоче робити наукові досліди, а тут тобі, як на лихо, змії не показуються. Що скаже доцент, коли ми повернемо до табору з вісткою, що на гадюк напала пошесть? Не повірить. Ще звинуватить нас у саботажі.

Було жарко. Повітря над долиною застигло, небо дихало спекою. Отож ми знайшли затінок під великою кам’яною брилою, зручно полягали і заходилися мріяти про клубки змій. Том курив сигарету, я гриз травинку, а змії, якщо вони й повзали десь поблизу, — сміялися собі та глузували з нас.

9

Зійшли ми на дно долини.

Гадюк як не було, так і не було. Зате був фантастичний каньйон, пробитий потоком у масивній скелі. Вода, ревучи, пробивалася крізь гірську горловину, падала щораз нижче й нижче. З одного боку здіймалася могутня скеля, мов стіна з гладкого мармуру, з другого стирчали кам’яні брили. Дно біле, вапнякове, а в воді відбивалися небо, хмари і скелі.

Том зупинився на березі, присів, зачерпнув долонями води й жадібно пив. Я ліг обіч нього на живіт, занурив обличчя в потік. Вода була приємно холодна, а коли я розплющив очі, то побачив біле каміння і смуги сонячних променів, що хвилювалися в глибині.

Ми роздягнулися. Я стрибнув перший. Почував себе, як пестрюга, що зірвалася з гачка. Вдихнув повітря і ще раз пірнув під воду. Плив, розплющивши очі. На дні вгледів маленьких, завбільшки з палець, рибок, які злякано тікали від мене.

А потім ми бризкалися, сміялися, плескались.

Нарешті вилізли на берег, полягали на пласкому камені і грілися на сонці. Було дуже гарно. І ще лучче було б, аби не ті кляті змії, про яких ми обидва не могли забути.

Викупавшись, ми мовби на світ народились. Сподівалися врешті щось таки знайти і з тою надією полізли на схил. Коли це Том зненацька став біля широкої ніші в скелі. Межи камінням видніла невеличка щілина. Том подав мені рукою знак зупинитися. А сам підійшов до щілини і за мить зник у ній, наче провалився під землю.

Я подумав, що він нарешті знайшов гадюче лігвище. Шкіра затерпла мені на спині.

Проте за якусь хвилину Том показався з щілини і, гукнувши на мене, дав знак іти за ним.

Ми опинилися в просторій темній печері. Тільки вузька смуга світла, яке сочилося крізь щілину, розсіювала морок. Том вийняв електричний ліхтарик. Блиснуло світло, а мені потьмарилося в очах. На кам’яній стіні я зненацька уздрів сотні, а то й тисячі якихось чудернацьких створінь — чи то миші, чи химерні птахи із згорнутими крилами. Я не хотів вірити власним очам, але як тут не вірити, коли кілька тих потвор зненацька зірвалися, запищавши, й безшумно закружляли у нас над головами.

Аж тепер я збагнув, що то кажани.

Том голосно засміявся. Сказав щось, чого я, певна річ, не зрозумів. Проте людський голос надав мені духу: коли вже я попав у пекло, то принаймні не сам — з Томом.

Розгледівся навколо по печері. У світлі ліхтарика бачив кам’яну стіну, а на ній головою вниз висіли оті чудернацькі створіння. Одне біля одного, густо, як мухи на клею. Я відсахнувся, але Том схопив мене за руку. Показав темний отвір у стіні.

Рушили ми вперед. Отвір був такий низенький, що довелося рачкувати. А далі він поширшав, і ми вже могли йти зігнувшися. З чорного провалля тягнуло холодом, вогкістю і долинав якийсь дивний шум, немовби десь під нами вирував потік.

Не знаю чого, але мені раптом згадався рідний дім. Що б ото сказала моя мама, коли б побачила мене в цьому бездонному гроті? І що б сказав батько? Їхній наймолодший син, Марцін, грається у гротолаза! Ловка історія. Ще піймає нежить або наб’є собі гудзя! У того дядечка Леона завжди є ідеї! Не знає, шалапут, куди його лихо понесе. Де ж це видано — пускати хлопця самого на такі прогулянки!

Ми йшли вже, мабуть, хвилин десять, чи, може, й довше, а попереду й досі той самий коридор, як ото шахтарський штрек, видовбаний у суцільній скелі. А втім, хто міг знати, скільки часу вже минуло? Під землею час нічогісінько не важить. Здається, що все застигло, змертвіло і години стоять на місці.

Нарешті коридор стрімко урвався. Світло ліхтарика сковзнуло з кам’яного порога і розсипалося в чорному мороці, а під нами шуміла, гуділа вода. Том спрямував сніп світла вниз.

Там, наче з-під наших ніг, із скелі ключем бив водоспад. У тьмяному світлі сріблилася, розлітаючись бризками, піняста вода. Було страшно, але гарно. Здавалося, вода летить у бездонну прірву, десь на дно Землі, і реве, стогне, ніби шукаючи собі річища. Ще нижче в темряві бовваніли обриси скель. Шумливий потік зникав десь межи камінням.

Мене геть приголомшило незвичайне видиво цього підземного світу. Том теж стояв приголомшений.

Я гадав, що тепер од цього порога ми повернемо назад, але Том затявся. Він надумав знайти спуск до водоспаду.

Подав мені ліхтарик і знаком велів світити йому дорогу. Тоді ліг на живіт і довго метикував. Нарешті спустився вниз і, знайшовши на камені вузенький виступ, зненацька щез за порогом.

Я подався за ним. Ковзаючи з каменя на камінь, ми добулися нарешті водоспаду. Якусь хвилину милувалися могутністю води, слухали її оглушливий шум.

Відчувалося, що ні Том, ні я вже не маємо охоти іти далі, але якась перекірлива сила гнала нас униз, навстріч великій пригоді. Грот переходив у вузьку горловину. Вода пропадала десь у невидимому річищі. Чувся тільки глухий шум її. А ми рвалися вперед, протискувалися крізь вузькі кам’яні ущелини, повзли низькими лазами.

Ставало дедалі холодніше. Руки й ноги клякли, і все тіло проймав дошкульний зимний дрож. Попереду я чув важке дихання Тома, в крузі світла бачив його скулену постать. Мені хотілося розмовляти з ним, щоб принаймні чути людський голос, бо доти ми йшли як дві тіні або два пекельні духи.

Мабуть, цій дорозі немає кінця-краю, і ми приречені на вічне підземне скитання. Здавалося, я от-от задихнуся. Дихав розкритим ротом, а полегкості не відчував.

Враз Том зупинився і радісно скрикнув.

Перед нами відкрився великий, розкішний грот.

Я думав, що бачу сон або з утоми почав марити. Протер очі. Ні, мої любі, то не сон і не марення. Ніхто не зачарував мене. Я був сам собою, а обіч мене стояв Том.

Грот — як неф храму. З його склепіння, немов фантастичні світильники, звисали барвисті сталактити. В променях світла вони мінилися, наче хтось обсипав їх коштовними оздобами. Білі як сніг, блакитні, рожевуваті, смарагдові, салатні, шарлатові... Звисали у найдивовижніших формах: вузькі, мов свічки, широкі, як фалди велетенської сукні, то схожі на здоровенні язики, а то гейби дрючки — вгорі тонші, знизу грубші, або як гігантські мечі.

З долу навстріч їм росли сталагміти. Дивишся на них, і здається, що то камінний ліс, створений уявою фантаста. І знову мерехтлива гра казкових барв.

Ми стояли рядом, пліч-о-пліч. Ніхто не промовив ні слова. В цій країні годилося мовчати. І ми вперто мовчали, боячись навіть глибоко зітхнути, але скільки ж можна мовчати!

Перший не витримав Том. Він приклав руки до рота і гукнув, як ото пастух на полонині:

— Е-е-е... го-о-ой! Е-е-е... го-о-ой!

Йому відгукнулася стоголоса луна. Звуки у просторому гроті линули легко і вільно. Ми довго чекали, поки стихне той голос.

Я не міг дозволити, щоб у цій казковій країні камінного лісу лунали тільки англійські гуки. Отож крикнув по-польському:

— Гей, ге-е-й!

І враз почувся бадьоріше. Та ненадовго, бо коли сніп світла ковзнув по стіні грота вниз, ми щонайбільше за п’ятнадцять метрів, під величезним сталагмітом завважили білий як крейда людський кістяк.

Я мав би крикнути з жаху, але був такий вражений, що не крикнув. Відчув тільки, що млію і всього мене заливає піт. Хотів одвернутися, кинутись навтіки, одначе стояв, мов приріс до скелі. Не здолав одірвати погляду від кістяка! Мені здавалося, ніби він дивиться на нас і глузливо осміхається. Не знаю, що здавалося Томові, я тільки й встиг зауважити, що рука його тремтить і світло ліхтарика гойдається на білих кістках...

Одним словом, страхіття!

Ні з того ні з сього мені пригадався уривок з однієї книжки, яку я брав у товариша, Янка Пасінського. То була книжка славнозвісного французького спелеолога[6]. Цей спелеолог назнав у Піренеях фантастичний грот. Підземні коридори його розкинулися на кільканадцять кілометрів і спускалися на тисячу сімсот метрів завглибшки!

Такі книжки завжди згадуєш зовсім недоречно. Мов на зло, там описувалось, як славний спелеолог в одному із закутнів грота знайшов кістяк іспанського пастуха, котрий без харчів і світла забрався в країну ночі.

Гарні згадки! Ми з Томом у літніх сорочках, з одним жалюгідним ліхтариком, що світить од батарейки, і в товаристві кістяка. А як що станеться?..

Про це я й думати не хотів, але, як звичайно буває, чим дужче не хочеться про щось думати, тим набридливіше чіпляється до людини непрохана думка. І до мене теж чіплялася. Не знаю, чи доводилося Томові читать ту книжку і чи пам’ятав він той разючий уривок. Я не міг навіть запитати про це. Якби міг, то поділився б з ним своїми враженнями — адже боятися вдвох завжди бадьоріше: півстраху переходить на товариша.

Але Том, я певен, не читав тої книжки, бо, трохи оговтавшись, він підступив до кістяка. Що я мав робити! Пішов за ним, хоч ноги мені вгиналися і весь я був наче з вати.

Том зупинився перед кістяком і — ні з доброго дива — простягнув руку до черепа. Тільки-но торкнувся — череп розсипався на порох. Том йойкнув і кинувся навдьори. Зненацька спіткнувся. Впав долілиць. І тоді в печері стало темно, хоч в око стрель.

Я збагнув: розбився ліхтарик.

10

Збагнути я збагнув, але якось не вірилося. Може, тільки пересунулась кнопка вимикача? Може, ослабла батарейка? Та це були марні надії. Я чув, як Том застогнав і смачно вилаявся по-англійському. Коли б він вилаявся навіть мовою бушменів, то й це помогло б, як мертвому кадило! Скільки не кляни — ліхтарик од того не засвітиться.

Гарне становище! За десять метрів од нас — кістяк нещасливого шукача пригод, над нами — пишні сталактити, які росли тут протягом довгих віків. Том лежить, простягнувшись на весь зріст, а мене огортають чорні думки і перед очима стоїть отой приголомшливий уривок з книжки французького спелеолога.

А найгірше, що темно. Так темно — темніше вже й нікуди. Ми стояли поряд, але навіть білків очей один у одного не бачили. На щастя, Том мав ще коробочку сірників. Скільки там було тих сірників — лихо його знає. В усякому разі одного він запалив. У жовтому світлі Том скидався на пекельного духа, що снує в підземеллі. Та й я, певно, був ловкий! Добре, що не бачив сам себе, а то, мабуть, перелякався б.

Том люто лаявся і, якщо не помиляюся, сипав чортами на весь світ. Тільки становище наше від того не змінилося. Треба було діяти, і передусім — повертати з цього чорного пекла на землю.

За мить Том запалив ще одного сірника, закурив і кивнув головою, мовляв — ходімо. Він ішов попереду. Блідий вогник давав трохи тьмяного світла, принаймні ми розрізняли обриси скель. Пізнали вузький коридор, яким дісталися до сталактитового грота. Проте я не поручився б головою, що то саме він. Єдине певне — ми вертали назад.

Іти без пристойного світла було дуже важко. Посувалися крок за кроком, обмацуючи стіни й камені. Йшли уперто. А дорозі — ні кінця ні краю. Ми вже добряче потомилися.

Коли людина виснажена, її огортають сумніви. Нічого дивного, що й мене огорнули. Я ладен був лягти і — чекати. Всі наші силкування, здавалося мені, марні. Занесло нас у лабіринт, і ми ніколи вже з нього не виберемось. Чи надовго нам стане сірників та сигарет? На годину, на дві? А потім? Потім утома звалить нас з ніг, а холод і голод зроблять решту. Я мало не плакав, але ж при Томові ревіти не годилося. Отож я зціплював зуби і з останніх сил тягнув ноги.

Том теж геть пристав. Він часто зупинявся, важко дихав, витирав з лиця піт. По тому закурював нову сигарету і на превелику силу рушав далі.

Нарешті ми добрели до великої печери з водоспадом. Том радісно скрикнув. Він і гадки не мав, що саме тут почнеться найгірше.

Тьмяний вогник сигарети ледь жеврів у темряві, вода шуміла над нами похмуро й грізно — здавалося, вона от-от рине на нас і затопить.

Попереду — найтрудніший відтинок дороги.

Печера була велетенська, а вхід до неї — малий, як вушко голки. «Де його шукати?» — питався я подумки. Мабуть, і Том запитував себе про це.

Ми пам’ятали, що вхід десь над водоспадом, трохи ліворуч. Та чи немає там іще таких ходів?

Мовчки рушили ми далі. Йшли по слизьких скелях уздовж потоку. Невдовзі поминули водоспад. Перед нами височіла крута стіна, чорна, неприступна.

Том, як і раніш, попереду. Вилазив, мов чорний павук по чорній стіні. Обережно мацав, де б поставити ногу і вхопитися рукою, повільно підтягувався вгору. Часом щезав десь за поворотом. Тоді я зоставався сам. Мені ввижалося, що я вишу в порожнечі, і Том уже не повернеться. Але раптом з мороку виривала червона цятка сигарети. У тьмяному світлі того вогника я бачив бліде, застигле від напруги лице Тома.

Ми були вже високо над водоспадом. Над нами висіло склепіння печери.

Зупинилися поряд. Хвилину спочивали. Безугавний шум води вже несила було чути. Том глянув угору. Став навшпиньки, напнувся, як струна, витягнув руки, проте виступу не знайшов.

Вилаявся крізь зуби. Та, звісно, це йому не помогло. І мені теж. Я тільки збагнув, що діло наше кепське. Не напали ми на вихід! Том вийняв з кишені сигарети. Якусь мить порпався в пачці, потім сердито швиргонув її геть.

— No cigarettes, — мовив голосно.

Я зрозумів — уже немає і сигарет. Лишилися тільки сірники. Том ще хвилину смоктав недокурок, та скоро виплюнув його. Недогарок востаннє блиснув і впав межи каміння. Нас облягла темрява.

І тоді я подумав, що ми вже ніколи не вийдемо з цієї печери. Мав таке відчуття, що ми наче і є, а насправді нас нема. Вода ревіла під нами дедалі похмурніше, грізніше. До обличчя долітала курява дрібнесеньких краплинок. Я дрижав з холоду, а пропотіла сорочка, мов холодний компрес, прилипла до тіла. Хотілося їсти і спать. І млоїло з утоми...

Тоді Том підступив ближче і міцно обійняв мене. Думав підбадьорити, а мені стало ще страшніше. І великий жаль стис мені серце. Я подумав, що все назавжди скінчиться. Вже не побачу я мами, коли ввечері вона схиляється наді мною, аби сказати на добраніч, ні задуманого батька над креслярським столом, ані малої Ані, моєї молодшої сестрички... Не піду вже до школи, не розмовлятиму ні про пестрюгу — здоровенну, як дракон, ані про полювання на дикого осла...

А найдужче шкода було мені дядечка Леона. Все звалиться на його бідну голову.

— Ходімо далі! — раптом сказав я дуже голосно й чітко. Хай Том знає, що навіть у найгіршій скруті не можна здаватися. Треба шукати того пекельного виходу. Він, либонь, десь близько. Не опинилися ж ми тут якимсь чудом, не пройшли, мов ті духи, крізь литу скелю.

Том подав мені коробку сірників і, трусячи нею, щось повільно, розважливо тлумачив. Я взяв коробку, а коли відкрив її — з жахом упевнився, що там один-єдиний сірник. Ловке діло! Тепер усе залежало від тієї малесенької дерев’яної палички. Я зрозумів: Том іще раз хоче пошукати виходу. Я мав світити йому отим манюсіньким смолоскипом.

Том одвернувся до стіни. Я не бачив його, тільки чув, що він обмацує руками скелю.

Я вийняв сірник. Рука мені тремтіла і весь я трусився, як драглі. Боявся тернути сірником об коробку. Але ж треба було запалити. Обережно взяв деревинку, приклав головку до коробочки і потягнув. Сірник блиснув яскравим світлом і... зламався — палаюча головка упала мені під ноги...

11

Не хочу описувати, що тоді мене огорнуло і як я себе почував. Почував себе так, наче однією ногою був уже на тому світі.

Ну й попали — хай бог милує! Дядечко любив казати, що безвихідного становища немає. Видно, він ніколи не бував у невідомій печері отак, як ми — без їжі, без теплої одежі, без світла... відірваний од усього світу. Де тут вихід? До грота вела тільки вузька щілина, скрита серед кам’яних брил. Шукай вітра в полі.

Я думав, що Том розірве мене на дрібні шматочки. І добре б зробив. Тоді мені хоч не довелося б ждати голодної смерті. Але Том не промовив ні слова. Такий уже він стриманий англієць. Ні пари з уст! І то було найгірше. Мені хотілося плюнути на самого себе, тільки в такій темряві Том однаково б не побачив.

Раптом я згадав одне оповідання з життя індіян на Далекій Півночі. Два хоробрі мисливці заблудили в сніговій пустелі і не потрапили знайти свого куреня. Вони йшли вночі й удень, удень і вночі. Дорогою поїли всіх собак, а коли їсти було вже нічого, один з них розрізав собі руку і смоктав із жили власну кров...

Чи довго можна живитися власною кров’ю? Я хотів запитати про це Тома, проте вчасно згадав, що він не розуміє по-польському.

От невдача! І рота не розкривай! Був би Том поляк, ми могли б хоч сваритися, дорікати один одному, лаятися. Може, це помогло б нам. А так нічого не лишається, тільки мовчати, як у могилі.

Не знаю, чи довго тривала б та мовчанка, якби Тома не осяяла чудова думка. Ні з того ні з сього він заспівав. Спершу тихо, непевно, далі щораз голосніше, а коли нарешті взяв ритм — гуконув так, мовби хотів заглушити водоспад. Я завів і собі. Репетував як тільки міг. Співав усіх пісень, що мені подобаються. Том співав собі, я собі, а як виспівались — обидва зареготали.

Я гадав, що боки порву зо сміху, аж ні, не порвав, і тепер треба було подумати, що ж робити далі. І надумав. Схопив я кілька камінців, та й ну кидати ними навмання в склепіння гроту. Кидав і метикував, що коли камінь трапить на вихід, то назад він уже не впаде.

Перший камінь я кинув праворуч, понад водоспадом. Чув, як він ударився в стіну, і скотився додолу. Тепер я намагався кидати щоразу ближче. Том умить збагнув, про що йдеться. Зсунувся із скелі, став рядом, і ми вдвох заходилися жбурляти каміння — раз я, раз він. Раптом камінь, що його кинув Том, не вдарився об скелю і не впав назад. Ми прислухалися ще якусь мить, але не почули нічого, окрім шуму води.

Том схопив мене міцно за плече і трусонув, а тоді хутко подерся вгору. Я вперся лобом у вологу скелю. Ждав. Чув, як шумить вода і глухо стукає кров у скронях. А час минав...

Аж ось крізь шум води пробився радісний окрик. Він долинав згори, мовби з чорного неба. Я не жалів голосу. Зарепетував іще дужче і ну з радощів гатити кулаками в чорну скелю.

Була ніч. Над долиною висів великий, як гарбуз, місяць. Угорі мріли темно-сині в сутінках верховини, а дно долини, завалене кам’яними брилами, було схоже на куточок якоїсь чужої планети. І все видавалося сонним, чудним, нереальним. Навіть Том, що стояв при виході з гроту, скидався на прибульця з іншого світу.

Годилося кинутись один одному в обійми і радіти з життя. І ми кинулись, обнялися так щиро, як два мисливці, котрі знайшли серед снігової пустелі свою засипану халупу. А тоді полягали на землю, і нам було добре — ми ж бо відчували, що дихаємо, думаємо й існуємо.

Зненацька на тому схилі почувся протяжний вигук. Луна довго вторувала йому в порожній долині. Ми схопилися й собі закричали скільки сили. За хвилю хтось зіпнув знову. По голосу, що гримів, як грім, я впізнав дядечка Леона.

В долині нас шукали.

Я хотів збігти до нього, але був такий слабий, що ноги піді мною вгиналися. І під Томом теж. От ми й надумали, за давнім індіянським способом, розкласти вогонь. Та ба — сірників у нас не було.

Отож ми тільки гукали час од часу, чекаючи, коли рятівна експедиція підійде до нас. На жаль, я не діждався її. Здолала втома. Я заснув перше, ніж міг зрадіти, уздрівши руду бороду мого дядечка.

12

На третій день по тому, як англійська експедиція прибула на полонину, дядечко розбудив мене ще вдосвіта.

— Тьху! — плюнув з огидою.— Обманувся я з тими гадюками.

— Я теж, — позіхнув я.

— І мені вже боком вилазить ота їжа в порошку! Остобісіли пудинги, яловичина з бляшанок, супи з торбочок і молоко з тюбиків. Аж нудить, як подумаю про них. Давай віддячимо англійцям. Хай знають, що то значить порядно їсти. Вставай, великий відкривачу підземних печер. Ходімо наловимо пестрюги. Я набачив тут один потік, де ходять такі риби...

— Як дракони,— докінчив я.

Мені теж остобісіли англійські пудинги, тож я схопився, і ми з дядечком подалися ловити пестрюгу. Опівдні ми мали вже десять рибин, і ввечері дядечко запросив англійців та чорногорців на почастунок.

Ловці змій не тямилися з дива, так їм смакувала пестрюга. А ми пишалися, бо віддяка хоч куди! По Лондону, я певен, і досі ходять легенди про пестрюги дядечка Леона.

Біля вогнища доцент Керби дійшов висновку, що скільки б вони не сиділи на полонині — хоч до кінця світу — все одно жодної гадюки не спіймають. Отож він постановив згортати свій табір і шукати щастя деінде. Дідок порадив йому шукати в горах Проклетиє. «Проклетиє» — це означає «прокляті», а де ж його знайти більше гадюк, як не в тих проклятих горах!

І ми трохи скористалися з цього, бо виявилося, що в Мойковаці у англійців є два вантажні всюдиходи, отож вони можуть тягти нашого мамута до Колашина. А далі побачимо. Так принаймні сказав дядечко. Я й не здогадувався, що саме ми побачимо, але ж це не найважливіше. Найважливіше те, що з Колашина ближче до моря.

Чудово! Вранці другого дня цілий караван ослів рушив у дорогу. Ми прощалися з дідком і з горянами, як із найближчими родичами. І сльози підступали до очей, бо ж нам було добре тут. Усі обнімали дядечка. І мене теж обнімали.

З англійцями домовилися, що вони приїдуть по нас, як тільки навантажать свої всюдиходи.

Мене страх цікавило, чи стоїть іще наша допотопна тарадайка там, де стояла. І Даю слово — стояла! І все — до останнього гвинтика — на місці. Практичний екіпаж. Можна лишити його де завгодно, ловити змій, милуватися краєвидами, робити епохальні відкриття і зовсім не турбуватися. З цього погляду наш мамут — просто мрія на чотирьох колесах. І з іншого погляду теж, але я не хотів би забігати наперед.

Невдовзі приїхали англійці. По-бойовому, хай йому грець — на двох першокласних всюдиходах! Три осі, п’ять швидкостей, і задні й передні колеса — ведучі, а до того міни у англійців такі, наче на Синяєвіні вони зловили змію боа. Взяли мамута на буксир і далі в дорогу, до Колашина! Вони у всюдиході, ми в мамуті, а круг нас такі прегарні краєвиди! Очі розбігаються. І повітря — швейцарсько-альпійське, а то ще й ліпшого гатунку. Тільки дихай та насичуй киснем організм!

Ми насичували аж до Колашина.

В Колашині довелось попрощатися з англійцями. Знову сльози на очах, особливо, коли я прощався з Томом.

Він дав мені свою адресу, я йому — свою, і ми пообіцяли, що писатимем один одному. Салют! Вище голову! І Том — здоровенний хлоп’яга — вліз у машину, а потім довго махав рукою. І я теж махав, і сльози текли мені по щоках, і стискалося горло. Бо Том — душа-чоловік. І до того ж — ми пережили разом прекрасні хвилини.

Зосталися ми з дядечком посеред Колашина під готелем «Загора», поміж зелених гір, із жалем у серці й без гроша в кишені. На ласку долі. Було нам маркітно, проте ні дядько, ні я не хотіли того показувати. Вдавали таких, що не в одних бувальцях уже бували і всяке видали.

«А далі побачимо»,— ще недавно сказав дядечко. І от ми побачили готель, кілька будинків, тартак, панораму гори Білашиці, кілька закордонних автомобілів перед готелем, а передусім — безнадійну порожнечу в рюкзаку і в кишенях.

Проте ви не знаєте дядечка Леона, коли гадаєте, що він занепав духом! Дядечко не занепав духом, а схопився за останню можливість порятунку.

— Мені здається, — мовив він, дивлячись на красиві верховини Білашиці,— що незле було б зайти в міліцію і запитатися, просто так, між іншим, чи ніхто часом не знайшов нашої торбинки з грішми.

— Дядечку, — здивувався я,— але ж ви самі казали, що це один шанс на сто.

— То так, а проте, може, варто спробувати, ачей випаде саме цей один.

— Та й минув уже мало не тиждень...

— Отож, за тиждень якраз і могли знайти!

Сказавши це, він весело засвистав арію з «Весілля Фігаро» і ходою досвідченого шерифа рушив до відділення міліції. За кілька хвилин ми вже стояли перед комендантом.

То був чоловік такий сердечний, що коли б міг — вийняв би з власної кишені дев’яносто тисяч і дав би нам, та ще й попросив би, аби не дякували йому. Словом, душа-чоловік, до того ж із гарними чорними вусиками.

— Де ви загубили гроші? — поспитав він, звісно, по-сербському. На щастя, сербська мова — слов’янська, тож через тиждень я вже багато чого розумів.

— То де ж і коли?

— Тиждень тому, — відповів дядечко, — під Ужицями, за десять кілометрів од гідроелектростанції над затокою, на зупинці під старим буком.

— І багато грошей?

— Близько дев’яноста тисяч динарів.

— І за яких обставин ви їх згубили?

Дядечко докладно розповів, за яких. Уже сутеніло, він діставав з рюкзака мапу, і, либонь, тоді випала нейлонова торбинка з грішми.

Комендант заламав над дядьком руки.

— Та хто ж носить гроші в рюкзаку? Хто держить їх у нейлоновій торбинці?! Ех, ви, поляки, такі хоробрі й такі легковажні. Ми любимо вас як братів, а ви у нас губите гроші. І що тепер мені з вами робити?

— Вибачте, я не хочу завдавати вам клопоту, я тільки заявив — коли хто знайде ті гроші, то щоб ви могли їх мені віддати...

— Ми б вам душу віддали! — вигукнув комендант.— Ви, поляки, і ми, югослави — як брати. Разом страждали в неволі, разом били гітлерівців!

Видно, комендантові й справді серце краялося. Душа-чоловік! Зараз же схопив телефонну трубку і подзвонив до Ужиць. Хай хоч на голову стануть, а гроші повинні знайтися!

Я враз уявив собі, як в Ужицях міліціонери стають на голову і, не кажучи ні слова, рушають під столітній бук, а під буком дев’яносто тисяч лежать собі і тільки й ждуть, аби їх знайшли. І я вмить підбадьорився. Дядечко теж підбадьорився, а найдужче підбадьорився комендант: у нього була така міна, мовби гроші лежали вже у дядечковій кишені.

— Не журіться,— втішав він нас. — Лучче розкажіть, що чувати в Польщі і взагалі, як у вас там живеться?

Дядечко почав оповідати, як у нас живеться. Тим часом комендант послав по вино. Принесли червоне вино й пресмачні, смажені на маслиновій олії, сардини. А потім дядечко завів мову про те, як він партизанив у Кампіноській Пущі, а комендант — про партизанську боротьбу в горах Златібору. Щомиті валилися, мов снопи, трупи, вибухали гранати, і гітлерівці чимдуж тікали туди, де козам роги правлять. Балакали ото собі й геть забули про дев’яносто тисяч динарів. Що там гроші, коли в лісі точиться бій з окупантами і людині кожної миті загрожує смерть. Тоді тільки й думаєш, як би дожити до завтра і дати ворогові добрячого прочухана. І ще лунають партизанські пісні.

Співали по черзі. Дядечко — польську пісню, а комендант — югославську, дядечко — польську пісню, а комендант — югославську, дядечко — польську, комендант — югославську. А тоді обнялися й сказали, що до кінця свого життя будуть великими друзями.

Десь там в Ужицях міліція стає на голову, в Колашині зміцнюється польсько-югославська дружба, гітлерівців уже розгромили, і тільки ми, на жаль, були так само без грошей.

Проте ми вийшли з міліції веселіші. Комендант пообіцяв: як надійде вістка, що гроші знайдено, він зараз же дасть телефонограму до всіх відділень міліції. Отже, нема чого журитися. Треба тільки питати у відділеннях про наслідки розшуків.

13

Повернули ми під готель «Загора» до нашого доброго мамута. Дивимося — а там людей, немов приїхав сам ефіопський імператор Хайле Селассіє або зненацька з-під землі забило нафтове джерело. Мене цікавило, що там сталося, отож я пропхався крізь юрбу і власним очам не повірив. Виявляється, то зовсім не Хайле Селассіє і не нове нафтове джерело, а наш добряга-мамут зібрав таку оропію.

Отож я вдав, що ніякий не небіж господаря допотопного «мерседеса», ба навіть не якийсь далекий родич його, а просто зівака, і вкупі з усіма дивувався, відкіля перед модерним готелем узялося таке чудо техніки!

Проте дядечко — людина з характером. Не зрікся мамута. Навпаки, підійшов до автомобіля, та ще й з такою міною, ніби він винайшов порох, — одчинив дверцята, сів за кермо і глянув на стовпище, мов на диких зулусів.

— Ну й що? — спитав задирливо, а потім, спостерігши, що в юрбі є чужоземці, повторив запитання кількома європейськими мовами. Коли нарешті гаркнув по-німецьки, з натовпу висунувся літній добродій в окулярах, кругленький, мов барило, гладенько поголений, з усмішкою на устах, захоплений нашим мамутом. Підступив до дядечка і заговорив з ким по-німецькому. А дядечко шпарив як по нотах, наче з материним молоком увібрав геть усі правила німецької граматики.

Я, звісно, не тямив ні слова, але, дивлячись на них, зробив висновок, що то була, розмова, повна вишуканої чемності і люб’язності, на кшталт отакої: «Як здоров’я вашої бабці?» — «Дякую, дома всі здорові. А погода сьогодні чудова!»

Завжди найлегше розмовляти про погоду, навіть по-німецькому. Одначе я помилився. За хвилину дядечко вибрався з мамута, підняв капот і разом із своїм співрозмовником схилився над мотором. Вони стояли над ним, як два лікарі над умирущим пацієнтом. Кивали головами, на обличчях малювався їм клопіт, в очах світив щирий жаль.

Врешті дядечко рішучим рухом шпурнув капелюха в кузов, люльку засунув у кишеню і, хоча б йому що, заліз під автомобіль. Добродій зробив те саме.

За хвилину я почув зичний дядечків голос:

— Марціне, подай-но скриньку з інструментами!

Довше я вже не міг вдавати зіваку. Став знову небожем господаря допотопного автомобіля, тож погляди всіх звернулися на мене. Що я мав робити! Подав із заднього сидіння скриньку з інструментами, хоч мені й кортіло провалитися крізь землю, бо я страх не люблю таких видовиськ. От я вдав, буцімто мене зацікавив готель та чарівний вид гірських верховин, і потихеньку одійшов собі.

На терасі готелю — як на терасі: столики, парасолі, кельнери в білих куртках і повно туристів. Попивають, їдять, теревенять, милуються дикими краєвидами Чорногорії, а в гаманах у них набито грошей, вони не журяться тим, що буде завтра. І, певна річ, не мають гадки, що мій дядечко загубив під старим буком дев’яносто тисяч і ось уже тиждень ми живемо на ласку долі. А доля зажадала, аби наш мамут якраз вийшов з ладу.

Опершись на бетонову балюстраду тераси, я вдавав, ніби милуюся грою барв при заході сонця. Коли це щось страшенно загуркотіло. Я перелякався. Може, який невеликий землетрус? Може, кам’яна лавина обвалилася з гір? Але за мить я збагнув, що то не лавина і не землетрус, то наш мамут озвався після тижневого німування.

Почувши той пекельний гуркіт і гамір натовпу, я кинувся на вулицю. Мамут стояв на своєму місці. Дрижав, наче його трясця трясла, а з вихлопної труби виривалися чорні клуби диму. Біля мамута тисли один одному руки мій дядечко і схожий на барило добродій. Обидва впрілі, в пилюці, вимазані мастилом. Горе та й годі! Глянувши на бездоганно випрасувані штани добродія, можна було розплакатися. Пляма на плямі! Про сорочку, яка ще кілька хвилин тому була біла-біла, аж блищала, краще й не казати. Проте пики обом сяяли, а очі променіли зворушенням. Видно, що таки дали раду мамутові! Вдихнули в нього новий дух.

Уздрівши мене, дядечко переможно засміявся:

— А бачиш, недовірку, я ж тобі казав, що ми проїдемо ще на ньому кілька добрячих кілометрів! Треба якось відзначити цю перемогу духу над матерією.

Дядечко взагалі поводився так, мовби щойно виграв на лотерейний квиток цілий мільйон. Узяв добродія під руку, і, сміючись на весь рот, повів його на терасу готелю.

Дорогою пояснив мені, що це вельми симпатичний інженер з Відня, шанувальник старих автомобілів і великий знавець двигунів внутрішнього згоряння. Йому аж серце затріпотіло, коли побачив такий музейний екіпаж, а як довідався, що мотор відмовив — не витримав і великодушно пожертвував білизною сорочки та рубцями штанів, аби тільки врятувати високоповажного старигана. Є ще ентузіасти на світі!

Дядечко подався до вмивальні — опорядитися трохи. Інженер теж зник десь на кілька хвилин. Я зостався за столиком сам, а в голові, мов цвях, стирчала думка: за що ж дядечко частуватиме? Правда, у нього була чарівна усмішка, але ж за саму усмішку кельнер не подасть далматського вина до столу.

Я не міг усидіти на місці. На щастя, невдовзі появився австріяк у чистій, сніжно-білій сорочці і в інших штанях, а за хвилину вкотився на терасу наш дядечко. Він сяяв радістю й так і сипав здоровим польським гумором. Із старопольською гостинністю умовляв інженера пити й їсти, а до мене мовив, усміхаючись:

— Що ти наче осовів? Що з тобою сталося? Візьми баранячий шашлик або чабакчице — ось цю народну югославську страву. А потім з’їси морозиво.

— Дядечку,— шепнув я, — мені що-небудь найдешевше...

— Збожеволів! — крикнув він на мене.— Ми ж уже цілий тиждень по-людськи не вечеряли! А може, хочеш півника по-сараєвському? Це буде тобі найлучче.

Ну от, прошу, — півник по-сараєвському! Шістсот двадцять динарів, плюс надбавка за обслуговування та напої. Є розмах у дядечка! Легко мати розмах, коли катма грошей.

Я пив фруктовий сік і сидів як на розжареній сковороді, а вони проголошували тости за техніку, карбюратори, коробки передач, а насамперед за нашого старого мамута і за знайомство, що відбулося під автомобілем. Я їв півника по-сараєвському, а вони торочили собі про вищу математику, кібернетику, електронні машини, про всякі теорії... А я питався подумки, як буде з практикою — хто заплатить за наш обід? Либонь, не магараджа Пенджабу!

Я їв півника, але не відчував його смаку. Міг би їсти навіть траву і теж не відчував би — так хвилювався. Мені здавалось: от-от підійде кельнер і вчинить страшенний скандал. «О, прошу, назамовляв бозна-чого, а тепер не платить!».

Я не міг діждатися кінця тієї учти. Нарешті діждався.

Мені волосся на голові стало сторч, коли дядечко кивнув кельнерові, і той на срібній таці, на білій серветці приніс рахунок. Дядечко потягнувся до задньої кишені. Ну, думаю, зараз він добуде своє посвідчення і скаже: «Пошліть, будь ласка, рахунок до Варшави». Але — о диво! — у дядечка в руці я побачив пачку банкнот!

«Чарівник!» — зітхнув я з полегкістю, одначе ту ж мить у мене зародилася підозра. Може, дядечко в умивальні придушив якого швейцарського банкіра?..

І тоді на засмаглій, аж чорній його руці я побачив вузеньку смужку білої шкіри. У дядечка не було годинника! Великий чарівник просто загнав його. Але де? Коли? Спитати зараз, при цьому віденському інженерові, я не міг.

14

«Леонові потрібна була б розумна жінка,— казала колись моя мама батькові.— Цей чоловік не знає, на якому світі живе».

А проте дядечко добре знав, і жінка була йому зовсім непотрібна. Він волів канарків. Канарки не ходять до перукаря, не носять капелюшків, не подають до столу пригорілого супу і не зчиняють бучі, коли людина продає швейцарський годинник.

Я думав про це, коли ліг спати. Ми отаборилися за два кілометри від Колашина, на гарній гірській галявині. Місяць висів над лісом, немов вирізаний із золотої бляхи. З намету було видно клапоть салатового неба, верхівки ялин і дві великі копиці сіна. І все — наче вилите з місячного сяйва. Тихо. В тій тиші я тільки й чув дедалі голосніше цвіркотіння коників та дядькове дихання.

Дядечко лежав, підклавши руки під голову й приплющивши очі, спокійний, задуманий. Мені бачилося, що він усміхається своїм власним думкам.

Кортіло запитати, коли ж він продав годинника, але я не знав, як почати. Не личило нагадувати дядечкові про діла не вельми веселі, коли він був у такому гуморі. Тож я почав дипломатично:

— Це чудово, що наш мамут уже на ходу.

— О! — засміявся дядечко.— Геніальний тип, отой інженер Маттерн! Тільки заліз під машину — враз побачив, що там і як. А я цілий тиждень сушив собі голову. Чудовий фахівець. Дав мені свою адресу. Як буду коли у Відні — заскочу до нього.

— Хотілося ж йому лізти під машину!

— Отож! Одразу видно порядного чоловіка. Любить помогти людині.

— А що він сказав про мамута?

— Він у захваті. Просто у захваті! Сказав, що мріє про таку старовизну.— Дядечко засміявся.— І ще, знаєш, він що сказав? Що на Заході тепер мода на такі автомобілі. Чим старіший, тим дорожчий. Смішно, га?

— Виходить, наш мамут просто безцінний.

— Щось ніби так. А йде тепер мов годинник...— Тут дядечко прикусив язика, бо раптом вирвалося йому те слово, якого він так старанно уникав.

— До речі,— підхопив я дипломатично,— котра, цікаво, може бути зараз година?

Дядечко значливо кашлянув.

— Судячи по місяцю, десь межи дев’ятою й одинадцятою. Пізно, любий, спім уже!

Я не міг заснути, не довідавшись, коли дядечко продав годинника. От і запитав перекірливо:

— А на годиннику котра?

— Дай спокій, хіба ти не бачиш, що темно?

— Можна присвітити ліхтариком.

— От причепився! Хіба це так важливо, котра година? Ти в кіно збираєшся?

— Ви, дядечку, чудотворець. У нас не було грошей...

— Та, по суті, їх і немає,— обурився він.

— Немає, а ми живемо так, наче вони є.

Дядечко нетерпляче пирхнув.

— Марцінку,— мовив замислено, — мати гроші лучче, аніж не мати. Але журитися тому, що їх немає — це найгірше. Е-е, що я тобі багато казатиму: продав я годинника, і не мороч мені голови. На добраніч.

— На добраніч,— шепнув я, і за мить знову висунув голову з-під ковдри.— На добраніч, тільки я не засну, бо страшенно кортить узнати: коли, де, кому і за скільки?

Дядечко знову обурено пирхнув і звівся на лікті.

— Ви чули таке? Може, ти ще слідство почнеш?! Зрештою, мій любий, я не зобов’язаний звітувати перед тобою. Я людина доросла, і, вибачай, можу робити з своїми речами все, що схочу. Годинник мені не потрібен. І взагалі, мушу тобі сказати, ти надаєш надто великої ваги неживим предметам. Чоловік народжується голісінький, а тоді поволі обростає всякими дурницями, які отруюють йому життя. Наприклад, одяг. Або помешкання. Замикаємося в тісних клітках, наче мурашки, а світ такий гарний, такий широкий... Людина стала рабою мертвих речей. А втім, що тобі тлумачити, виростеш — сам зрозумієш. Що ж до годинника, то я продав його портьє, коли вертався з умивальні, продав за таку суму, яка дасть нам змогу прожити ще кілька добрих днів. Ну, тепер ти вдоволений? Коли так, то послухай, як гарно цвіркочуть коники.

Деякий час я слухав концерт коників, пречудовий ноктюрн, а потім усе закружилося мені в голові: місяць наче з бляхи, наш добряга-мамут, водонепроникний швейцарський годинник, руда дядечкова борода, біла сорочка пана інженера Маттерна, вусики коменданта міліції... Я заснув.

Розбудив мене свист дрозда. Дрозд, даю слово — найкращий у світі будик! Аби можна, я б завіз його до Варшави — будив би мене до школи. Я прослухав коротке інтермеццо і одразу ж відчув себе, мов допіру на світ народився.

Дядечка не було в наметі. Він був біля потоку. Я побачив, як він стояв навколішках на камені. Певно, бив поклони божкові сонця, що дарував нам такий прегарний ранок. І не тільки бив поклони, а водночас занурював голову у тиху воду струмка.

— Чао! — гукнув я.— Ви, дядечку, видивляєтесь пестрюгу?

— Голова мені тріщить! — пирхнув, як старий гіпопотам, дядько. — Забагацько випив учора того клятого вина.

— Куди сьогодні їдемо?

— А хіба я знаю? Якщо хочеш гарно провести канікули — ніколи не питай про таке. Земля, на щастя, кругла, їдь у будь-яку сторону світу.

— То в яку ж ми поїдемо?

— Любий мій, мені голова лопається, а ти лізеш сльотою. Подорож — це пересування з місця на місце. Найкращий спосіб подорожування — їхати куди очі бачать. Хіба це так важливо, звідки ти вирушаєш і куди їдеш?

Власне кажучи, дядечко мав слушність. Найліпше це блукати по світу. Їдемо, не дивлячись на годинника, зупиняємось там, де сподобається, і нам добре.

Тим часом можна викупатися в потоці. Вода приємно свіжила й була м’яка, мов оксамит. Отож ми з дядечком влаштували генеральне миття і заходилися терти один одному спини. Я йому, він мені, а потім плескалися на мілкому, як риби. Дядечко — сом, я — окунь, і було дуже весело, особливо тому, що нас уже ніщо не хвилювало і ми не знали, куди їдемо.

Це нова дядечкова фантазія — подорож у невідоме.

15

І поїхали ми в невідоме.

Поки що невідоме було справді невідоме, і до того ж напрочуд гарне. Спершу ми їхали дорогою, що зигзагами вилася вгору по гірському схилу. Сто зигзагів, а то й більше. Суща тобі карусель, аж у голові кружилося. А навкруг — ялинові ліси, дикі скелі, провалля, шумливі потоки, кам’яне громаддя. За кожним поворотом відкривався новий краєвид, мов у кольоровому краєзнавчому фільмі.

Потім зненацька дорога збігала вниз. І знову сто зигзагів, і знову перед очима несказанно гарний фільм про Чорногорію. А мамут мчав стрімголов. За кермом — дядечко з люлькою в зубах, з міною переможця автоперегонів до Монте-Карло. А я обік нього, геть ошелешений. Просто не міг отямитися з дива. Коли ж нарешті отямився, то пойняв мене страх — а що як наш мамут розсиплеться, полетить на завороті в прірву! Не буде чого збирати. Порошок і мармелад.

Але поки що не було з нас ні порошку, ані мармеладу, бо дядечко вів мамута і оком не моргнувши, а мамут показував себе просто на п’ятірку. Тільки трохи паморочилося в голові й досі не зникали чари, бо коли ми з’їхали в долину, почався найкрасивіший відтинок дороги.

Ми мчали дном каньйону, вздовж гірської річки. Вода пінилась у вузькому межигір’ї. Там, де воно ширшало, річка текла спокійна, прозора. Дно було біле, а вода голубіла, відбиваючи блакить неба. По обидва боки здіймалися високі — на кілька сот метрів — прямовисні стіни. Глянеш угору — здається, що ти на дні гігантської ущелини. Ніде нічого, тільки голуба нитка води та гладкі кам’яні стіни, а внизу — наш мамут, який повзе, ніби маленький хробачок.

— Прекрасний каньйон! — вигукнув дядечко.— Аж не віриться, що ця невеличка річка розрізала такий велетенський кам’яний масив, як гострий ніж ріже масло. І небагато води, а вона пробила ущелину кілька сот метрів завглибшки. Справжнє чудо природи!

Не віриться, що саме в цьому найпрекраснішому куточку здибався мені сущий вибрик природи, якого звали Вацусь. Але, перше ніж здибався нам цей фрукт з породи ананасових, ми, ошелешені, безугавно захоплювались і ніяк не могли спам’ятатися.

Спам’ятались аж у невеличкому тунелі, коли перед нами зненацька появився автомобіль. Він стояв посеред тунелю, впоперек дороги, а збоку біля нього — чотири особи в плачевному стані: тато, мама, донечка і син; уся родина в повному складі і на краю розпачу. Мало того, що вони розбили чудовий «опель», так ще й перегородили вузький проїзд у самому тунелі!

Ще трохи — і ми б налетіли просто на них! А проте дядечко продемонстрував витримку, з розгону зупинив мамута за півметра від охопленого розпачем глави родини і в одній особі — власника автомобіля. Цей індивід був такий пригнічений, що не зауважив на мамуті польських реєстраційних знаків і подумав, що дядечко — справжній фермер із штату Огайо, отож затарабанив по-англійському з акцентом Маршальської вулиці.

— Пане, у нас той... нещастя... перед самим тунелем лопнула камера, мене занесло на край шосе, я вдарився лівим крилом, а потім ще закинуло. Рятуйте, пане, бо мені руки опадають і я не знаю, що робити!

Тоді поперед батька висунувся хлопець з породи отих ананасових. Морда гангстера, злий погляд і гадючий язик. Наче з-під землі виріс і випалив теж по-англійському:

— Я перепрошую — не лівим крилом, а правим, і взагалі мій батько не вміє керувати автомобілем!

А батько на те по-польському:

— Вацусю, ради бога, перестань, бо дам у морду! Хоч при чужоземцях поводься пристойно!

Ну от, будь ласка — хто б іще потрапив забити тунель у Чорногорії, як не любі наші земляки! От вам і польська фантазія! Змогли взяти Сомосьєрру[7] можуть і стати якраз посеред дороги!

Дядечко нічого не сказав, удав, що не розуміє по-англійському, отож хлопчак і накинувся на батька:

— Хіба ти не бачиш, тату, що це італійці? Зразу можна пізнати по бороді та капелюху.

Засмучений власник «опеля» почухався за лівим вухом. Не знав, по-якому балакати. От Вацусь до нього:

— Ти ж, тату, вивчав латину, шпар латиною, вони, напевно, кумекають!

За хвилину в прегарному каньйоні полилася мова Цезарів та Овідіїв.

Дядечко не витримав, пирснув сміхом, а далі так зареготався, що здавалося, боки порве. Проте, на щастя, не порвав, а тільки вигукнув:

— Говоріть, пане, по-людському, а то я лопну!

— Я зразу відчув, що це поляки! — мовив Вацусь.

— Поляки! Поляки! — закричали влад батько, мати і донечка. Їм хотілося кинутися дядечкові в обійми, але дядечко сидів за кермом, отож вони не кинулись, а тільки почали благати, щоб їх рятували.

Дядечко із знанням справи взявся до роботи: з-під заднього сидіння вийняв трос, причепив «опеля» на буксир і ну витягати. Чиста робота, комар носа не підточить!

Вацусь тим часом зацікавився нашим мамутом. Відтягнув мене вбік:

— Де це ви роздобули такого трупа?

— Це ваш «опель» — труп! — буркнув я.

— Людино добра, це найновіша модель, тільки мій старий не вміє водити. Тремтить перед кожним поворотом і повзе із швидкістю сорок кілометрів. Здохнути можна! Ви куди прямуєте?

— У невідоме.

— Не жартуй. Мабуть, до Будви?

— Де це?

— Не знаєш? Над морем. Ми вже там замовили кімнати в готелі, по три куски на душу. А ви?

— Ми з наметом.

Вацусь окинув мене зневажливим поглядом.

— Як цигани.

— Ні, — заперечив я.— Як справжні туристи.

— Дістанеш ревматизму, на старості скрутить тебе. По-англійському вмієш?

— Ні.

— То нема чого пхатися! Тут усі балакають якоюсь чужоземною мовою. Я, брате, два роки в Англії прожив із старим. Ходив до англійської школи. Старий був торговим представником, торгував там і заробляв купу грошей. А може, ти говориш по-французькому?

— Ні.

— Ну, значить, пропав!

— Чому?

— Занудишся! Що ж ти робитимеш?

— А ти?

— За мене не бійся. У старого вистачить грошей. В Будві є де розважитись. Не знаю тільки, чи ви доїдете цим трупом.

— Ти, обережніше! — застеріг я.— Це тобі не труп, а першокласний повіз.

— Тара-тарадайка!

— Гляди, бо заїду в зуби!

— Спробуй!

Я не встиг спробувати, бо саме в цю мить дядечко гукнув, щоб я подав йому французького ключа. Я залюбки лупонув би тим ключем Вацуся. Не подобався він мені. Англієць з Коломиї! Сподівався мене вразити найновішою моделлю «опеля» і тим, що ходив до англійської школи. Велика цяця! Коли б він знав, що ми з Томом відкрили невідомий грот, а в ньому справжній кістяк, то не ляпав би язиком. Бідолаха цей лисий добродій, якого Вацусь назива «старий», і який має нещастя бути його батьком. Марно витрачав гроші на виховання такого екземпляра!

Я подав дядькові ключа, а він тим часом уже витягнув «опеля» з тунелю. Автомобіль був добряче понівечений. Праве крило і фара геть розбиті, мотор не заводився. Словом, амба. Хоч і найновіша модель, а з місця — ні сюди ні туди.

Дядечко помагав лисому главі родини замінити колесо. Батенько обливався потом, а матуся з донечкою милувалися краєвидами.

Вацек не милувався, бо не вмів.

16

Рушили ми, а точніше наш трудяга-мамут рушив бадьоро вперед, тягнучи за собою найновішу модель «опеля». Сенсація найбільшого калібру! В «опелі» нещасний тато, Вацусь і матуся, а в мамуті ми з дядечком і решта тієї родини, тобто Каріна. Не могла знайти собі якогось польського імені! Уперлася, що поїде з нами, бо читала у «Пшекрою»[8], що на Заході найвишуканіші дами їздять отакими старими автомобілями. Саме в цьому — найбільший шик, фасон і крик моди.

Змилосердилися ми над нею. Хай їй здається, що вона така вже вишукана і сидить у старому «роллс-ройсі», яким королева Вікторія їздила на відкриття парламенту чи деінде.

Байдуже.

Отож за кермом дядечко з міною посланця небес і з люлькою в зубах, біля нього я — без міни й без люльки, зате з твердою думкою, що все-таки треба дати Вацусеві в вухо; а поруч — Каріна, мовби на сьомому небі, елегантна і страшно модерна. З тих, що ото ходять на концерти джазової музики, збирають пластинки з записами її і вдають, буцімто їм більше років, аніж насправді. І взагалі розпач бере, коли дивишся на неї! Тут тобі могутні кам’яні стіни, які круто спадають аж на дно каньйону, а вона — з копицею на голові! Тут — запах живиці і шум гірської річки, а від неї несе якимись паризькими парфумами! Та ще й повіки вимазюкані якоюсь темно-синьою тушшю, на губах — помада, нігті пофарбовані під перламутр. Я просто дивувався, що земля не затряслася з огиди.

Мене нудило від тих парфумів, очі боліли, коли бачили копицю на голові, але що я мав робити! Старопольська гостинність веліла не звертати уваги на такі дрібниці, отож я й не звертав, а тільки милувався краєвидами.

Каньйон поволі ширшав. Голі скелі поступилися місцем перед лісистими схилами. Тільки часом з-поміж дерев виринали стрімкі шпилі гір. І річка текла тут повільніше, розливаючись красивими голубими плесами. На жаль, невідоме перестало бути невідомим, бо появилися всякі дорожні знаки, з яких незаперечно випливало: ми перебуваємо на шосе Колашин-Тітоград, а річка, яка пробила той чудовий каньйон, називається Мор ач а.

Невідомими зосталися тільки думки Каріни, бо досі вона й рота не розтулила, усе вдавала з себе вишукану даму. Так поводилася, наче дядечко — то її особистий водій, а я — хлопчак на побігеньках. Тільки недалечко од Тітограда озвалася:

— Куди їдете?

— В невідоме,— сказав я.

— Ми до Будви. Правда, я воліла б на острів Свети Стефан, але, на жаль, тато сказав, що це надто дорого. Дев’ять тисяч од душі на добу. На тому острові нібито найвишуканіше товариство і чудовий італійський оркестр. Та що вдієш — тато скнаруватий.

Я взяв до відома, що лисий татусь скнаруватий.

— На острові, — вела далі Каріна, — живуть у старих будинках, ще з п’ятнадцятого віку. Це, мабуть, дуже романтично. Мури старезні, а всередині все ультрамодерне, і за це, власне, й треба платити дев’ять кусків од душі.

— Недорого,— буркнув дядечко.— Досить піймати за день штук дванадцять гадюк, і вже можна жити в мурах п’ятнадцятого віку з модерною серединою, та ще й слухати щодня італійський джаз.— І значливо моргнув мені, а я просто лопався зо сміху — тихо, звісно, бо голосно якось не випадало.

— Вибачте,— Каріна затріпотіла темно-синіми віями,— про яких гадюк ви кажете?

— Про отруйних, — засміявся дядечко.— А ви, панночко, про яких думали?

— Не розумію...

— Ти цього не зрозумієш, бо не ловила гадюк, — втрутився я.— На Синяєвіні одна англійська наукова експедиція ловила гадюк і платила по долару за штуку.

— Жахливо! — заволала Каріна. — Хай би мені платили хоч по десять доларів — я б нізащо не наважилась! Гадюки! Ну й погань! Який жах!

— А ми,— глузував далі дядечко, — спіймали двісті штук.

Здоровенні, як дракони.— І глянув назад, туди, де лежав чохол з наметом.— Веземо їх до Тітограда.

Каріна зблідла і, пойнята жахом, скрикнула:

— О боже! Благаю вас, пане, зупиніться! Я пересяду в «опель»!

Дядечко натиснув педаль.

— То приручені змії,— засміявся добродушно.— Вони ще нікому нічого злого не зробили.

— Ні! — гукнула Каріна. — Я страшенно боюся! Благаю вас...

Дядечко зупинив мамута. Каріна вискочила. Волосся їй настовбурчилось, і перелякана дівчина втекла в родинне коло, до «опеля».

Тепер ми могли лопатися собі зо сміху. І лопалися аж до Тітограда, столиці Чорногорії.

Виїхали ми з красивої долини Морачи. Ліси, гірські верховини, ущелини, потоки зостались позаду. Перед нами розлягалася широка рівнина, яку звідусіль обступали ялові пагорки. Низовина була родюча, зелена, а гори скелясті, голі, немов припорошені цегляним пилом. Ми їхали повз салатові поля кукурудзи, смарагдові тютюнові плантації, бросквинові сади, що скидалися здалеку на клубки просоченої сонячним світлом імли, повз невеличкі домочки серед тінявих шовковиць. Сонце пекло дужче й дужче. Відчувалося, що ми перебуваємо на півдні.

Наспівуючи веселих пісеньок, ми дісталися до Тітограда, а в Тітограді підтягнули «опеля» до станції обслуговування автомобілів.

Перший вискочив з «опеля» Вацусь.

— У вас буцімто є цілий мішок змій? — вигукнув він. — Покажіть, мені кортить глянути!

— Тс-с-с! — осадив його дядечко.— Не репетуй так, парубче, бо перелякаєш їх.

Обережно підступив бідолашний глава родини. З повагою зиркнув на чохол намету.

— Це дуже мило з вашого боку, пане, що ви нас виручили з біди... Ми Пельпінські...— представився він.— Вельми зобов’язані...

Дядечко зневажливо махнув рукою.

— Дурниці, я радий, що допоміг вам. Щасливої дороги.

— То ви їдете далі?

— Так, — поважно мовив дядечко, — я повинен іще продать тих гадюк, по тому рушаємо просто на Скадарське озеро.

Обличчя їм витягнулись, роти порозкривалися, в очах появився жах. Словом, усі наче остовпіли. Дивилися на мого наймилішого чародія, мов на факіра і заклинателя змій. А він зробив відповідну міну і сказав:

— Селям алейкум. Dominus vobiscum! Amen[9].— Махнув їм на прощання рукою і чмихнув блакитним димком з вихлопної труби.

Ми поїхали далі.

17

Од Тітограда починається справжній великий туристський рух. Досить тільки глянути на шосе. Автомобілі мчать, як скажені, і туди, й сюди. Ми теж достойно котимо своїм «останнім криком моди», а всі витріщають на нас очі і думають, що ми — це родина якогось лорда. Хай собі думають!

Одразу за Тітоградом у мені прокинувся репортер. Узявся я записувати в нотатнику автомобілі, що їх ми обганяємо по дорозі.

Ось мої нотатки:

Зелений «мерседес» із знаком D — німців.

Фантастична «альфа-ромео», певно, італійська. Справді, знак I — Італія.

Автобус «зауер» із Австрії, знак A; в ньому замість австріяків — негри. Сенсація! Може, покрасилися?

Невеличкий фіатик — 600, знак А — Угорщина.

Потужний «бюїк», шосейний крейсер, знаків не розрізнив. Можливо, американський.

Моторолер «ламбретта», а на ньому черниця, моторизована, їй-богу!

Два віслюки — без ніяких знаків.

«Опель» з кемпінговим причепом, словом, домок на колесах, а в тому домку гавкає чорний пудель. Задоволений, бо приїхав із Швеції. Знак — SU.

«Вольво» — автомобіль шведський, але знаки голландські: NL — Нідерланди.

Ваговоз — марки не розпізнав, а в ньому повно баранів. Може, їдуть відпочивати на вихідний день?

Щось на трьох колесах — чи то автомобіль, чи мотоцикл, а їде; знаки югославські — YU.

Автобус «фіат» туристського бюро «Путнік». Порожній. (Пасажири, напевне, купаються в морі).

Др-р-р... Бр-р-р... Тр-р-р... Пр-р-р...

Далі я не міг нотувати, бо страшенно трясло. Але автомобілів було тьма-тьмуща, коли б я й міг писати, то однаково усіх не занотував би: «фіати», «мерседеси», «фольксвагени», «сітроени», «рено», «остіни», «опелі», «форди», «бюїки» і ще всякі — лихо їх знає які! Цілий парад автомобілів! А в тих автомобілях, звісно, пасажири всяких національностей і рас. Бачив навіть індуса в гарній амарантовій чалмі. Екзотичніше було б, якби він їхав під балдахіном на слоні, але що ж — нині вік моторів, хай уже їде в «бюїку»!

Та з усіх найкрасивіший — дядечко в нашому мамуті. Даю слово, індусові до нього далеко!

Дядечко скидався тепер на славнозвісного мандрівника, який жадає дослідити незбагненні таємниці природи.

Я й собі жадав дослідити — найперше, куди ми їдемо, бо сама назва — Скадарське озеро — для мене нічогісінько не означала. Це так, як ото сказав би хто: їдемо до Пірамідоновиць.

Тим часом їхали ми рівниною. Позаду нас — гори, попереду — теж гори, а ми немовби на дні зеленого озера.

— Здається,— озвався зненацька дядечко, — за якусь мить ми побачимо щось оригінальне.

Мить була дуже довга, тривала, певно, хвилин п’ятнадцять. Спочатку ми піднялися на невелике узгір’я, потім проминули висхлий потік, нарешті...

Так, то й справді незвичайне видовисько! Перед нами розкинувся великий гірський край — голий, здиблений скелястими терасами кольору кіноварі, а в ущелинах свинцевий і грізний. Внизу, біля підніжжя — гігантське свічадо води. Сонце вже ховалося за гірськими верховинами; там, де воно сідало, вода була немов розплавлена мідь, у тіні, — темно-синя, а коли її брижив вітер — сріблилася, немов закута в кригу.

Дядечко зупинив мамута.

— Озеро Скадарське, — мовив замислено.— Власне, і не озеро, а море серед гір. Сорок вісім кілометрів завдовжки, п’ятнадцять завширшки, а глибина в деяких місцях сягає трьохсот метрів.

— Звідки ви все це знаєте? — поцікавився я.

— Маю докладну інформацію від однієї сирени, що живе в цих глибинах,— пожартував дядечко.

— Сорок вісім кілометрів! — зітхнув я.— Відси здається, що немає стільки.

— Ми з самого краю його, власне, над однією затокою. Поїдемо далі, то побачиш.

Поїхали ми далі, і те «далі» було ще цікавіше. Я власним очам не вірив: шосе перетинало затоку, бігло прямо через озеро, без мосту, без віадука, просто по кам’яній греблі! З одного боку — озеро, з другого — озеро, а ми мчимо посередині на той берег.

Берег був скелястий, дикий, неприступний. Шосе одразу підіймалося гострими зигзагами аж до населеного пункту Вірпазар. На мапі його позначено кружечком. Можна подумати, що то село. А насправді — кілька маленьких кам’яних будинків. Кам’яні стіни, кам’яні димарі, навіть дахи з плескатих каменів, покладених як черепиця; а за кам’яними огорожами — трохи кам’янистої землі, чудом вирваної від цього кам’яного світу. Двоє, троє оливкових дерев, діляночка нужденної кукурудзи, зелений гарбуз, що випинався посеред випаленого сонцем бадилля, два віслюки, які дрімали в затінку, худі кози... І то все.

— З чого ці люди тут живуть? — поспитав я дядечка.

Він глянув на мене трохи здивовано.

— Якщо мають хати, у хатах є печі, а біля хат пасуться кози, то, напевно, живуть.

Я задумався над життям того кам’яного поселення. Як дивно! Рядом шосе, по ньому мчать автомобілі, розкішні машини з усіх європейських столиць — з Парижа і Лондона, з Будапешта і Відня, з Рима і Варшави...

Весь світ треться об ці кам’яні домочки, а вони стоять, повростали в скелі, як стояли, мабуть, багато віків тому...

Я був би геть задумався, але раптом зауважив, що дядечко з першокласного асфальтового шосе звернув на кам’яну дорогу, таку вузьку, що там насилу розминалися два віслюки.

— Куди ми їдемо, дядьку? — вигукнув я, пойнятий жахом.

— Не знаю! — сміючись, крикнув у відповідь дядечко.— Мені дуже подобається тут. Місцевість трохи схожа на марсіянську.

— Ви були на Марсі? — пожартував я.

— Авжеж. Хіба ти не пам’ятаєш, я навіть прислав тобі листівку з видом на міжпланетний простір.

Я уявив собі дядечка на Марсі. Був певен, що й там він поводився б так само, як на Землі. Губив би гроші, братався б з кожним марсіянином, угощав би їх вином, співав би партизанських пісень і не оженився б навіть з найвродливішою марсіянкою.

Тим часом ми їхали через справжню марсіянську пустиню. Над нами — скелі, під нами — скелі, і дорога то вгору, то вниз, а там далі, внизу, поміж скелями щохвилі блискало сріблясте дзеркало озера. Я ждав, що колеса мамута ось-ось ковзнуть з дороги і ми полетимо в прірву.

А дядечко гнав як на погибель. Бідний мамут весь трясся, скреготів, пирхав, мов замучена шкапа. Дядько наспівував собі всякі арії з «Ріголетто», «Паяців» і «Страшного двору». Йому б співати жалобний марш, але що ж, така вже у нього натура — навіть загинути хотів весело.

На щастя, ми не загинули. Зупинилися на широкій кам’яній терасі, посеред голого пустирища. Тераса та була на косі, висунутій далеко в озеро. Над нами поміж скель росло кілька кипарисів, майже чорних і рівних, як полум’я свічки; під нашими ногами лежало озеро. Два рибальські човни на веслах сунулися, мов два водяні жуки, лишаючи за собою складки на воді. Було так тихо, що ми чули, як плещуть весла.

Внизу під нами вода гладенька, темно-синя від глибокої тіні, далі міниться пурпуровими й салатовими барвами, а ген там немовби плавиться в синіх випарах. Краєвид широкий, озеро напрочуд велике. Море в горах.

Дядечко показав на обрій.

— Бачиш он ті гори? То вже Албанія. Кордон проходить посеред озера. А он під тими горами лежить місто Шкодер — від нього й назва озера[10].

18

Отож ми перебуваємо над Скадарським озером. Могли б бути деінде, але деінде не було б так цікаво. Акул і пальм тут, щоправда, немає, зате є кипариси й сила вражень. Передусім у нас було враження, що ми на Марсі, а потім — ніби перенеслися до Іллірії.

Не шукайте на мапі. Нині ви не знайдете такої країни. Щоб знайти її, треба бути археологом, тобто таким цікавим типом, котрий викопує з землі всякі пам’ятки минувшини і сушить собі голову, до якої епохи ті знахідки належать.

Саме від археологів ми й довідалися, що перебуваєм в Іллірії; вони тут цілими днями нічого не роблять, тільки риються в землі і шукають навіть на дні озера. Славна братва, майже всі бородаті, а один лисий. Така вже мода, що коли ти археолог, то повинен носити бороду або полисіти. Правда, дядько Леон теж носить бороду, та це через лінощі, бо йому не хочеться голитися.

Ми здибали наших археологів біля селища Секоа, і одразу впізнали, що то італійці, бо вони їли спагетті, тобто макарони з помідоровою підливкою й пармезаном[11]. Ми теж їли, тільки нам доводилося скрутненько, бо італійські макарони страшенно довгі — не знаєш, як їх ковтати. Ковтнеш такий макарон — один кінець його буде вже у дванадцятипалій кишці, а другий ще на тарілці. І як його їсти?

Та це дрібниці. Куди важливіша річ — іллірійський човен, що його археологи витягли з дна озера. Я бачив на власні очі, як витягали. Проте спершу вони повинні були знайти його. Бо нащо ж тоді вони археологи? Знайшли його цілком випадково. Один з археологів — знаменитий аквалангіст — спустився з кисневим апаратом на двадцять метрів і там завважив якусь дерев’яну скульптуру: то був ніс човна, зроблений на кшталт риб’ячої голови.

Витягли того човна за допомогою крана, поставленого на невелике судно. І зараз же — неабияка сенсація! Кажуть, що про це пишуть уже в Белграді і в Римі. Човникові тому близько двох тисяч шестисот років! Нічого собі вік! Нашого Попеля миші ще навіть не починали їсти[12] і вавельський дракон ще не хапав краков’ян[13], коли іллірійці плавали тим човном і кедрові бори шуміли над Скадарським озером, немов оповідаючи прадавні легенди.

Бори, певна річ, кедрові, бо інші не могли шуміти. Так твердить дядечко Леон. У нас соснові, а тут кедрові — колись тут нібито шумів кедровий бір і ведмеді ховалися в його нетрях. На жаль, тепер уже не шумить. Ще стародавні римляни вирубали його на свої кораблі, на щогли, аби потім переплисти Середземне море і зруйнувати Карфаген. А ведмедів ловили в ями і вивозили потім до Рима.

Стільки тих історичних відомостей, що мені прямо в голові паморочиться!

Забіг я аж до Карфагена, а я ж над Скадарським озером за дві тисячі шістсот років до ери Гагаріна. Отож над озером тут шуміли кедрові бори й іллірійці майстрували з кедрових дощок прекрасні човни, спускали їх на воду, а потім сідали в них і метикували, що б його ще придумати. Попридумували багато розумного, і з того виникла гальштатська культура[14]. Загляньте в енциклопедію, то взнаєте.

Мудрі люди, хай йому грець, перші в Європі навчилися виплавляти залізо, а із срібла робили прегарні оздоби. Я бачив на власні очі — дядечко може посвідчити, — бо італійці не тільки їли спагетті, але й робили розкопки біля селища Секоа, і докопалися до іллірійських могил. Будь ласка, люди тоді вмирали з фасоном і на той світ вибиралися не так скромно, як тепер, а з усякими браслетами, намистом, ба навіть з грішми, щоб було на харчі в загробній мандрівці. Передбачливі, га? Дядечко забув купити в Тітограді шмат сухої ковбаси, а вони навіть у могилі про таке діло не забували!

Словом, ті завбачливі іллірійці створили буцімто високу культуру, і, їй-бо, їм таки непогано жилося, якщо навіть небіжчикам пхали в могилу срібні оздоби.

Тож нічого дивного, що Скадарське озеро з усіх боків овіяне легендою і голос віків чути навіть з його дна. Вночі, коли місяць викотиться з-за високих гір і вода заряхтіє сріблом, так і здається, ніби ти — іллірійський рибалка й випливаєш ловити іллірійських риб.

Риби й досі зосталися іллірійські, і вони дуже смачні. Ми з дядечком ловили їх на блешню і смажили на олії. А от іллірійці щезли, зосталися по них тільки могили, кладовища, поселення та легенди.

А дядечкові зосталася дума про людську долю.

— Отак, Марцінку,— сказав він, коли ввечері ми сиділи біля намету і дивилися на озеро, велике, як море.— Гинуть люди, гинуть народи, а оці скелі над нами і це озеро сотні тисяч років лишаються незмінні. Скільки ж то людей, так, як оце ми, захоплювались місячної ночі грою світил і глибоко задумувались?..

Бо то ж факт — були люди й до іллірійців, були й опісля них. Після них прийшли греки. Діставалися морським берегом аж до гирла річки Бояни, а тоді річкою аж на озеро. І теж Лишали свої кості у цьому скелястому грунті, щоб колись цікавим археологам було що відкопувати. А після греків — римляни.

А озеро — велике, таємниче — так само плещеться об кам’яні береги... І ми з дядьком Леоном сидимо собі при місяці й думаємо, думаємо...

Ми покидаємо озеро, повите легендами про іллірійські часи, і мчимо просто до моря. Прощавайте, бородаті археологи! Прощавайте, спагетті й розкопаний могильнику, прощай, сумна задумо передісторії! Ми їдемо пополоскати ноги в Адріатичному морі. Саме так сказав про наш новий рейс дядечко,— у нього завше були під рукою такі примовки. У Вірпазарі, наприклад, він заявив: «Тепер перескочимо тисячометрову перешкоду». І мав слушність. Бо, перш ніж полоскати ноги, треба було видертися на тисячу метрів над рівнем моря, а тоді стрімголов з’їхати вниз, і все це на протязі кільканадцяти кілометрів.

Ото їхали! Щоб мене крива качка вбрикнула, як я перебільшую. Зигзаг за зигзагом, поворот за поворотом, шосе продовбано в литій скелі, а внизу — нічогісінько, тільки провалля за проваллям!

А дядечко співав собі арію з «Фауста» — саме її він вибрав на головокрутні повороти.

Були навіть такі місця, де здавалося, що дорога впирається в глуху стіну. Їдеш, а попереду щира урвиста скеля — і думаєш, що тут шосе обривається. Ба ні, то помилка. Нащо ж тоді сучасна техніка, підтримана фантазією людини? Будівники тут перехитрили природу: продовбали в камені тунель або «приліпили» до скелі бетонового черв’яка, і їдеш собі, людино добра, мов по гігантському балкону! Шосе висить над порожнечею, ти висиш в автомобілі, твоє життя висить на волосинці, а ти ще й повинен захоплюватися фантазією творців тієї піднебесної каруселі!

Словом, повно вражень, емоцій, та ще й їзда на всю губу, аж на висоту тисяча метрів. Що голосніше дядечко співає свою арію, то дужче я боюся за мамута. Бо в такі хвилини у голові людини звичайно снують найрозмаїтіші думки. А що як лопне камера, що як відмовлять гальма або взагалі мамут розпадеться на шматки. Ото була б сенсація! Останній крик моди на дні чорногорського провалля разом із знаменитим кібернетиком і ще знаменитішим його небожем. Вічна їм пам’ять! Вони загинули на посту, співаючи арію Мефістофеля з «Фауста».

Проте ми не дали сенсації лакомим журналістам. З піснею на устах виїхали на самісіньку гору тієї диявольської каруселі.

А перед тим дядечко ще гукнув мені, пересилюючи астматичний гуркіт мамута:

— Оголошується конкурс: хто перший побачить море!

— Яка премія?

— Два дні не мити судків.

— Згода!

Раз конкурс — значить, конкурс. Я напружив зір, вихилився з машини і коли б міг, то полетів би поперед мамута, аби тільки перемогти в цьому конкурсі. Бо я зовсім не збирався два дні чистити жирні судки. Отож я втупився в обрій, де голі скелі сходилися з блакиттю... Минали хвилини, які в таких випадках тягнуться довше, ніж години. Вже скінчилася крутизна, ми їхали плоскогір’ям поміж скель і кущів тамариску, а моря нема та й нема.

Нарешті ми обидва крикнули водночас:

— Є!!!

Справді, було. Лежало внизу, під нашими ногами — велике, широке, майже зливаючись із обрієм. Пречудовне видовисько з тисячометрової висоти. Скелі, море, блакить небосхилу, і на морі — пароплав, за яким тягнеться смуга диму — мов іграшка, мов щось бачене у сні.

Над сонячним Ядраном

1

Не описуватиму карколомного спуску з тисячометрової висоти, бо вам у голові замакітрилося б. Головне — ми приїхали на берег моря. Вискочили з мамута і, наче два огирі, побігли вперед. І не зупинилися на березі, а прямо в черевиках, у одежі кинулися в воду — два безумні шукачі пригод і шанувальники природи.

Дядечко занурив голову в воду і я занурив, аби впевнитися, що то не сон, що ми живі, над живим Ядраном[15]. Потім ми хлюпалися, як два морські леви, бризкали один на одного водою і заходилися сміхом.

Добряче вихіхавшись і вихахавшись, ми глянули перед собою. Людину, що бачить такий безкраїй простір, огортає задума. Мене теж огорнула. Я раптом почув себе маленьким і слабим перед цією безмежністю; хробак, який повзе на березі, піщинка...

На щастя, я не був піщинкою — адже піщинка не має такого милого дядечка і не подорожує «криком моди», а передусім не милується краєвидом. Як це добре, що я — розумна істота і можу переживати, радіти, впадати в задуму...

Глянув у блакитну далину, сподіваючись, що, може, з хвиль Адріатики вирине могутня спина акули. Та ба, на морі не було навіть хвиль — звідки ж акула виринула б? Море лежало сливень гладеньке, блискотливе, а згори струмувала спека. Пальм я теж наразі не зауважив. Бачив тільки руду дядечкову бороду і його повні радості очі. Вітер не шелестів у листі пальм, а проте було гарно, екзотично і таємниче.

Дуже довго було так гарно, екзотично і таємниче, але ось нарешті дядечко сказав:

— Треба знайти місце для табору.

— Де?

— Отож бо — де? Там, де гарно і де чудовий краєвид.

— Тут скрізь гарно.

— Це правда, та, напевно, ми знайдемо ще краще місце.

Дядечко, ясна річ, майстер вибирати місце для бівуаку. От ми й поїхали туди, де мало бути ще краще, а найкраще було поблизу острова Свети Стефан, біля маленького поселення Мілочер. Море вдиралося тут глибоко в стрімкі скелі, утворюючи лазурову затоку. І я певен — цю затоку воно створило спеціально на замовлення нашого чарівника; для нього оздобило гірські стіни таким фантастичним різьбленням, для нього ж тут виросли красуні-пінії та стрункі, як голки, кипариси. В кожній розколині скель — кипарис, щоб дядечко, дрімаючи по обіді, міг трохи помріяти і щоб йому здавалося, буцімто він — римський проконсул, якого розгніваний цезар заслав на узбережжя Монтенегро. І вже певно для дядечка чорногорські селяни понад ліском піній посадили оливкові дерева, щоб вони сріблилися й отіняли намет.

Місце — як у раю: оливковий гай, трохи нижче — пінії, у скелях — кипариси, а під скелями — блакитна затока. По праву руку — маленький острівець Свети Стефан — із сірими будиночками, котрі пам’ятають іще піратські часи; з лівого боку — море. Коли б поплив на захід — прибився б до Італії, на південь — до Лівії. Але чого туди плисти, якщо тут так гарно; і навігаційних мап у нас немає.

Мап немає, зате є цілюще повітря, чудовне сонце і лазурове море. Чого нам ще треба? Хіба що трохи грошей, та вголос про це ми не говоримо, бо дядечко не любить, коли йому нагадують про бюджет.

А як же з бюджетом? Нема чого й балакати! Здається, вже кінчаються гроші за годинник. Цікаво, що ж далі піде на продаж?

Тим часом про це ми не думаємо. Ми — безтурботні бурлаки. Нічим не журимося, ніщо не затьмарює нашого спокою. Знайшли найкрасивіше місце під сонцем і кепкуємо з долі. Хай собі журиться міліція в Ужицях і хай стає на голову, аби знайти наші гроші. Я вже навчився од дядечка не звертати уваги на мертві предмети.

Нап’яли ми намет, витягнули з мамута речі, і, коли все вже було готове, дядечко спитав:

— Марцінку, що б ти їв сьогодні на обід?

— Акулячі плавці в банановій підливі, — відповів я, і, даю слово, по бороді мені потекла слина.

Дядечко примружив око:

— А якби під рукою не було акули?

— Тоді охоче поїв би ластівчиних яєць у сойовій підливі.

— Ба, ластівки давно вже вивели своїх пташенят. Знайди щось більш досяжне.

— Знаю вже: печеню з серця носорога!

— Ти просто жахливий.

— Ні, я тільки багато читав про життя примітивних негритянських племен на берегах Лімпопо.

— На носорога підемо вдосвіта, — усміхнувся дядечко.— Тепер подумай про щось доступне при наших скромних можливостях.

— Хай тоді буде жарена куріпка з чорницями.

— А може, рябчики по-литовському?

— Е-е-е...— засміявся я.— Ви, дядечку, тільки дражните апетит! Не граю з вами. Я й справді з’їв би щось, бо вже мені кишки грають якийсь твір для флейти і валторни, коли не помиляюсь.

— О, прошу! — заволав дядечко.— Раз так — нумо готувати; тільки спершу ми повинні зробити ревізію у своїй коморі.

Легко сказати, та куди важче зробить оту ревізію. Не хотів би я зводити на дядечка наклеп, але те, що було в наших рюкзаках, волало про помсту до неба, чорногорського, звісно. Все впереміш, плутанина, Содом і Гоморра[16], словом, космічний розгардіяш: шкарпетки в цукрі, светри в перці, носовички — в томатному соусі, тут же — окраєць варшавського хліба... Моя мама, яка, ріжучи хліб, хрестила його, — зомліла б, уздрівши таке!

Щиро кажучи, придалася б дядечкові на дві години розумна жінка, щоб зробила лад у цьому розгардіяші. Руки мені опустилися, розпач мене пойняв, а дядечко як не гукне:

— Чого ждеш, роззяво?!

А потім розіслав на камінні шматок брезенту і висипав геть усе на одну купу. Найбільше було рису, крім того — трохи шкірок од ковбаси, шматок грудинки, перев’язаний мотузкою, дві квасолини, бляшанка з томатним пюре, кілька скоринок хліба. От і всі запаси.

— Я маю все це викинути? — спитав я, з жалем дивлячись на рештки нашого добра.

— І думати не смій! — обурився чародій. — Збігай-но по воду, зараз ми зваримо суп філософів.

Певно, він мав на думці чудо з хлібом та вином у Кані Галілейській[17]. І я повірив у чудо. Подався шукати води.

2

Понад оливковим гаєм видніли будови. Великий будинок у чорногорському стилі, кам’яний, з маленькими вікнами, що були затулені дерев’яними віконницями, а над будинком — кілька кипарисів. Є будинок, то має бути й вода.

Я рушив до того дому. Йшов через оливковий гай. Сонце пекло немилосердно. Я ховався в тіні під деревами. Дерева старі, крислаті; стовбури товсті, покручені, гілляки повипиналися в усі боки, а поміж них визирали оливки — маленькі, мов квасолини. Зірвав одну, вкусив. Терпка, всередині — твердий камінець. «Ще не поспіли», — подумав.

Гай розстилався терасами. На майже голій землі росло кілька дерев, а потім був поріг, викладений з каміння, далі знову тераса й мур, а в мурі — прохід з кількома сходинками. І так аж до кам’яного дому.

Що вище, то дужче припікало. Я обливався потом, сорочка прилипла мені до спини. Мріяв про ковток холодної, джерельної води. Підходив уже до будинку. Переді мною здіймалися сходи. Далі вже не було оливкових дерев, тільки густі колючі кущі. Я ступив на сходи, і в цю мить хтось вискочив із-за кущів і накинув мені на голову рядно.

Честь поляка не дозволила мені здатися без борні, але звільнитися я не встиг: наді мною зчинився якийсь пекельний гамір, і кілька невідомих типів, придушивши мене до сходів, заходилися в’язати мені руки.

От тобі й маєш! Там дядечко жде води, щоб зварити суп філософів, мені пересохло в горлі зі спраги, а я неждано-негадано опинився у пастці. І наразі не знав, що зі мною діється. Хто і чого від мене хоче? Окрім брезентового відерця на воду, я ж нічогісінько не мав. Хіба що, може, тільки трохи честі та власної гідності.

Раптом я згадав мамута. Останній крик моторизаційної моди. А що як вони хочуть захопити нашу повозку? Мене зв’яжуть, дядечка тарахнуть чимось твердим по його мудрій голові, а тоді вирвуть у нього ключик од стартера, сядуть у мамута і ходу... Я уявив собі дядечка, коли він отямиться і вже ніколи не побачить свого любого екіпажа.

Виходить, чорногорці — гангстери?

— Рятуйте! — заволав я, але голос застряв мені в горлі. Я ждав, коли настане кінець. І зробилося мені смутно. Оце для того я проїхав понад дві тисячі кілометрів, щоб тут, на Чорногорській Рів’єрі, ні за цапову душу загинути од рук невідомих мені опришків?

Я не знав, що робити, отож нічого й не робив, тільки чекав. На щастя, чекати довелося недовго. Мучителі взяли мене попід руки і, дико репетуючи, кудись повели. По звуках, які через грубе рядно доходили до моїх вух, я зрозумів, що кричать по-сербському. Вони кричали по-сербському, а я мовчав по-польському, і так ми дійшли невідомо куди.

Найчорніші думки ворушилися мені в голові, бо при таких оказіях вони завжди ворушаться. Мене можуть скинути зі скелі в море на розтерзання акулам... Не зостанеться по мені жодної кісточки, і міліція не зможе навіть провести слідство, бо кого ж узяти на допит? І ще можуть закопати мене в саду під оливою. Принаймні буде холодніше. Зрештою, лихо його відає, що таким гангстерам стукне в голову. В найкращому разі зажадають од батьків викупу, й батько муситиме продати телевізор або електричну бритву.

На щастя, батько не мусив розорятися. За хвилину стало ясно, що то ніякі не гангстери, а червоношкірі войовники. Мене прив’язали до дерева, зірвали з голови рядно, і тоді я побачив чотирьох засмаглих, аж коричневих хлопців. Дивилися дико, очі їм палали кровожерністю, на головах гойдалися султани з індичого пір’я, а в руках усі четверо тримали томагавки і списи.

Мене тільки здивувало, чого вони розмовляють по-сербському, адже мали б користуватися шляхетною мовою сіу, делаварів або Чорних Стоп[18].

Один із них — високий, плечистий, обличчя розмальоване в білі смуги, — повною гідності ходою підійшов до мене і тукнув:

— Спіймали ми тебе, смердючий койоте!

Я розумів кожне слово, особливо слово «койот», що його так охоче вживали індіяни з безкраїх прерій Міннесоти.

— Не клейте дурнів! — сказав я. — Я йду он до того дому по воду.

Тоді вийшов коренастий білявий хлопець з кирпатим носом і шрамом на лобі. Замахнувся томагавком — миттю розсік би мені череп, аби я не відхилився.

— Отруює нам джерела, — підло звинуватив мене.— Нема йому милосердя!

Шляхетний войовник з розмальованим обличчям задумався.

— З якого ти племені? — поспитав він.

— Я з Польщі, — відповів я.— Пустіть мене, бо мій дядько вмирає із спраги.

— Здеремо з тебе скальп і кинемо його псам! — випалив той низький.

— Його підіслали наші вороги, — додав третій.— Хотів підслухувати, щоб вирвать у нас таємницю.

Шляхетний індіянин грізно глянув на мене.

— Кажи правду!

— Їй-богу, я з Варшави!

— Він бреше. Зідрати з нього шкіру пасами, а тоді запалити багаття. Хай шкварчить на повільному вогні.

От тобі й на! Я уявляв собі, як з мене деруть пасами шкіру, а потім — як гарно я шкварчу на повільному вогні. Ловкий вигляд я мав би!

Але поки що не мав, бо з кущів зненацька вискочив іще один червоношкірий вояк. Він був чорний, стрункий, майже голий. На поясі, поверх плавок — пов’язка з білого пір’я, а на голові у волоссі стирчало одне велике індиче перо. Обличчя було шляхетне, особливо тоді, коли він заволав:

— Не знущайтеся з нього, ви, паршиві собаки! Це ж вояк з дружнього племені!

— Відкіля ти знаєш? — задерикувато спитав кирпатий.

— Його мова схожа на нашу, і взагалі він не збирався ступати на воєнну стежку, а хотів тільки вгамувати спрагу з наших джерел. Хіба ж подобає не давати заблудлому мандрівцеві ковтка джерельної води? Духи наших предків помстилися б на нас, якби ми обійшлися з ним зле...

Його мова текла гарно і плавно, як тече гірський потік, і в серці мені раптом зажевріла надія. Може, все-таки не здеруть з мене шкіри й не спечуть мене живцем...

Вояки заніміли, проте ненадовго, бо той кирпатий так на мене зиркнув, наче я послав його предка в Країну Великих ловів.

— Він прийшов затруїти наші джерела! — вигукнув.

І до шляхетного вояка:

— А ти у змові з ним!

Той спалахнув гнівом.

— Мова твоя, — одказав,— усе одно, що сичання отруйної гадюки, а серце твоє повне зненависті.

Низький вояк підніс томагавка.

— Візьми свої слова назад, Іво, а то затоплю в пику!

— А ти не клей дурня, Марку, бо як дам у вухо, то й рідна тітонька тебе не впізнає...

Щось одмінилося. Шляхетні вояки почали називати один одного на ім’я, а до імен додавати всякі такі слова, що, почувши їх, правдиві індіяни спаленіли б. І все це скінчилося б кепсько, якби не втрутився той, з білими смугами на обличчі.

— Або граймося, або ж — привіт, я йду купатися!

— Прудконогий Оленю, — звернувся до нього мій захисник,— ти завжди був справедливий і ніколи не мав облуди в серці...

— А я мав? — простогнав кирпатий.

— Закрийся! — осадив його Прудконогий Олень.— Усе це треба передати вождеві. Хай він розсудить.

Мене одв’язали від дерева. Я був ледь живий. Думав, от-от перенесусь у Країну Великих ловів, але не перенісся, тільки дав, щоб мене одвели до вождя, а певніше — занесли, бо руки та ноги мені й досі було спутано шнуром на білизну. Я сподівався, що побачу прегарного мужа з обличчям спокійним, мов скеля, вирізьблена течією потоку, а тим часом побачив таке, що очі мені на лоба полізли: під шовковицею сиділа дівчина! Щоб мене качка вбрикнула — я ще не бачив вождя в спідниці! Правда, вона була не в спідниці, а в шортах, зате мала погляд індіанської князівни і їла виноград.

— Що це за бранець? — байдужно спитала по-сербському.

— Спіймали його біля Гаю Спогадів,— пояснив Прудконогий Олень, а Іво одразу ж додав:

— І каже, що він з Варшави.

Князівна благоволила глянути на мене очима сарни.

— Ти з Варшави? — запитала чистісінькою польською мовою.

— Само собою! — радісно вигукнув я.

— Я теж! — вона раптом схопилася, підняла руки й була б кинулася мені в обійми, але вождеві це не личило. І вже не дерли з мене шкуру, не палили мене на вогні — виявилося, що це чудова братва, і я здибав нарешті справжню польську дівчину, бо Каріни взагалі не міг брати до уваги.

Вождь у приватному житті називався Геля Усарська. Гелл ходила до сьомого класу, тільки не в Варшаві, а в Белграді, бо її мати була прес-аташе в польському посольстві. Отож вона думала по-польському, а вчилася по-сербському, тому й могла бути ватажком югославських хлопців.

З

Упевнившись, що я таки варшав’янин, Геля одразу ж перестала бути вождем. Сказала хлопцям, що на сьогодні досить забавки; завтра вдосвіта збереться Велика Рада, а потім Чорні Стопи нападуть на готель «Мілочер» — там живе один шведський хлопець, який не дав їм покататися на водних лижах. Вони помстяться — прив’яжуть блідолицього до дикого бізона. А бізон уже впорається з ним.

Не хотів би я бути в шкурі того шведа.

Тим часом я був у своїй власній і почувався чудово. Мені подобалась уся ця компанія і найдужче — Геля та Іво. У Гелі була буйна фантазія і уява, а Іво умів прекрасно пірнати.

Він провів мене до джерела. Це було близько від дому, серед каміння. Із скелі бетоновою ринвою текла вода. Досить тільки підставити відерце. Але спершу я сунув голову під розкішний холодний душ, а потім довго пив просто з ринви.

До намету я вертався в товаристві Гелі та Іво. Чудова компанія! З першої ж хвилини ми почували себе так, ніби вчилися в одному класі й давним-давно знали одне одного.

Ми спускалися з тераси на терасу, і я старався нести відерце обережно, щоб якнайменше вихлюпати води; але чим дужче я старався, тим більше розхлюпував. Так уже виходить, нічого не вдієш! Особливо коли люди розмовляють про всякі цікаві речі.

Геля говорила за себе і за Іво, а коли б могла, то розповідала б і за мене. Я довідався по дорозі, що вона любить, а чого не любить, скільки заробляє її мати, яка пластинка Гелі найбільше до вподоби і в кого вона останній раз була закохана. Хочете знати? В Юрія Гагаріна, їй-бо!

Іво, власне, нічого не казав, бо Геля не давала йому слова. А проте я довідався, що він ходить до сьомого класу, постійно мешкає в Чачаку, а до Мілочера приїжджає з матір’ю на канікули, бо мати працює в готелі — вона кастелянша, тобто лічить простирадла, щоб мешканці, бува, не поцупили.

Я не хотів лишатися в боргу, тож оповів їм трохи про себе, про дядечка, мамута, про сталактитовий грот і про кістяк, про легенди, якими повите Скадарське озеро. Говорив я по-телеграфному коротко, нічого не споминав тільки про наш, боже помилуй, бюджет і про те, що нам загрожує крах. Честь не дозволила мені споминати про це.

А дядечко тим часом нетерпеливився. Думав, що я вже пропав десь. Я представив йому своїх нових друзів, а він сердечно привітав їх і одразу ж хотів почастувати, але, на жаль, не було чим, тож почастував їх своєю наймилішою усмішкою і сказав:

— Я вельми радий, що ви познайомились і ти, Марціне, більше не мучитимеш свого дядька, бо тепер у тебе, нарешті, є відповідне товариство. Грайтеся гарно!

Мовивши те, він згріб злиденні рештки нашого провіанту, всипав їх у казанок, розпалив туристську плитку і заходився варити суп філософів. Я був певен, що з того вийде якась вибухова сумішка.

Але роздумувати про це мені було ніколи, бо Іво одразу ж запитав:

— У тебе є маска і ласти?

Маску і ласти для підводного плавання я мав, отож питання Іво не завдало мені клопоту. Клопоту завдавало інше: де в цьому космічному розгардіяші можуть бути маска і ласти? На щастя, вони були з самого верху в рюкзаку. Взяли ми їх і подалися до моря. По дорозі Іво зайшов до свого кемпінгу, виніс власну маску, ласти і ще дві речі, які страшенно зацікавили мене: дерев’яну скриньку із скляним дном і коротенький спис із сталевим вістрям. Мені кортіло спитати, що це за речі, навіщо вони, проте я не спитав, аби не подумали, що я темна маса.

Крутою стежкою ми спустилися на берег моря. Затока була дуже гарна, як в одному фільмі про ловців перлів. З трьох боків її обступали скелі, серед скель росли зелені кущі, а над скелями — карликові пінії.

Довгий час я не міг надивуватися, врешті поспитав, хоч і не збирався питати:

— А тут у морі є акули?

Іво розсміявся.

— Ні. Я вже кілька років приїжджаю сюди і ще жодного разу не бачив.

Я відчув розчарування.

Добре, що Геля не поділяла думки Іво.

— Пхе! — пирхнула вона.— А недавно біля Герцегнового акула напала на німецького туриста, який саме купався в морі, і відкусила йому ногу. Про це всі говорять, а ти твердиш, ніби акул тут немає.

— Ти бачила? — закукурічився Іво.

— Не бачила, але ж усі про це говорять. І в газетах, кажуть, писали.

— То хай собі пишуть. Певно, з пальця виссали. Часом у відкритому морі рибалкам подивуються дельфіни, а про акул я не чув.

— Видно, тобі вуха тоді позакладало.

Іво примирливо усміхнувся.

— Хай буде гречка...

Я був схильний повірити Гелі, бо для більшого враження пригодилося б кілька акул. Отож і мовив дипломатично:

— З акулами всяко буває. Ніколи не знаєш, коли і де вони можуть появитися.

— Ти добре плаваєш? — запитав Іво.

— Плаваю, тільки забув узяти посвідчення плавця.

— Посвідчення тут не потрібне, — сказала Геля.

А Іво додав:

— Пострибаймо трохи для розминки.

Влучив у самісіньке яблучко, хай йому грець! Я думав, що Іво стрибне з берега, а він вишукав найвищу скелю і подерся на неї. Глянув я на ту скелю — зі страху мені аж зуби зціпило. Видалося, що то Гевонт[19]. І я мав стрибати з тієї скелі! Ловка історія! Мені дух забило, але ж треба було держати фасон.

Іво вже виліз на скелю. Стрункий, засмаглий, він скидався на молодого бога. Я витріщився на Іва. Він став над прірвою, широко розкинув руки, відштовхнувся і полетів, як птах, а коли впав у воду,— здавалося, що то не людина хлюпнула, а красива риба.

— Чого ти ждеш? Стрибай! — почув я голос Гелі.

Що було робити! Не міг я осоромитися. Отож поліз і я на скелю. Під і мною розстилалося голубе море, наді мною — небесна блакить, а я був немовби підвішений у порожнечі. Мав удавати рибу, а тим часом трусився, як драглі. Ноги мені дрижали, щось стисло горло. Бачилося, ніби я стою на дев’яностім поверсі хмарочоса.

На щастя, у мене зосталися ще рештки честі та відваги. Заплющивши очі, стрибнув. Думав, що лечу в чорну прірву, але враз перестав думати, бо гепнувся черевом об воду і, здалося мені — от-от розлечуся на шматки.

Не розлетівся, тільки страшенно мені пік живіт і стидно було, що не потрапив скочить у воду так, як риба. До того ж я глитнув чимало солоної води і взагалі геть скомпрометував себе.

— Не журися, — втішив мене Іво.— Кожному спочатку важко. Скоро навчишся, от побачиш.

Душа-хлопець цей Іво. Коли мене хотіли спалити на вогнищі, він урятував, а тепер навіть не закпив, просто сказав: «Не журися». Проте я журився, тільки від того мені не легшало, тож я перестав журитись і почав захоплюватися Івом.

Геніальний! Ви тільки уявіть собі — хвилину тому він був шляхетним вояком, а тепер став ловцем перлів. Надів ласти, в одну руку взяв скриньку із скляним дном, у другу — коротенький спис і пірнув. Затамувавши подих, я стежив за його рухами: Іво плив неквапно, м’яко махаючи ластами. Раптом його спис блискавкою пронизав воду. А коли Іво виплив і висунув спис із води, на вістрі його билася красива риба.

— Браво! — гукнув я.

Геля заплескала в долоні.

— Він мастак,— пояснила.— Позавчора зловив трикілограмову зубатку.

— А що це таке?

— Риба, та ще й яка риба! Найсмачніша з усіх на світі.

Іво має інстинкт і завжди влучає.

— І як це він робить?

— Ба, запитай його!

Іво сяяв усмішкою. Поблискував білими зубами і переможно вигукував, як ото ескімос, котрий зловив на гарпун тюленя. Я був страшенно радий, що познайомився з цим хлопцем. Може, навчить мене полювати під водою на зубаток? Але найперше я мав би навчитися пристойно пірнати.

Навчився, тільки не тоді, бо тоді раптом відчув, як мені кишки перевертаються, а пірнати з перевернутими кишками — це не таке легке діло. Отож я сказав, що не завадило б перекусити й підкріпити сили. У відповідь Іво зняв з дротика рибу.

— Візьми, може, вам пригодиться.

Я не хотів брати, але Іво умовляв мене так щиро, що трудно було відмовитись. До дядечка я повернув з чудовою рибиною. Дядечко привітав мене радісним вигуком:

— Чудо! Кажу тобі, Марцінку, це просто поезія!

— Оця риба? — спитав я.

— Ні. Суп філософів. Ти зроду нічого такого не їв.

Я зазирнув до казанка. Те, що там побачив, нагадало мені мулярський розчин, засмічений листям з оливкового дерева. Я був певен, що коли з’їм цю лемішку, то вона заб’є мені кишки.

— Чого це ти такий смутний? — запитав дядечко.

— Бо впевнився, що не вмію до пуття пірнати.

— Навчишся! А тепер сідай їсти.

Коли я б навіть ліг, як то робили стародавні римляни, то й це мені не помогло б. Відчував, як мене нудить. А дядечко тим часом насипав у два судки супу, сів під товстим оливковим деревом і заходився трапезувати. Я з жахом дивився, як він уминає ту лемішку і апетитно облизується.

— Чого ти не їси? — спитав він, побачивши, що я задумався.

— Гаряче, — ухильно відказав я.

— Їж, бо як прохолоне, то буде не такий смачний.

Радше б він сказав, що суп затвердіє, як бетон, і тоді не здолаєш узяти його з судка. Але для годиться я почав дмухати, хукати і вдавати, що мені страшенно хочеться цього супу філософів. Тим часом дядечко облизував ложку.

— Ну як, смачно?

— Фантастично,— буркнув я крізь зуби.

Врешті набрався духу. Взяв зубами з ложки кілька зерняток рису. О диво! Та це не мулярський розчин і не бетон з рисом, а чудовий, найсмачніший суп, який я будь-коли їв.

— Вершина кулінарного мистецтва! На золоту медаль! — вигукнув я.— Ви, дядечку, справжній чародій. Як це ви зробили?

Дядечко глузливо примружив око.

— Саме зробилося. Я висипав усе в казанок, а божок — покровитель кухарів та волоцюг — зробив решту.

Відтоді я запідозрив, що дядечко уклав таємну угоду з магічними силами і продав ідолам свою душу.

4

Дядечко мав зв’язки з різними ідолами, навіть був з ними на «ти» і, я певен, у Варшаві частував їх пивом. Найкращі стосунки у нього були з божком волоцюг. Вони знали один одного, мов облуплені,— і не дивно, що ідол, осяяний знаком Польського туристського товариства, дбав про нього, як про свого молодшого брата, і не давав йому загинути. Зате з божком грошей та бюджету він був зовсім не в ладах. Видно, колись добряче насолив йому або наступив на мозолі, бо той мстився навіть тут, у Югославії.

Я думав про це й про всякі інші речі вже по обіді. Лежав у затінку під екзотичним деревом і дивився на затоку, а шлунок мій спокійно перетравлював суп філософів.

— Якщо не помиляюся, — озвався я знічев’я, — то цей суп — наша остання їжа.

Дядечко курив люльку. Капелюха насунув на лоба, а з-під капелюха випускав клуби диму. Скидався на пароплав, який крає води Тихого океану. Начебто й не чув мене. Але за хвилину пролунав його зичний голос:

— У нас же є риба, яку тобі дав Іво.

— Це правда! А... що буде, коли з’їмо рибу?

— Завтра підемо полювати на носорога. Ти казав, що любиш паштет із того звіра?

— Не паштет, а серце. І не я, а негри з берегів Лімпопо.

Дядечко глибше насунув капелюха і випустив цілу хмару диму.

— Уяви собі, що ти опинився в самісінькому центрі Сахари. Скажімо, літак розбився в пустелі, а ми чудом уціліли. У нас немає ні їжі, ні води...

Я уявив собі, і вмить мене обдало жаром.

— В такому разі ми простуємо до найближчої оази,— сказав я.

— Ба, до найближчої оази сімсот сімдесят сім миль.

— Чому саме сімсот сімдесят сім?

— Бо я люблю сімки, і не перебивай. Отож ми без харчів і без води, а кругом — нічогісінько, тільки пісок та похмурі скелі.

— І рикають леви...

— Ми серед такої пустелі, де немає навіть левів. Нема ні чого, розумієш?.. Що б ти тоді зробив?

— Напевне, з’їв би вас, дядечку.

— О, будь ласка, вилізло шило з мішка! Навіть зі мною не поділився б.

— О, будь ласка! — вигукнув я сміючись. — Останнє слово, дядечку, завжди належить вам.

— Коли б ти мене з’їв, то, на жаль, мусив би чимось запити. Отже, що б ти зробив?

— Дійшов би до найближчого джерела.

— Людино добра, ти ж знаєш, що джерело — в оазі, а до оази сотні миль.

— Чекав би, поки мене знайде караван бедуїнів.

— Жди з моря погоди! Бедуїни мандрують іншими шляхами.

— В такому разі довелося б загинути.

— Так. Та ще й із смертельним гріхом на душі, бо з’їв свого власного дядечка. Який з того висновок?

— Що не треба їсти дядечків у пустелі!

— І ще який?

— Не знаю.

— А такий, — засміявся дядечко, — що коли ми не в Сахарі, то нема чого журитися. Ми — найбагатші люди в світі. У нас є дах над головою, оливковий гай, море, затока, сонце і чисте сумління, бо ми не з’їли один одного. Розумієш? І, прошу тебе, не мороч мені голови! А по секрету скажу тобі, що коли спаде спека, ми поїдемо до Будви купувати харчі.

— За що?

— Як це — за що? Трохи ще лишилося грошей за годинника. Запроси тільки своїх любих товаришів. Поїдемо всі їсти морозиво.

5

Побачивши нашого трудягу-мамута, Геля розпачливо скрикнула:

— Пробач, Марціне, але чи ця штука доїде до Будви?

— Не журися, «ця штука» — останній крик моди. Ми проїхали нею понад дві тисячі кілометрів по горах, так що будь спокійна!

Як я вже згадував, Геля мала буйну уяву, тож одразу почала фантазувати по-своєму. Уявила собі, що ми — перші конструктори першого автомобіля і вирушаємо на перше випробування його.

— Хіба це не чудово! — гукнула вона.— Ти винайшов двигун внутрішнього згоряння, Іво — коробку передач, а я — диференціал. Уряд нагородить нас орденами і в «Пшекрою» надрукують інтерв’ю з нами. Аби тільки наша конструкція не розлетілася по дорозі.

— Нема чого боятися, солідна машина,— сказав Іво.

— Побачимо.

— Ти, певно, станеш колись інженером.

— Ні, — відповіла вона,— я мрію стати журналісткою і писати в газеті. Наприклад, репортажі про полювання на слонів, про життя славетних акторів або про вчених-атомників чи про космонавтів.

Так, треба визнати: Геля мала фантазію. Репортаж — і одразу про слонів, славнозвісних акторів, космонавтів... Я ж не важився мріяти навіть про пальми.

А пальми вже чекали на мене, чекали саме в Будві. Я ще здалеку побачив їх на березі моря. Не хотілося вірити власним очам, але зрештою довелося повірити, бо пальми були справжнісінькі, високі, з зеленими вітами — просто для репортажу.

Заходивсь я складати в думці такий репортаж. Треба спробувати, чи важко це. Можна б написати ось так:

«Пальми як такі ростуть здебільша над екзотичними морями і над океанами, аби було що писати авторам книжок про подорожі, а також поетам, котрим шелест пальм часом дає заспокоєння, а часом нагадує шепіт коханих. Поети звичайно сидять на кораловім атолі, їхні кохані тужать і зітхають, а пальми знай собі шелестять. З того шелесту виникають іноді вірші. Це романтичні пальми.

Є також пальми кокосові. Вони ростуть головно для того, щоб було з чого падати кокосовим горіхам. Коли горіх доспіє і впаде, хвилі океану несуть його на другий континент, і там виростає нова пальма. В такий спосіб ті пальми розмножуються на втіху тубільцям, які з кокосового молока роблять собі вино і впиваються ким.

Від кокосових пальм походить також вислів «робити кокоси», що означає здобувати добрі гроші. Кокоси роблять звичайно колонізатори.

Ми з дядечком не робимо кокосів. Навпаки, кокоси зробив той, хто знайшов під столітнім буком наші гроші.

Даруйте мені ці кілька загальних уваг. Вони самі пхалися під перо. До слова. Так от, я на власні очі бачив справжні пальми. Їх буцімто посадив один хлопець, якому мати купила на Новий рік коробку фініків. Хлопець з’їв фініки, а камінці посадив у землю, і з них вигналися справжні фінікові пальми. Я був розчарований, але дядько Леон пояснив мені, що в цьому районі Адріатичного моря самі пальми ніколи не росли, їх посадили люди, а клімат тут м’який, отож вони добре розвиваються і нерідко сягають висоти третього поверху.

В Будві, де ми закуповуємо харчі та їмо морозиво, ростуть пальми заввишки з триповерховий будинок. Під кожною пальмою стоїть лава, на кожній лаві сидять закохані і розмовляють про найновіші фільми, а часом стискують одне одному руки. Тому пальми тут романтичні, і на їхній корі видовбано багацько сердець, пробитих стрілою, ініціалів, а також написів усякими мовами.

Словом, самовчитель іноземних мов для закоханих. Наприклад, можна вивчити, як по-англійському «я тебе кохаю» або по-французькому «не можу без тебе жити».

Знайшов я і один польський напис: «Юзку, простирадла можна загнати в готелі «Словенія». З цього видно, що польські туристи використовують пальми для комерційного листування.

Це все про пальми. А тепер дещо про саму Будву.

Будва поділяється на море, пляж і містечко; а містечко — на старе й нове. У старому місті, звісно, старі будинки, старі вулиці, старі брами й старі оборонні мури; все тут — старожитнє. Найбільш старожитнє, ясна річ, повітря, бо дядечко сказав, що в цих мурах дихаєш історією.

Історія теж старожитна, почалася вона від часів старогрецьких, ба фінікійських, коли купці припливали до Будви старожитними кораблями і вивозили звідти живицю та бальзамічні масла.

Найцікавіше в старому місті — це вулички, такі вузенькі, що дядечко ледве по них проходив. А навіщо, спитаєте, їх робили такими? А на те, щоб жінки розвішували над ними білизну і, не сходячи вниз, базікали з сусідками.

Зате в новому місті є готелі, ресторани, цукерні і можна витратити силу грошей на морозиво, бо морозиво там чудове, особливо горіхове. У кіоску велика порція його коштує двадцять динарів, у кав’ярні — шістдесят, бо в кав’ярні платиш передусім за вид на море, а не за морозиво.

У кав’ярні, як показує сама назва, п’ють каву. І оповідають усякі плітки.

В Будві усі п’ють каву по-турецькому, тобто круту, з гущею; подають її в мідяних тигельках, що їх називають «джезва». Мені здається, що чорногорці та серби нічого не роблять, тільки цілісінький день п’ють каву.

У кав’ярнях завжди повно, особливо ж увечері, і люди, які сюди приходять, поділяються на югославів та чужоземців; чужоземці ж — на таких, що п’ють каву по-турецькому, і таких, що жлуктять ракію з содовою.

Коли в кав’ярні заплющиш очі, то здається, наче ти перебуваєш у Вавілонській вежі, бо люди розмовляють тут усякими мовами. Найголосніше розмовляють італійці, найтихше — англійці».

Я перервав свій «репортаж у думці». Мушу сказати Гелі, що писати репортаж — не така вже й трудна річ.

6

Коли я повернувся на терасу кав’ярні, Геля розповідала, що б вона робила, коли б вийшла заміж за космонавта. Виявилося, що нічого б не робила, тільки їздила б з ним по всьому світі, давала б автографи і відповідала б на запитання журналістів: що п’є її чоловік за сніданком? Яке у нього тобі? Як вона себе почувала, коли чоловік ступив на Місяць? Чи любить вона джазову музику? Хто її улюблений композитор? Де вона дужче кохає чоловіка — на Землі чи на Місяці?

Певна річ, на Землі, бо тут вона може побалакати з ним, які капелюшки тепер наймодніші, а він може купити їй хутро з шиншили і взагалі засипати її квітами.

От фантастка! Опівдні була вождем Чорних Стоп, а ввечері вже має чоловіка-космонавта. Чудова дівчина, тільки забагато вигадує.

— Де ти бродиш? — запитала вона, повернувшись нарешті з Місяця на Землю.— Аби ти знав, хто тут був!

— Хто? — поцікавився я.

— Уяви собі, Лоллобріджіда.

Іво здвигнув плечима.

— То тобі тільки здалося. Відки б це в Будві взятися Лоллобріджіді?

— Тут нібито знімають якийсь італо-югославський фільм, тож вона й приїхала.

Я не здолав уявити собі Лоллобріджіди, бо не мав ніякісінького поняття, хто то. Тому сказав дипломатично:

— Це справді цікаво...

— Сиділа з якимось типом он за тим столиком. Певно, режисер або продюсер. А поводилася так, наче вона не Лоллобріджіда, а звичайна жінка...

— А як вона мала поводитися? — втрутився Іво.

Геля не встигла відповісти, бо саме в цю мить біля нашого столика появився найбільший вибрик природи — Вацусь. Я вже давно забув про нього. Але він так сердечно поздоровкався до мене, ніби ми зовсім недавно розсталися з ним під пальмами, до того ж як найлуччі друзі.

— Чао! Ти чув, що сталося?

— Ні, — відказав я, але почути від нього мені не хотілося.

— Бомба, брате! В Герцегновому на одну англійку напала акула.

Нарешті якась пристойна вістка! Мені було шкода англійки, але ж я не міг відповідати за дії акули.

— Звідти приїхав один француз,— вів далі Вацусь, — і розповідав за обідом. Англійка виплила з чоловіком на яхті в море, і там їй закортіло покупатися. Відплила трохи, а тут акула...

— От бачиш! — вигукнула Геля і зневажливо глянула на Іва.

— Не вірю, — здвигнув плечима Іво.

— Це факт! — обурився Вацусь. Він говорив дуже схвильовано, наче сам був тією акулою або принаймні англійкою.— Там, кажу вам, такий переполох, люди бояться купатися!

— А що з англійкою?

— Вона нібито встигла втекти, бо чоловік здалеку побачив хижака і подав жінці руку, але все одно відкусив їй стопу.

— Чоловік?

— Не чоловік, а хижак — акула!

— Точнісінько, як у фільмі, — недовірливо мовив Іво. — Було про це в газеті?

— Як могло бути, коли це сталося сьогодні перед обідом?

— То мають сказати по радіо, в останніх новинах.

— Авжеж! Тільки вони навмисне не скажуть — бояться, щоб закордонні курортники не повтікали.— Вацусь сів на стілець і окинув усіх поглядом, силкуючись побачити, яке враження він справив на нас.

На мене, мушу визнати, величезне. Я вже перестав, було, вірити в акул, а тут така звістка! Я хотів обняти Вацуся, та поки наважився, він глузливо осміхнувся і запитав:

— Ну, як там ваш труп?

Йшлося, звісно, про мамута.

— Держиться,— згорда відповів я.— А ваш катафалк, якого нам довелося тягти на буксирі? — докинув зневажливо.

— Нічого й казати, в Тітограді сиділи два дні, поки поставили його на колеса. Купу грошей витратили. Старий сказав, що після цього сезону купить нового «фольксвагена», а «опеля» продасть у Варшаві. Я волів би «мерседеса», то хоч машина!

— Може, «фіата»? — засміялась Геля.

— Волів би «мерседеса-200». Капітальна машина! Старий твердить, що йому бракує двох тисяч доларів. Хай трохи покрутиться. Ти де мешкаєш? — запитав Вацусь ні сіло ні впало.

Я трохи загаявся з відповіддю. Сказати «під зірками» — ще подумає, що в мене кепсько з головою. Я й сам до пуття не знав, де, власне, мешкаю. На щастя, Геля знала те лучче за мене. Надувши злегенька губи, вона примружила котячі очі й випалила:

— Не знаєш? На острові Свети Стефан!

Геля одразу розкусила Вацуся і так йому тим островом допекла, що в нього писок витягнувся.

— За дев’ять кусків щоденно...— прошепотів Вацусь.

— А ти як думав? Кімната, ванна, вид на море, кондиційоване повітря, телевізор. Шик, людино добра!

Вацусь закліпав злими очима.

— А ти що,— мовив він до Гелі, — його сестра?

— Далека родичка. А це Іво, син віце-міністра з Белграда. Наші кімнати поряд. Щодня катаємося на водних лижах і взагалі...— пирхнула йому просто в обличчя.

От же й дівчина, ця Геля! Я б зроду не вигадав, що батько Іва — віце-міністр або що в наших кімнатах кондиційоване повітря. Вона сказала це якось так мимохідь, що Вацусь геть остовпів і всьому повірив. Де й ділася його зухвалість.

— Це навіть добре складається, — озвався він вельми чемно,— завтра я до вас приїду...

— На жаль,— урвала Геля, — завтра ми вирушаємо яхтою до Бара і Котора.

— Може, знайдеться місце й для мене?

— Ми б охоче... але ти повинен попросити дядька Леона.

— Того з рудою бородою?

— Так.

Я думав, що вибухну сміхом, проте, на щастя, не вибухнув, бо на горизонті саме показався дядечко Леон. На тлі старожитних мурів він видавався справді імпозантний. На ньому були полотняні шорти до колін, матроська сорочка в голубі смуги і нерозлучний капелюх. Словом, голландський плантатор з Яви або з Цейлону. Та ще й міна великого штукаря. Йшов, ступаючи сягнистими кроками, і наспівував арію з опери «Кармен».

— Все зроблено! — гукнув здалеку.

— Вибачте, що саме зроблено? — запитав я.

— Був у міліції.

— Знайшлися гроші?

— Ні, але нарешті я зштовхнув це діло.

Невиправний жартівник! Одне скаже — кине людину в гарячку, а друге — приведе до притомності. Прошу — йому байдужки, що немає грошей, він захоплений, що «зштовхнув» діло! Та ще й питає:

— Може, ви, мої любі, з’їли б ще по одній порції морозива?

Так поводитись може тільки володар прекрасної яхти, про яку необачно згадала Геля. Не мала баба клопоту! Що тепер буде, коли Вацусь...

А Вацусь, мовби відчувши мої побоювання, вдає невинного хлопчика і, всміхаючись, питає дядечка:

— Кажуть, ви завтра вирушаєте яхтою...

— Я? — здивувався дядечко.— Яхтою?

Був би космічний провал, якби не Геля.

— Ми хотіли запросити цього хлопця на прогулянку яхтою до Которської бухти, — пояснила вона і оком не моргнувши, ще й осміхнулася по-змовницькому, навіть пустотливо.

— І коли б ви були такі люб’язні...— затинаючись, вів далі Вацусь.

— А... звісно, звісно...— підхопив дядечко, хоч ні сном ні духом не знав, про що йдеться.

— В такому разі я прийду...

— Прошу, дуже прошу,— душевно мовив дядечко.— Можеш навіть запросити батьків.

— І сестру теж?

— Оту панночку з фіть-фіть на голові? Авжеж, мій любий.

— Вельми вдячний вам. Лечу до готелю сказати батькам. Вони, безперечно, зрадіють.

— Хвилинку, — спинив його дядечко. — Ти, парубче, знаєш, як мене звати?

— Ні, але вас, либонь, скрізь знають. Бо тільки у вас такий автомобіль.

— Не зашкодить, якщо знатимеш. Мене звати Пірамідополопіринович. Запам’ятай: Пі-ра-мі-до-по-ло-пі-ри-но-вич. Привіт батькам!

Почувши таке прізвище, Вацусь шаркнув ногою і щез, немов розчинився. Ми почекали хвилину, а тоді зареготалися на чотири голоси.

— Що це за витівки? — спитав дядечко.

— Я його не знаю,— відповіла Геля,— але мені здається, що він страшенний фертик. Хвастає і хвастає без угаву. Хотілося якось утерти йому носа.

— Нашого «мерседеса» називає трупом,— докинув я.— І взагалі йому все перевернулося в голові. Тільки чи ми не переборщили? Нащо було запрошувати батьків?

Дядечко насупив брови.

— А хто запрошував?

— Як це — хто? Ви самі, дядечку. Батьків і Каріну.

— А й правда!

Відомо, дядечко — чоловік супергостинний, з розмахом, отож навіть у жартах трохи перебрав.

— Що буде, — запитав я, — коли завтра вони приїдуть до нас?

— Не до нас, а на Свети Стефан, — спростувала Геля.

— Ні, мої любі,— засміявся дядечко,— гадаю, що батько цього хлопця не такий наївний і не повірить в існування якогось Пірамідополопіриновича.

7

За рахунок пана Пірамідополопіриновича ми з’їли ще по одній порції горіхового морозива, вислухали під шелест пальм ще одну арію «пім-па-рам-па-пім-па-рам», помилувалися заходом сонця і грою ніжних барв на морі. Мали вже вирушити до готелю, одначе склалося так, що не вирушили, бо зненацька до нашого столика підійшов елегантний літній добродій. А потім було акурат, як у кіно, навіть цікавіше — адже це насправді.

Літній добродій — дуже пристойний, вишуканий — говорив по-італійському. Мав щастя, що натрапив на нашого дядечка, бо дядечко відказав йому такою чистою італійською мовою, мовби народився в славнозвісній Пізі й усе життя нічого не робив, тільки їв спагетті та грав на гітарі. Мав надзвичайний хист до мов. Опинись він навіть на Вогненній Землі і то, певно, домовився б з тубільцями. Тепер вони розмовляли зовсім вільно. Вся біда в тому, що я не тямив ні слова.

Постараюсь, одначе, відтворити все, як воно було. Отож підходить той дженджуристий добродій, і видно, що за пазухою у нього якась несподіванка. Але він дуже гречний, тож заводить спершу мову про погоду. Оповідає, що він взагалі зачарований Чорногорською Рів’єрою і захоплений тим, що немає дощу, хоч, правда, трохи опадів пригодилося б для плантацій помідорів та для виноградників. Проте найдужче його зачарував дядечко, особливо своєю достопам’ятною бородою та монументальною статурою.

Якусь мить дядечко вдає, ніби він здивований, а далі й собі захоплюється ввічливістю італійця і твердить, що не знає більш галантного народу. Додає ще кілька слів про область підвищеного тиску, центр якої міститься над Азорськими островами — саме завдяки їй можна милуватися безхмарним небом і казковим заходом сонця.

Коли вони обмінялися метеорологічною гречністю, елегантний добродій зняв до неба руки і вигукнув:

— Ви, пане, мені просто з неба впали!

І враз вибухла бомба, найбільша сенсація в Чорногорській Рів’єрі.

— Дозвольте представитися: я — Антоніо Бевіаква, кінорежисер. Ми знімаємо тут фільм.

— Це чудово! — гукнув дядечко.— Я вельми радий, що вам випала така прекрасна погода.

— Я довго стежив за вами, пане... — мовив чарівний режисер.— Шукаю когось саме такого, як ви. Така людина потрібна мені для невеличкого епізоду, і ніхто в світі не підходить більше, ніж ви. Вас не треба навіть гримувати.

— Отакої! — скрикнув дядечко. — Красненько дякую вам, пане, але я не актор, а математик.

— Ви не можете нам відмовити. Повторюю: коротенький епізод, зйомки триватимуть щонайбільше два-три дні. Це фільм про навалу нормандських племен на Сіцілію, а ви з виду справжнісінький вікінг.

Дядечко вдав старого вікінга, що нападає на Сіцілію.

— Добродію! — вигукнув він.— Я ніколи не був вікінгом.

Режисер розвів руки жестом, повним визнання.

— Навпаки, ви показуєте так, мовби народилися в дикому фіорді Норвегії і все своє життя не ховали меча в піхви.

— Опріч того, я ще ніколи не стояв перед кінокамерою...

— Дурниці, нам не доведеться робити навіть пробних зйомок! Можемо зараз же крутити.

Я ждав, коли він вийме з-за пазухи кишенькову кінокамеру і зніме нашого вікінга на тлі заходу сонця, а втім ні — спершу годилося підписати контракт. Режисер згадав щось про те, назвав і суму. На жаль, я не зрозумів, скільки то грошей і якою валютою — в динарах, доларах чи в лірах.

У всякому разі, це добре, бо ж дядечко, певне, витратив останні гроші на морозиво. А весь наш харч — тільки рибина, яку подарував Іво.

Виходило, що то режисер упав нам з неба, а не дядечко режисерові. Отже, ми врятовані.

Світ одразу став веселіший, тепер — ого-го! — можна думати й про дальші мандри. І взагалі всі луснуть од заздрощів, що серед нас є справжня кінозірка. Куди там Лоллобріджіда, Елізабет Тейлор, Софі Лорен, — усі вони разом узяті бліднуть перед нашим дядечком, а надто перед його нормандським поглядом і голосом морського вовка, який виріс між диких скель норвезьких фіордів і відважно нападав на зніжених сіцілійців.

Словом, успіх на срібному екрані. Признаюся, мені навіть жаль стало, бо що буде, коли дядечка запросять до Голлівуда? Хто годуватиме у Варшаві канарків і придумуватиме нові електронно-лічильні машини?

Тим часом дядечко став уже запанібрата з режисером, і вони так приязно балакали, мовби походили з одного й того ж італійського міста. Без упину один одному сердечно всміхалися та потискували руки. Я чекав, коли вони разом затанцюють тарантелу чи куявяка або ж вип’ють за здоров’я партизанів.

В такий ото спосіб дядечка завербовано зніматись у фільмі «В тіні димучої Етни».

8

— Ну й вліз же я! — мовив старий вікінг, коли ми сіли в готелі вечеряти. Їли смачну рибу та виноград, який ми купили по дорозі в чорногорського селянина. Фантастична вечеря і фантастичний вечір! Мені ввижалося, буцімто я справді небіж вікінга, тобто малий вікінг, і ми разом з ним трапезуємо після звитяжної битви.

— Ну й вліз же я! — повторив дядечко, смачно облизуючи пальці. — Старий осел та й годі! Подумай, що скажуть мої колеги з інституту, коли побачать мене на екрані в ролі кривавого вікінга.

— Будуть захоплені.

— Ти, любий, не знаєш їх. То злі насмішники, подумають, ніби я прагну слави. І взагалі — нащо це мені?

— Та ж усі мої подруги мріють про те, щоб зніматись у кіно, а ви журитесь.

— По-перше, я не твоя подруга; а по-друге — не люблю строїти з себе дурня. А втім — хай собі кажуть, що хочуть! Можу ж я бути оригінальним. Це навіть забавно — бути собою, а вдавати когось іншого.

— Я певен — ви, дядечку, гратимете, як Барт Ланкастер у фільмі «Кармазиновий пірат». А то ще й лучче! От тільки чи знаєте ви мову норманів?

— Ні, але у фільмі нормани розмовляють по-італійському.

— Авжеж, у кіно завжди так. Римляни розмовляють по-англійському, єгиптяни — по-французькому, а я бачив навіть такий фільм, де американський мул у Бірмі розмовляв по-польському. А ви, дядечку, вже підписали контракт?

— Ні, любий, це ж епізодична роль, тому я домовився з тим ловцем наївних, що одержу...— він урвав і раптом зареготався.

— От здорово! Зроду не думав, що зароблятиму в такий спосіб.

— Цікаво все-таки, скільки? — запитав я байдуже, так, ніби мене це не обходить.

— Ого! Не думай, що я дешево продам свою шкуру.

— Сто доларів?

— Дзуськи! — обурився дядечко.— Гадаєш, я за сто доларів гратиму варвара?

— Більше?

— Двісті! — засміявся дядечко.— І це, бігме, ще мало. Просто скандал — людина з моїм дипломом за двісті доларів!

— Та це ж купа грошей! — вигукнув я.— Ми врятовані? Можемо спокійнісінько мандрувати по Югославії.

— Гм! — скривився дядечко.— Я мусив пристати, бо той режисер такий архілюб’язний, що не годилося відмовляти йому.— Дядечко з огидою плюнув.— Хай уже двісті, але благаю тебе: не кажи про це нікому дома.

— Взагалі нікому... Не бійтеся, дядечку, це — наша таємниця.

Тут мені пригадався Вацусь. Отак ні сіло ні впало став перед очима разом з Каріною, лисуватим татусем і гладкою мамусею. Вся сімейка в повному складі. От я й поспитав дядечка:

— А що буде з тими фіть-фіть?

— Про кого ти?

— Про тих, що пан Пірамідополопіринович запросив на прогулянку яхтою.

Дядечко схопився за голову.

— Ай-яй! Ну й наварили ми каші! Ще того бракує, аби ті фіть-фіть звалилися мені на голову. — І раптом махнув рукою.— Чорт з ними! Не журімося про те, що буде завтра. Такий гарний вечір, що просто гріх журитися.

А вечір і справді був гарний. Зійшов місяць, здоровий, як м’яч, ясно-зелений і таємничий. І гори потопали в його сяйві, неначе місячні. І море котило свої хвилі — теж ясно-зелені. Було тепло, пахло морем і лавандою. А серед гілля олив цвірчали коники. І весь схил гори начебто співав і плив разом з морем.

9

Ранок був теж гарний, і був би ще кращий, якби не приїхали Пельпінські. Приперла їх лиха година! Мали ж нас шукати в готелі на острові Свети Стефан, а появилися, як злі духи, в оливковому гаю. Побачивши Вацуся, я хотів був провалитися крізь землю, але поки вибирав підходяще місце, той вибрик природи гукнув:

— Ну й піддурили ж ви нас!

А Каріна додала:

— Я ж казала, що то грубі жарти.

Пан Пельпінський тим часом заклопотано гладив лисину і шукав відповідних слів. На жаль, не знайшов, отож дядечко похопився перший.

— Така невдача! — мовив з гумором.— За одну ніч ми геть збанкрутували. Нам вельми прикро, що підвели вас.

Тато Пельпінський здобувся врешті на слово й заволав:

— Ви, пане, пошили нас у дурні! Ми стали просто посміховиськом. Питали про вас на острові Свети Стефан, а там ніхто не знає ніякого Помідоровича.

— Перепрошую,— відказав дядечко, пустотливо всміхаючись,— мене звати Пірамідополопіринович. Хіба я винен, що маю таке чудернацьке прізвище?

— Це скидається на глузи! Я не дозволю, щоб ви робили з мене бовдура! — сердився пан Пельпінський.— Я поважна людина і не дозволю...

— Облиш, тату! — вигукнув Вацусь.— Невже ти не розумієш жартів?

Виявилося, що тільки Вацусь мав почуття гумору.

— Добрий мені жарт! — обурився батько. — Ми спалили марно п’ять літрів бензину, виставили себе на сміх, а ти кажеш про жарти.

— Ти перебільшуєш, Тадеуше, — втрутилася пані Пельпінська.

Здавалося, ще мить — і вони посваряться, але, на щастя, дядечко змилосердився і примирливо сказав:

— Вибачте, панове, це таки справді моя вина. Вчора якось так вийшло, що ми трохи переборщили. Ми не мешкаємо на острові Свети Стефан, у нас немає яхти, ба признаюсь — і з тими зміями я теж перегнув. І звати мене не Помідорович і не Пірамідополопіринович. Ми тільки хотіли трошки збити пиху оцьому симпатичному парубійкові.— Тут дядечко батьківським жестом показав на Вацуся.— Бо він не грішить скромністю... І мені вельми прикро, що з цього виникла така халепа.— Він широко розвів руками, усміхнувся наймилішим із своїх усміхів і повторив: — Прошу вибачити мені, ми так приємно познайомилися, то ж не годиться...

Одразу зрозуміли, що не годиться, і замовкли. Хто ж би, зрештою, не вибачив моєму любому дядечкові! Отак усе кінчилося благополучно.

10

Треба визнати, що в епізоді фільму «В тіні димучої Етни» дядечко Леон перевершив сам себе.

Після скромного сніданку ми поїхали туди, де італо-югославська кінобригада створювала той незабутній шедевр кіномистецтва.

Цього не можна описати, а проте я спробую, бо все доправди було геть як у кіно. Передусім — декорації. На високих скелях, над урвистим берегом моря звели руїни римського храму, а під руїнами — ціле містечко, навіть костьол, але не весь — тільки фасад, бо ззаду костьола не знімали, та зрештою він однаково мав згоріти, підпалений варварами, тож навіщо було споруджувати його весь?

По вулицях тинялися самі сіцілійці. Хоча вони походили з якогось там віку і крутилися серед старожитніх мурів, а проте курили сигарети, жерли морозиво і настроювали транзистори на всякі твісти, босанови і свінги. А тим часом нижче, в затоці, на старожитних човнах дикі войовники рихтувалися до нападу на місто.

Жах брав на них дивитися. Руді, бородаті, волосся спадає на плечі, погляд безстидний, усі кровожерні й непогамовні. На них були шкіряні ковпаки (щоправда, зроблені з пластику), сталеві наплічники — теж із якоїсь пластмаси, а в руках виблискували дерев’яні мечі, помальовані срібною фарбою. Аж волосся на голові ставало сторч!

Режисер мав слушність: дядечка не треба було гримувати, він з молоком матері ввібрав кровожерність і вигляд вікінга. Бороду мав свою. Йому дали тільки перуку — руду, аж червону, як палаючий смолоскип. За хвилину він мусив убивати безневинних сіцілійців, лупцювати, палити і — подумати! — все це тільки заради того, аби ми могли бродити узбережжям Адріатики. Вбрали його в шкуру дикого звіра, на голову натягли шолом, у руку всунули короткий меч — і нарешті вже можна знімати фільм...

Помічник режисера у рупор дав наказ, аби вояки сідали в човни. Зчинився страшенний шарварок, ніхто не знав, до якого човна лізти. А тоді почали знімати. На знак помічника режисера веслярі вдарили веслами по воді, і здоровецька валка човнів підійшла до берега.

Навколо завирувало, всі галасували, а оператор хоч би що,— крутить собі й крутить.

Найпрекраснішим з усіх був дядечко Леон. Він перший вискочив з човна, незважаючи на «глибочінь», яка розкривалася перед ним. Шубовснув у воду аж по пахи, але що то для варвара, котрий ще здалеку чує запах крові та вина!

Отож він пирхнув раз, другий, руками розгорнув хвилю і перший видерся на скелю. Зловісно закричавши, підняв меч, був уже готовий сіяти навколо себе жах і руйнацію,— аж тут оператор перестав знімати.

Скінчилася ця сцена. Ба сказали навіть, що все було марно, бо в розпалі бою один вояк не зауважив, як йому зсунулася перука, і, замість левової гриви, на плівку зняли наймоднішу зачіску з косим проділом.

І ось настала найважливіша мить. Мали знімати окремий епізод, у якому грав тільки дядечко. Спочатку режисер італійською мовою пояснив становище. А воно було таке. Дядечко, вбиваючи і грабуючи, забігає в глухий завулок містечка. Раптом з одного дому вискакує жінка. Очі дядечкові наливаються кров’ю, і він кидається на жінку...

— Ви, пане, добре зрозуміли становище і пройнялися його настроєм? — запитав режисер. — Отже, починаймо! Вибігаєте з-за рогу, мчите до будинку. А ви, пані, — мовив він до акторки, яка грала нещасну жінку, — виходите он з того дому. Побачивши солдата, волаєте з жаху. Ви, пане, хапаєте її за горло... Можемо спробувати?

— Можемо! — гукнув дядечко.

Все було готове: режисер сидів на складаному дзиглику, оператор стояв біля камери, а в повітрі висів жах.

Дядечко перевершив сам себе! Тільки-но режисер дав знак, він вискочив із-за рогу, мов роз’юшений іспанський бик, і так страшно заревів, аж мурашки всім по тілу побігли. А тоді геть знесамовитів. Схопив жінку за горло з такою силою, що та осіла, мов нежива.

— Не так сильно, пане, бо ви мене задушите!

А режисер закричав:

— Стоп! — І перестав знімати в найдраматичнішому місці, коли дядечко стискав пальці на горлі нещасної.

— Не так! Не так! — волав режисер. — Ви все робите, як сучасний гангстер, а не як варвар! Чого ви так витріщаєте очі й кривите обличчя? Повторімо цю сцену ще раз. Тільки, прошу, більш природно. Ось я вам покажу...

А тут дядечко як гарикне:

— Що там ви мені покажете! Я знаю краще за вас!

Режисер пополотнів.

— Виявляється, з вами не можна працювати...

Дядечко здер з голови руду перуку і швиргонув її на старожитний брук.

— Чорт з вами! — гукнув він по-польському.— Шукайте собі когось іншого! Не хочу ваших доларів, і дайте мені спокій! Я не робитиму з себе блазня! — Сказавши це, він високо підвів голову і повною гідності ходою рушив у порожню вуличку, а старожитні мури з фанери просто оніміли від подиву.

Так скінчилася коротка кінокар’єра мого дядечка.

11

— Чорт з ними! — пирхнув дядечко, коли ми вертали до готелю.— Той макаронник хотів мене вчити, як треба грати цю сцену! «Чого ви так витріщаєте очі?» Ловкий, га? «Не кривіть обличчя!» Я б йому перекривив! Уявляю собі, що то вийде за фільм! Дурний, як сало без хліба! — сердито плюнув і довго не міг заспокоїтись; а коли нарешті заспокоївся — розсміявся: — Щастя, що хоч так скінчилося! І що мені, старому коневі, вроїлось у голову! Ще бракувало, аби в Варшаві мене висміяли...

Оце вам і весь дядечко!

А мене аж тіпало, бо пропали всі мрії про дальшу подорож по теплих і екзотичних водах Адріатики. Здавалося, двісті доларів уже лежали в нас у кишені, ми могли мріяти й планувати. А тепер лишилось єдине — спакуватися й повертати голоблі додому. Втім, як його повертати, коли дядечко останні гроші проциндрив на горіхове морозиво та виноград...

— Двісті доларів — це все-таки гроші, — мовив я.— Що тепер ми робитимемо?

— Те саме, що й учора, — втішився невдатний вікінг.

— Все-таки ви, дядечку, легковажні. Навіть мама, котра так любить вас, каже, що ви не відаєте, на якім світі живете.

— А хто з нас відає? — глибокодумно спитав дядечко.— Присягаюся — мама теж до пуття не знає. А ти знаєш? Ще недавно люди думали, що земля пласка, а сонце на ніч ховається в океан...

— Цікаво, що тепер нас порятує. Певно, фотоапарат,— зауважив я ущипливо, — бо нічого іншого не бачу.

— Прекрасна думка! Я б сам ніколи не додумався. У мене ж дома є ще один.

— А я, дядечку, не дозволю вам робити дурниці!

— Це ж мій апарат.

— Так, але ви продасте його за півціни. Якщо ви продасте апарат, то я повертаю до... до... Варшави.

— Будь ласка,— відмахнувся дядечко.

— І... і не хочу вас більше знати.

Не знав дядечка аж до готелю. А біля готелю мусив знову признатися до нього, щоб він урятував шведа. Бо зненацька я побачив на смерть переляканого хлопця, прив’язаного до шовковиці; під ногами в нього — купа сушняку й трави, а навколо — ліс томагавків і дикі обличчя червоношкірих.

— Скажи цьому смердючому койотові,— кричав ватажок до кирпатого Марка,— що коли він не позичить нам водних лиж, то ми спалимо його живцем, а прах його розвіємо по вітру.

Марко сказав, що мав сказати, але швед нічогісінько не второпав. Зиркав, як баран у аптеці, і жахливо кривився.

Побачивши нас, коли ми вилазили з мамута, він глянув благально і щось простогнав по-англійському.

— Шляхетний вандрівцю,— мовила до дядечка Геля, — будь великодушний і переклади нам його мерзенні слова, бо ми нічого не розуміємо.

— Це добре! — вигукнув дядечко.— Власне, те саме каже й він. Не тямить, чого ви од нього жадаєте. І пустіть його, ради бога, ви ж бачите — він весь трясеться.

— Ми хочемо, щоб він позичив нам водні лижі і покатав нас моторним човном.

Дядечко все переклав, а тоді вислухав бранця. Виявилося, що в полоненого немає ні водних лиж, ні моторного човна, а вчора він їздив на лижах, позичених у готелі. І взагалі він дуже здивований...

— Бреше! — гукнув Марко.

— Хоче обвести нас круг пальця!

— Його слова — наче вітер!

— Не вірте йому! — залунали грізні окрики.

Дядечко зсунув із лоба капелюха, почухався за вухом і сказав:

— Чого ви йому не вірите, шляхетні вожді! Хіба ви не бачите по його невинних очах, які блищать, мов двоє спокійних озер, — хіба не бачите, що кожне його слово — правда? Хіба вас обманув коли цей блідолиций трапер, котрий мешкає в білих стінах над морем? Викуріть з ним люльку миру, і тоді духи ваших предків пошлють вам на ловах багато звірини.— Дядечко промовляв так гарно, що швед, хоч і не тямив його мови, роззявив рота із захвату й дивився на дядечка як на визволителя.

— Можемо викурити, — озвався вождь.

— Ти б з кожним курила! — крикнув Марко.

— Замовкни, Кривавий Яструбе! — гримнула Геля.— А втім, мені вже надокучило бавитися в індіян. Одв’яжіть його!

Швед стерявся. Я гадав — він кинеться дядечкові в ноги й цілуватиме їх, аж ні — не цілував, а тільки явно жалів, що та забава так швидко скінчилася. Як би не було, він дуже хотів знати, що з ним зроблять.

Чудовий хлопець! Замість дати клятву помститися він подав кожному руку, представився і запросив нас до готелю викурити люльку миру. Його звали Свен Ренлюнд, приїхав він з Мальме, а батько його був арматор, тобто такий тип, що має власні торгові судна і грошей — як сміття; хворів на ішіас, тому кожне літо їздив у теплі краї вигрівати на сонці старі кості.

Ми довідалися про це од Свена з допомогою дядечка, та коли дядечко відійшов, ми не могли вже розмовляти про ішіас старого Ренлюнда, бо не тямили ні слова англійською мовою, не кажучи вже про шведську. Отож повернули до прадавньої мови і спілкувалися на мигах, руками.

12

У готелі «Мілочер» було страх нудно, а найгірше, що ми мусили вдавати добре вихованих і поводитися відповідно до savoir vivre[20] із журналу «Пшекруй». Все тут — міжнародне і, либонь, у найкращому стилі. Передусім — міжнародне товариство: на кожному кроці то англієць, то німець, то француз. Усі гості — товстосуми, бо — як сказав мені Іво — за одну добу тут платять дев’ять тисяч динарів од душі. І за що? За те, що тільки лежиш на сонці та засмагаєш.

На пляжі англійці, німці, французи нічим не різняться один від одного, і, якби вони не роззявляли рота, можна б подумати, що то мешканці островів Фіджі. Лежать на пляжі так ліниво, мов риби, викинуті на берег, а жінки діляться плітками й балакають про моди. І це називається життя!

Ми принаймні не балакали про моди, а просто наминали югославське морозиво на шведські гроші. Далебі, наш швед був людиною з розмахом. Не церемонився. Замовив великі порції морозива й по пляшці фруктового соку. А ми поводилися, як правдешні англійці, вдавали, ніби нам до всього байдуже, і їли мовчки.

Душа-хлопець той швед! Хотіли його живцем спалити, а він їх за те пригощає, та ще й радується. Ми теж могли б радуватися, але в такому шикарному готелі це не личило, отож кожен тільки думав, коли нарешті ми викуримо справжню люльку миру.

На нещастя, з’явився пан Ренлюнд. Він був саме такий, як я і уявляв собі — схожий на того шведа, котрого я бачив на одній картині. Майже такий самий, тільки без вусів і чисто поголений. Просто пан Ренлюнд із Мальме.

Уздрівши шість порцій морозива, він, мабуть, омлів, а проте йому не лишалося нічого іншого, як усміхнутись і подати кожному руку. Що, зрештою, для арматора з Мальме шість хоча б навіть найбільших порцій морозива! Це для нього дрібниці. А для нас дрібниця подякувати. Кожен зробив це на мигах, а Геля, яка нібито вже почала вивчати англійську мову, сказала: «Thank you».

А потім було вже зовсім чудово, бо всі пішли на пристань, і пан Ренлюнд по дорозі так нас полюбив, що навіть узяв для нас напрокат моторний човен. Спершу хотів і собі їхати, але Свен швидко розрадив його. І тоді я збагнув, що в Мальме, а то й у всій Швеції не так, як у нас: там батьки слухаються своїх синів. Добре в тому Мальме!

Плем’я Чорних Стоп, котре доти полювало на бізонів і здирало скальпи з блідолицих, враз обернулося на піратів і захопило моторний човен. Вигукуючи: «Гей, на море! Грабувати кораблі!», — ми відчалили од берега. Тато Ренлюнд зостався на пристані. Вимахував руками, щось кричав по-шведському. З розпачливих жестів і вигуків можна було зрозуміти: він застерігає нас, аби не пливли дуже далеко. Ніхто його не слухав.

До мотора сів Іво. Він тримався як справжній керманич та бувалий морський вовк.

— Куди попливемо? — запитала Геля.

— На острів Свети Никола.

— Е-е...— скривилася дівчина.— Я думала, трохи далі.

— Бензину мало.

— То нападемо по дорозі на танкер і заправимось, — жартував Марко.

Іво не любив жартувати, отож сказав, аби ми не дуріли. Зробимо гарну прогулянку на острів Свети Никола, до хатини пустельника.

— Це чудово! — скрикнув я.

— Власне, він і не пустельник,— пояснив Іво.

— То все-таки пустельник чи не пустельник?

— Пустельник про людське око і тільки сезонно.

— Чому «про людське око»?

— Бо, власне, мешкає він у Петровацу, а на літо перебирається на острів, аби іноземцям було що оглядати.

— А що він там робить?

— Та нічого. Продає поштові листівки, черепашки, і йому страшенно нудно. А коли йому нудно — йде до пивниці, попиває вино та слухає радіо. При людях не слухає, бо пустельникові не личить.

— А йому дають гроші?

— Дехто дає, але він не хоче брати динарів, воліє долари.

— Це чудова посада для дядечка! — вихопилось у мене.— Ото був би пустельник!

Я подумав, що то був би прегарний вихід із нашої скрути. Це ж якраз на дядечка — нічого не робити, а тільки філософствувати і розмишляти. Дядечко буде пустельником, а я — хлопцем, якого він прихистив з милості. І ми продаватимемо черепашки. Геніальна ідея! В такий спосіб можна розкішно прожити літо.

Ми відпливли вже далеченько. Позаду ще видніли білі стіни готелю «Мілочер», кипариси, скелі, оливкові гаї, білі будиночки, серед зелені, а вище — високі гори, осяяні сонцем, наче вилиті з розплавленого металу. І небо — чисте, глибоке й таке блакитне, як ото на листівках. Праворуч, мов призма золотих кубиків — прастарі будинки на острові Свети Стефан, а з лівого боку — затока, оточена перснем зелені і золотим обручем гір.

Раптом Гелі спало на думку зупинитися й покупатись у чистому морі.

Іво одразу ж вимкнув мотор. Стало тихо. Тільки чути було, як плещуться хвилі об човен. Я оглянувся. Берег уже ледь маячив. Кілька чайок ширяло над нами, а в затоці білі вітрила, наче вирізані з паперу трикутнички, повільно сунулися на тлі скель.

Іво перший став на прові й скочив. Плив під водою, і мені здалося, що він рухається в прозорому склі. Відплив далеко од човна, перевернувся на спину і спокійно лежав.

Потім усі стрибали з човна у море, — як хто вмів. Я хотів скакнути з фасоном, головою, звісно, а натомість боляче гепнувся животом. На щастя, ніхто цього не зауважив. Ми плавали круг човна. І було справді прегарно! Під нами глибочінь, над нами небо, сонце, вітер, і ми плюскалися, мов риби!

Було б іще лучче, якби ми могли побачити пустельника з острова Свети Никола, та, на жаль, коли ми знов усі позалазили в човна, виявилося, що не можна запустити мотора.

То був солідний підвісний мотор із тросовим стартером. Трос треба окрутити навколо шківа стартера, а тоді рвучко шарпнути, щоб шків почав крутитися. Просте діло. Просте, ясна річ, тоді, коли шарпнеш — і мотор заведеться. А наш не хотів заводитись. Шарпав Іво, Марко, Свен, шарпав я, шарпала навіть Геля, аж шкіру на пальцях позривали, а те вперте бидло і не здригнулось. І це саме у чистому морі!

— Може, кінчився бензин? — сказала Геля.

Іво перевірив. Ні, пального ще досить.

Заходилися ми шарпати знову. Та все марно — мотор мовчав, як зачарований, а нам просто руки опадали.

Що ж робити? Чисте море, а ми в маленькому човні з мотором, який не заводиться, хоч плач.

13

Ніхто з нас не знав, що роблять кинуті напризволяще люди після аварії корабля. Навіть Геля не знала, хоч вона була вождем Чорних Стоп. Ми геть розгубилися, а коли розгубишся, звісно, ніщо путяще на думку не спадає.

— Якби весла... — замислено озвався Іво.

— В такому моторному човні весел немає, — зауважив Марко.

— Подивимось! — Іво почав нишпорити по палубі. За хвилину, радісно скрикнувши, він витягнув невеличке весло.

І враз нас пойняв бойовий дух. Узялися ми веслувати. Одначе це було не так просто. Маленьке весло, великий човен, до того ще й без керма, бо за кермо в таких човнах править гребний гвинт підвісного мотора. Коли хтось із нас веслував з лівого боку, то човен круто повертав праворуч, а коли з правого — ліворуч. Просто танець на місці та й годі! Ми не просунулися вперед навіть на кілька метрів. Зате помітили, що вітер віє од берега і течія, хоч і помаленьку, відносить нас далі й далі в море.

От халепа! Бойовий наш дух одразу згас, тим паче, що сонце хилилося до заходу і вже поволі надходила ніч. Цього тільки бракувало!

— Хлопці! — озвалася Геля.— Головне — це не втрачати надії.

— І не занепадати духом, — додав Марко.

— І держати фасон,— докинув я, а сам відчував, що й надію втрачаю, і духом занепадаю, і не держу фасону.

— Треба все-таки щось робити,— знову замислено мовив Іво.

— Не можемо ж ми цілу ніч отак сидіти. Течія занесе нас далеко, а потім...— він не докінчив, бо, мабуть, не хотів нас лякати.

— У мене є ідея! — вигукнула Геля.— Я читала, що люди, які зазнали морської катастрофи, пускають світляні ракети.

— Ну й пусти,— глузливо засміявся Марко.

Свен теж хотів щось сказати, але не сказав, бо все одно ми його не зрозуміли б.

Гарне становище, нічого не скажеш! І все через Гелю, якій засвербіло покупатись у чистому морі! А втім, лихо його знає, через кого! Тепер це байдуже. Замість побачити пустельника на острові, ми пливли невідомо куди — нас односила морська течія.

Незабаром сонце сховалося за обрієм, море потьмяніло, застигло. Зробилося похмуро і грізно.

Мені хотілося розважити братву, от я й розповів історію про трьох радянських моряків. Я чув цю історію від батька і глибоко нею перейнявся. А було так. Троє радянських моряків прикордонної охорони на березі Тихого океану, десь далеко на півночі, ремонтували стару баржу. Зненацька могутня хвиля порвала всі швартові, а прудка течія підхопила баржу і понесла її в океан. Усі гадали, що моряки загинули, а тим часом вони шість тижнів без харчів, без прісної води скиталися в пустельному океані. Тільки через шість тижнів їх випадково врятувало судно американського військового флоту.

— Вигадуєш! — сказав Марко, коли я розповів цю жахливу історію. — Як би вони витримали шість тижнів без їжі та прісної води?

— Ви, певно, читали книжку французького лікаря, — вступилася за мене Геля. — Уявіть собі, той француз хотів довести, що людина, навіть після аварії на морі, довгий час може жити в надзвичайно важких умовах. От він і виплив у Атлантичний океан без харчів та прісної води.

— Теж вигадуєш, — знов озвався Марко.

— А от і ні! Прочитай книжку сам, тоді побачиш.

— То, видно, був якийсь факір.

— Не факір, тільки він усе науково розробив.

— І науково витягнув ноги.

— Нічого схожого. Харчувався рибами, і прісну воду вичавлював з риб. І в такий спосіб...

— Пив солону воду,— глузливо кинув Марко.

— Не віриш — не треба! Там докладно описано, як він вичавлював. А вода в рибі зовсім не солона, а солодка. Саме в цьому й полягає експеримент.

— Кажи, кажи казку!.. Так я тобі й повірю!

Марко був природжений маловір. Не повірив би навіть тоді, коли б сам прочитав книжку. Зате я повірив одразу, бо чого б той француз так мучився, а потім писав. Я подумав, що коли б нам випало мандрувати по Адріатиці хоча й шість тижнів, то і з нами нічого б не сталося. Ловили б собі рибу, вичавлювали з неї воду, а м’ясо їли б.

— І скільки води в одній рибині? — запитав я.

Геля не встигла мені відповісти, бо саме в цю мить Іво гукнув:

— Корабель!

Всі глянули на обрій. За хвилину по лівому борту замерехтіли вогні судна, яке йшло на нас.

— Це «Партизанка»,— визначила Геля.

— Тобі здається,— задерикувато втрутився Марко.

— Вранці вона ж плила до Бара.

— Не знаєш, а кажеш! Б’ємось об заклад, що то «Адріатика».

Ну й братва! Корабель на обрії, ми можемо врятуватись, а вони сваряться і хочуть битись об заклад! Хвилину тому ми були на дні розпачу, а тепер вони: «Партизанка» чи «Адріатика»?

— Хіба це так важливо, яке судно забере нас? — примирливо озвався Іво.— Аби тільки помітили, а то пройдуть мимо або розіб’ють човна, як горіхову шкаралупу.

Тож одне з двох: або нас зауважать, або нас не зауважать. Якщо нас не зауважать — то знову ж таки одне з двох: або проминуть, або налетять на човен, і тоді вже не доведеться думати, скільки прісної води можна вичавити з однієї риби...

Судно підходило ближче й ближче. Вже видно було вал пінявої хвилі, що сунувся перед його провою, і світло на горішній палубі, а в тому світлі — маленькі, мовби вирізані з паперу, людські постаті. Чути було навіть якусь джазову мелодію, що линула з репродукторів.

Судно обминало нас із лівого борту, за якихось двісті метрів. Не чекаючи сигналу Іва, ми щосили зарепетували, махаючи, хто чим попав.

Не знаю, що сталося — чи нас не зауважили, чи, може, думали, що ми вибралися на прогулянку і так захоплено вітаємо команду та пасажирів,— у всякому разі рятівники пройшли повз човен, навіть пальцем не кивнувши! Тільки почастували нас здоровенною хвилею, яка довго гойдала нашу шкаралупу.

Ми репетували на все горло, махали, хто чим міг, а судно, як то пишуть у книжках, велично краяло морські хвилі. А нам серце краялось і руки опадали. Яка сліпа доля! Нам серце крається і руки опадають, а там слухають джаз і їм байдуже до французького лікаря, який вичавлював воду з риб! Сидять у ресторані, вминають усякі там деволяї, шашлики, бризолі, скроплюють їх вином і, мовби нічого й не сталося, пливуть до Котора, Дубровника чи Спліта. Ну, чи є на світі справедливість?

Я спом’янув дядечка. Бідолаха думає, певно, що мене вже немає в живих, і вириває собі волосся з бороди. А пан Ренлюнд? Нема чого й казати! Теж рве на собі волосся. Дозволив синові стероризувати себе, повірив, що ми прогуляємося біля берега, а тим часом уже ніч западає...

Ніч таки й справді западала, море ставало щораз грізніше, а ми так і не бачили виходу. Ба ми були сливе на дні розпачу, коли розпач має дно.

14

Виявилось, однак — розпач не має дна, бо коли людині здається, що вона вже на дні, то настає ще більша притуга.

Саме так було з нами, коли судно щезло в синій далині, а ми зосталися в непроникній темряві. Сиділи мовчки, і кожен думав про щось своє. Я думав про суп філософів, бо згадав, що від самого ранку нічого не їв, окрім морозива та кількох грон винограду. Відчув лютий голод, і суп філософів видався мені недоступним делікатесом. За тарілку такого супу я віддав би тепер усе: годинника, якого не мав, фотоапарата, ба навіть нашого мамута... Що довше думав я про суп філософів, то гучніше бурчало мені в животі.

Ми сиділи мовчки, повісивши носи, і здавалося, що сидітимем отак цілі віки. Та коли із-за гір виринув місяць, заблищало враз море і стало ясно, майже як удень, новий дух пойняв нас, а надто Іва. Зненацька Іво скочив і став придивлятися до далекого берега, до вогнів, розсипаних уздовж скель, мов дрібні іскри.

Я збагнув: у нього щось заворушилося в голові. Не знав тільки що. А Іво, засунувши руки в кишені, довго дивився на берег. Раптом усміхнувся, підніс руку, витягнув її в напрямку берега і запитав:

— Скільки туди може бути?

— Що ти хочеш робити? — прошепотів я.

— Мабуть, кілометрів зо два... — мовив Іво, не дивлячись на нас.

— Певно, більше,— озвався Марко.

— Але трьох, безперечно, немає.

— Трьох, мабуть, нема, — потвердила Геля.

— Це добре, — рішуче мовив Іво і почав роздягатися.

Я схопив його за рукав сорочки.

— Що ти хочеш робити? — спитав ще раз.

— Не дурій, Іво! — крикнула Геля.

— Це не так страшно. Я пропливав більше, ніж два кілометри. Дам собі раду.

— Здурів! — шепнув Марко.— Це ж проти течії. Не допливеш.

— Побачимо.

Геля стала поряд нього.

— Ти цього не зробиш.

Іво кисло всміхнувся.

— Хтось же повинен... Зрештою, це справді не так страшно. Я не раз плавав далі. Місяць світить, видно, як удень...

— Геть здурів! — вигукнув Марко.

Тої миті зі мною сам не знаю, що сталося. Не проронивши ні слова, я почав скидати з себе одежу. Іво схилився наді мною.

— Що ти робиш?

— Попливу з тобою.

— Не роби дурниць!

Він хотів спинити мене, але я вирвався і прямо з помосту, через облавок, стрибнув у воду. Вона була тепла, лагідна, майже гладенька. В сяйві місяця блищала, мов зеленастий оксамит. Над собою я побачив зорі, далі — мідяний гонг місяця, гори, що тонули в салатовому світлі, а нижче — берегові вогні.

З човна мені щось кричали, але я не розумів, чого вони хочуть. А може, не хотів зрозуміти...

За мить я побачив, як у воду скочив Іво. Підпливши до мене, він сказав, пирхаючи:

— Тільки помалу, не напружуйся, щоб не стомитись. А коли стомишся — скажи, тоді разом відпочинемо на спині.

— Гаразд! — гукнув я.

Ми спинилися на одній лінії, а тоді рушили, мов по команді. Пливли брасом, ритмічно, мовби хтось із берега визначав нам темп. Спочатку я ні про що не думав. Відчував тільки дивовижну силу, яка штовхала мене до берега, і задоволення від того, що я не дав Івові поплисти самому. А проте я боявся оглянутися назад, побачити, чи далеко ми відпливли од човна. Бо здавалося, ми стоїмо на місці.

Але все-таки оглянувся. Човен був уже далеко позаду. Море зовсім стихло, і течія, яка йшла від берега, зникла. Я заспокоївся. Якщо, подумав, жінки перепливають Ламанш,— із Франції до Англії, — то чого б це нам не доплисти до берега...

Я навіть поплив швидше.

Та недовго тривав цей блаженний спокій. Ні з того ні з сього згадалася мені акула, яка в Герцегновому одкусила ногу англійці. Видалося, що чудовисько шастає десь поблизу і чигає на нову поживу. Що для нього могло бути краще за двох молодих хлопців?

Враз мене охопив пекельний жах. Ноги, руки, шия стали мов дерев’яні. Я відчув — далі плисти не можу. Ліг на спину і крикнув Івові:

— Я стомився!

Іво повернув до мене голову. В місячному сяйві я бачив його темне обличчя і перелякані очі.

— Що з тобою?

— Нічого. Просто втомився.

— Може, повернемо до човна?

— Ні! Пливімо далі!

Правду кажучи, я охоче повернув би назад до човна, але що б тоді Іво подумав про мене? Він уже й так знав, що я не вмію до пуття ні плавати, ані пірнати, і взагалі... Про акулу я боявся навіть згадувати, бо він висміяв би мене посеред моря.

Поволі збирався на силі. Гнав геть думки про акулу. Проганяв її далеко, до берегів Африки; тільки вона ніяк не хотіла відпливати. Кружляла ближче й ближче навколо мене, а певніше — в моїй уяві. Чим більше я силкувався про неї забути, тим більший страх огортав мене. Здалося мені, що я не потраплю утриматися навіть на спині...

— Відпочив уже? — спитав Іво.

— Вже, — відповів я. — Можна плисти.

Нічого іншого не випадало сказати. Я зціпив зуби і насилу поплив далі. Мав таке відчуття, ніби все це мені тільки сниться. Вода густа, як смола, а я пливу вперед через те смоляне море і ніяк не можу доплисти... Я вже не оглядався назад, не дивився на берег — дивився тільки на Іва, на його голову, що то занурювалась, то виринала, і на руки, які впевнено розгортали воду. Я знемагав...

Коли це зліва почув гудіння мотора — здалеку воно скидалося на дзижчання комара,— а за хвилину побачив тьмяний вогник, що ніби світлячок сунувся по воді. Якийсь човен плив у нашу сторону!

Ми зупинилися.

— Човен... — прошепотів Іво.

Я не озвався, бо не здолав видушити з себе ані слова. Іво підплив до мене.

— Бачиш? — показав у напрямку берега.

Я виразно бачив човна і чув гудіння мотора, яке ставало гучніше й гучніше.

Зненацька в човні засвітили прожектор. Смуга світла ковзнула по воді й торкнулася наших голів.

— Шукають нас! — гукнув Іво. Рвучким рухом він загріб воду, вискочив аж до пояса і витягнув угору руку, як робить людина, рятуючись із виру.

— Гей! Гей! — крикнув.

Я теж закричав, але голос мій був такий слабенький, що його ніхто не почув би навіть через підслухувальний апарат.

Проте човен прямував до нас, а прожектор обмітав воду то з лівого боку, то з правого. Шукали нас. Це було певно. Та як зауважити серед ночі на поверхні води дві голови, схожі на маленькі буї? Однак я не втрачав надії, бо, крім неї, у мене вже нічого не лишилося. Я знов закричав, і — о диво! — голос мій пролунав трохи гучніше. Кричали ми по черзі: раз Іво, раз я. І були певні, що нас почули — адже човен прямував до нас.

Ми вже чекали, що нас от-от витягнуть з води, але раптом човен звернув убік... Ми тільки почули гучний гуркіт, а потім звідти, куди повернув човен, до нас докотилася крута хвиля.

Ми зосталися, мов два корки, викинуті в море. Самі, знесилені до краю.

— Попливли до нашого човна...— озвався по хвилі Іво.— Мабуть, побачили їх.

— А якщо і їх не побачили?

— Човен більший, його легше помітити.

Аж тепер я збагнув, що сталося. Ми рятували товаришів, покинули моторку, а тим часом їх знайшли, ми ж полишилися на ласку долі. Що робити? Я не запитав про це, бо саме питання видалось мені безглузде. Що ми могли робити?

— Пливімо далі! — спокійно сказав Іво.

— Куди?

— До берега...

Будь ласка, оце вам Іво! Не думає про те, що робити, бо знає: єдиний порятунок — це плисти до берега.

Іво ніскілечки не хвилювався. Підплив до мене і спитав:

— Як ти почуваєшся?

— Добре,— збрехав я.

— Ну то рушаймо... тільки помалу, бо я вже стомився.

Не знаю, відкіля у мене взялися сили до дальшої боротьби. Ми пливли поволі-поволі. Здавалося, стоїмо на місці, в застиглій, мов лава, воді. За нами й досі гула моторка і в темряві блищав, наче око морського чудовиська, прожектор.

— Стали,— озвався Іво.

— Певно, забирають наших, — крикнув я у відповідь, і раптом узяв мене великий жаль. Там уся наша компанія: Геля, Марко, Фран, Свен сідають у човен, а ми... Я не важився навіть подумати, що буде з нами. Іво теж не важився, але сказав:

— Зараз повертатимуть... Може, тепер нас помітять.

Він хотів мене підбадьорити, а я вже був певен — коли не допливемо своїми силами, то загинемо. І, зціпивши зуби, я ще швидше поплив до вогнів, що блимали на березі.

— Зажди, вони повертаються...— почув я ззаду голос Іва. Не зупинився. Знав — коли хоч на мить перестану плисти, то вже не здолаю зрушити з місця. Я поплив тільки трошки повільніше, щоб Іво міг догнати мене.

— Зажди! — крикнув він.— Треба дати їм якийсь знак! — Іво перевернувся на спину та й ну бити ногами, високо розбризкуючи воду.

Невдовзі я побачив, що смуга світла, повільно пересунувшись по воді, раптом спинилася. Прожектор бив просто в нас, а здалеку хтось голосно гукав. Мені все ще не вірилось, та ось я перевернувся на спину й побачив вал води перед човном і велике, біле око прожектора. Пливли до нас.

Човен підходив ближче й ближче, і я щораз виразніше чув, як звідти гукали. Здавалося, я чую голос дядечка та Гелі... І тоді я геть знесилів. Широко розкинувши руки, лежав, наче мертвий, на воді, яка легко гойдалася піді мною...

15

— Тут до тебе приходив Іво,— сказав дядечко. Він сидів над плиткою, мов факір над скрученою в клубок змією, і помішував ложкою в казанку. Навіть не обернувся, а гробовий голос його не віщував нічого доброго.

Аж тепер я збагнув, що хвилину тому прокинувся і лежу в наметі. Через лаз бачив могутні дядечкові плечі, його великий капелюх, сріблясто-сині гілки олив, а далі — скелі, кипариси і затоку, вкриту брижами від подиху легкого вітру. Світ видався мені ще кращий, особливо коли я подумав, що міг його вже зовсім не бачити. Тільки дядечко начебто супився. Це вперше я бачив його таким. Я не смів і рота роззявити, але за хвилину наважився.

— Приходив Іво... Що він хотів?

Дядечко здвигнув плечима.

— Хіба я знаю! Певно, хотів побачити, чи ти живий.— І раптом повернувся до мене, й мені аж мурашки поза шкірою побігли, бо в його очах я вперше уздрів гнів. Мить докірливо дивився на мене.— Все-таки жаль, що я не твій батько, а то з задоволенням вліпив би тобі двадцять п’ять гарячих по голому місцю.

«Яке це щастя, що він не мій батько,— адже у нього страшенно важка лапа»,— подумав я, але сидів покірно, мов трусик. Анімур-мур, щоб ще дужче не розсердити дядечка.

Дядечко похитав головою.

— Ловко ти зробив! І взагалі, нащо я брав тебе з собою! Подумай тільки, що б я сказав твоїй матері?

Я подумав, проте нічого не прийшло мені в голову, що б дядечко міг сказати мамі, якби мене не витягли з моря. Одначе скоро я зрозумів, що дядечко нічого не повинен казати, бо ж він розмовляє зі мною і — коли нюх не зраджує мене — готує на сніданок щось вельми смачне.

— Може, ти щось скажеш? — гукнув дядечко басом, од якого захиталися гілки олив.

— Перепрошую...— прошепотів я.

— «Перепрошую... Перепрошую...» Великий толк із твого перепрошення! Пан Ренлюнд геть посивів, а він — «Перепрошую...»

— Мені здається, що пан Ренлюнд уже був сивий, — зауважив я мимохідь.

— І надало ж вам!

— Ми хотіли поплисти на острів Свети Никола. Там, кажуть, живе пустельник, який зовсім не є пустельником.

— Що? Що ти вигадуєш? Іще й глузуєш із мене?

— Спитайте, дядечку, Іва, він вам розкаже. Місцеві власті буцімто зробили з нього пустельника, аби закордонним туристам було на що дивитися.

— У тебе, либонь, гарячка!

— Ні! Тільки той пустельник сам із Петроваца, і коли на острові немає туристів, то він іде до пивниці, попиває там вино і слухає радіо, бо йому дуже нудно. Я навіть подумав, що з вас, дядечку, був би першокласний пустельник, і ми заробили б трохи грошей.

Дядечко розпачливо звів руки до неба.

— Ти, певно, збожеволів!

— Зовсім ні. Я тільки подумав, що замість продавати апарат, ми могли б удавати з себе пустельників і зібрати доларів на дальшу дорогу.

— Що ти валиш із хворої голови на здорову? Я так, а він сяк! І ще називає мене пустельником! Ловке зіллячко я взяв із собою!

— Коли так, то я можу до кінця подорожі мити посуд...

— Не перетрудився б, мій дорогенький.

— Чому?

— Бо ми повертаємо до Варшави.

Запало те, що в таких випадках звичайно западає — могильна тиша. І міна у мене була могильна, бо враз я збагнув, що кінчаються найкращі дні мого життя. Я мав побачити ще стільки цікавого, пережити ще стільки тих гарних днів, а тут — бах! — треба повертати. Я мало не плакав, але не міг дозволити собі розпустити нюні при дядечку. Зціпив тільки зуби, і що міцніше зціплював, то дужче хотілося мені плакати.

— Чи... чи ми небезпремінно маємо повертатись?

— Ти повинен зрозуміти, що я відповідаю за тебе! — гнівно обрушився дядечко.— Дідько тебе знає, якого коника ти ще викинеш...

— Даю слово — нічого більше не викину...

— Ба це ти тільки так кажеш!

— Постараюся не викинути.

Якусь мить дядечко куйовдив пальцями руду бороду. Раптом глянув лагідніше.

— А до того... у нас немає вже грошей.

— То продаймо фотоапарат... Дома ж у вас є ще один.

— А як не знайдемо покупця?

— Я побалакаю з Івом, може...

— Не турбуйся, — мовив дядечко, блимнувши очима.— Вчора я вже про все домовився. Є тут один француз, який хотів би мати такий апарат.

— Ур-р-ра! — радісно вигукнув я, вмить розгадавши дядечкову гру. Любий чародій, він спочатку надув губи, прочитав мені доброго отченаша, і все це задля того, аби потім виправдати продаж фотоапарата. Милий хитрун, нічого не скажеш!

Тим часом милий хитрун спинив мене.

— Нема чого радіти! Тих грошей нам стане тільки на дорогу додому. Не добиратися ж нам пішки. Так, Марцінку, на жаль, ми банкрути... Мені дуже прикро, що так сталося.

Становище і справді було безвихідне! Годинника продали і проїли, перед нами — ніяких видів, окрім казкового виду на скелясту затоку. Ех, коли б ото дядечко не витріщав так очей перед кінокамерою, були б ми тепер майже мільйонерами, а так що ж нам лишилося? Хіба тільки вдавати пустельників.

Я був геть прибитий, і дядечко теж був прибитий, а в казанку тим часом щось варилося, вдаряючи в ніс розкішним запахом. Незабаром я впевнився, що то чудова юшка.

Після юшки і дух покріпшав.

— Нічого не вдієш, — озвався я.— Що з воза впало, те пропало. Не годиться опускати рук.

Дядечко нічого не сказав, тільки заспівав собі якесь бумтарарадабум, здається, арію з «Ловців перлів» чи з «Веселої вдови».

— Коли вирушаємо? — запитав я.

— Може, ще побудемо кілька днів. Це залежить од того, скільки француз дасть за апарат.

16

Я не встиг закінчити розмови, бо прийшов Іво.

— Привіт! — сказав він.— Хочеш зі мною ловити рибу?

— Чудово, — відповів я. — Зараз візьму маску і ласти.

Подалися ми до затоки. Іво мовчав.

— Від’їжджаємо, — озвався я.

— Шкода. Я дуже полюбив тебе.

— І я тебе.

— Напишеш мені, правда?

— Неодмінно! Надішлю фотознімки нашого загону. Шкода, що ти не в Варшаві.

— Або що ти ходиш до школи не в Чачаку.

— Авжеж. Добре було б нам.

— Може, на той год знову приїдеш?

— Може... якщо дядечко мене візьме. Але після вчорашнього навряд.

— Дуже гнівався?

— Ні. Він не вміє серйозно гніватися.

— Моя мама не хвилювалася за мене. Знала, що я дам собі раду. Тільки той швед наробив гвалту, підняв на ноги всі рятувальні станції від Бара до Герцегнового.

Ми спустилися до затоки. Вода була спокійна, в ній відбивалися обриси скель і темні верхівки піній. Там, де вода доходила до скель, видно було зграйки рибок і колючі клубки морських їжаків. Невеликі краби вилазили на скелі. І дві здорові чайки кружляли в повітрі.

Іво скинув одежу.

— Скажи,— запитав,— ти добре злякався?

— Злякався.

— Я теж. Кожен при такій оказії набрався б страху. Цікаво, чого ти поплив зі мною?

— Думав, що вкупі бадьоріше... І ніяково було, що ти сам...

Іво лагідно всміхнувся, поклав мені руки на плече.

— Ти добре зробив. Не знаю, чи сам я дав би собі раду. Дякую тобі.

— Дурниці! То я тобі маю дякувати. Пам’ятаєш, коли човен пройшов повз нас — я гадав, що мені вже амба. Коли б не ти...

— Що там балакати, — урвав Іво, — я теж ледве вже руками ворушив. Кепсько визначив відстань. Головне — все скінчилося добре.— Іво сів на скелю, неквапом надів ласти, потім узяв коротенький спис і скриньку із скляним дном.

— Нащо тобі ця скринька? — поцікавився я.

— Магічний апарат,— відповів Іво.

— Ловиш у неї рибу?

— Ні,— засміявся Іво.— Під водою, коли здіймаються хвилі, світло заломлюється і важко побачити дно моря. Скло вирівнює це заломлення. Як хочеш, то можеш побачити.

— Ти ж знаєш, що я не вмію як слід пірнати.

— Не журись, я навчу тебе.

Щоб навчитися пірнати, потрібні нирець і глибока вода. Води було досить, бракувало тільки нирця, тож хоч-не-хоч я згодився. Після нашої нічної пригоди я пішов би за Івом на край світу. Це чудовий товариш — не глузував, а одразу ж заходився навчати — що, де і як.

Після кількох спроб я дістався до дна. Узяв звідти камінь і виплив з ним на поверхню.

— От бачиш! — зрадів Іво. — Я ж тобі казав, що це не так важко.

Я не міг нарадуватись! Переді мною відкрився новий світ — мовчазний, зеленаво-голубий, таємничий, повен найрозмаїтіших несподіванок. Скелі утворювали під водою красиві гроти. Вони були вкриті фантастичними водоростями; одні, фіалкові, вилися, як волосся, інші — червоні, мов коралі — росли густо, купами. А між ними плавали проворні рибки.

Найбільше було морських їжаків. Колючі клубки їх скидалися у воді на штучні квіти. Я спробував навіть зірвати одну таку «квіточку», та, на жаль, так поколовся, що вже ніколи більше не пробуватиму.

Далі починалося провалля. Вода там щораз темнішала: блакитний колір переходив поступово у темно-синій, а потім — у чорний. Наймиліше було перевернутись у воді на спину і глянути вгору. Тоді в мене виникало таке відчуття, ніби я раптом опинився у величезній скляній кулі: наді мною висіла чудова блакитна баня, а ясні смуги відбитого сонця пливли у воді, мов чарівні стрічки.

Мені так сподобалося пірнати, що я нічого більше не робив, тільки витягував із дна каміння. Іво тим часом полював на риби. Він скидався на полінезійського хлопця, якого я бачив у одному навчальному фільмі: чатував біля скель, а як помічав здобич — обережно пірнав і підкрадався до неї. Потім блискавично пробивав її списом, немов стрілою. Майстер, їй-богу!

Іво робив так само.

За півгодини він витягнув з глибини п’ять чудових рибин: дві зубатки і три якихось риби з золотавою лускою та червоними хвостами. Відклав одну зубатку і дві червонохвості.

— Пригодиться вам,— промовив.— Ти казав, що дядько — майстер готувати рибу.

Так, це правда. Зубатка, яку дядечко спік по-рибальському, на рожні, була восьмим чудом світу!

Завдяки Івові ми знову мали розкішну учту і не вмерли з голоду.

17

Тим часом дядечко сказав, що він домовився з французом о шостій годині зустрітися в справі продажу фотоапарата. Апарат був першокласний, супермодерний, з експонометром і автоматичним наведенням — тож, побачивши його, француз, безперечно, мав запалати бажанням купити цей найостанніший крик техніки. Нічого дивного, що ми сподівалися взяти за нього добрі гроші. Дядечко сподівався, і я сподівався. І обидва були певні, що на ті гроші ми не тільки доїдемо до Варшави, а ще й зможемо побути кілька днів у Югославії.

Але найгірше — це отакі сподіванки. Ми в тому впевнились увечері, сидячи межи середньовічними мурами, на терасі кав’ярні «Орієн» і попиваючи те, чого не повинні були пити з тієї простої причини, що не мали вже чим заплатити. Звісно, ми розраховували на француза. Прийде, остовпіє, витягне гаман, набитий грішми, і — «Дуже прошу... скільки вам?» То що ж тоді важила для нас кава і фісташкове морозиво?

Сиділи ми на терасі кав’ярні, під великим паросолем і милувалися на просторі мури кам’яних будинків. Було чим милуватися! З тих скромних мурів промовляли віки й історія. Ми ото сидимо собі, і нам навіть на думку не спадає, що колись, у XIV столітті, тут буцімто мешкали пірати. Ловка історія! Плювали собі на все і нічого не робили, тільки нападали на венеціанські кораблі, які з Далекого Сходу везли до Венеції всякі атласи, адамашки та парчу, а окрім того — коштовні камені, золото й розмаїте коріння — просто багатство! Венеціанці страшенно боялися, а пірати виймали з піхов мечі, сіяли жах, а потім підпалювали пограбовані кораблі і ховалися серед диких скель.

їм і не снилося, що через п’ять століть у їхніх домах житимуть, платячи за це небачені гроші, усякі там англійці, французи, німці, а на терасі кав’ярні «Орієн» мій дядечко попиватиме чорну каву по-турецькому. Прошу, он як часи міняються!

Француза й досі не було.

— Може, він передумав,— сказав дядечко.

— Може, тільки роздумує, — додав я.

— Скидався на солідного чоловіка.

— І, певно, мав охоту купити апарат.

— Ого, ще й яку! Аж очі вирячив, коли я показав йому.

— То чого ж він не приходить...

— Може, голиться,— сумно мовив дядечко і забарабанив пальцями в ритмі жалобного марша.

Я ще ніколи так не прагнув чийогось приходу, як тоді. Але звичайно буває, що в таких випадках той «хтось» не приходить. Ось і тепер замість француза появився кельнер — накрохмалений, супер-елегантний, з міною міністра. Запитав, по-англійському, звісно, чи не маємо ми бажання щось замовити. Дивак, він не знав, що бажання ми маємо, а грошей — ні! Дядечко шмагонув його крижаним поглядом і відповів, що єдине наше бажання — аби він дав нам цілковитий спокій.

З тої миті ми стали підозрілі, і кельнер весь час зиркав на нас із-за великого олеандра, який стояв у кутку тераси. Либонь, він уже давно підозрівав, що в нас і не пахне грішми. О, професійний нюх!

Дядечкові було байдуже до того, він тільки сказав:

— Ловке діло! Ми тут чекаємо, а той нікчема не приходить! Гарну штуку втнув! Плює собі на порядних людей!

— Якщо, побачивши апарат, він вирячив очі, то, може, все-таки ще прийде.

— Хотів би я здибати його, негідника такого!

Не радив би я французові тепер появлятися. Гарний вигляд він мав би! Йому дали б такого перцю, що до кінця днів своїх пам’ятав би; з дядечком не варто задиратися.

Француз, мабуть, передчував, що на нього чекає, і до восьмої години не з’явився. А проте він переборщив, бо дядечко люто пирхнув:

— Ходімо!

— Дядечку,— зауважив я мимохідь,— ми ж не розплатилися...

— А хай йому кишки перевернуться! Цей голодранець наражає нас на такі неприємності! — Дядечко почухався за лівим вухом. На жаль, рахунку цим не оплатиш. За хвилину смикнув скуйовджену бороду, пошкрябав за правим вухом і раптом жестом мільйонера кивнув кельнерові. Той одразу ж прилетів, певен, що ми замовимо вечерю з п’ятьох страв та ще й із шампанським. Тим часом дядечко, демонструючи свою оксфордську вимову, обмінявся з ним кількома словами і жестом капіталіста з Чікаго віддав йому фотоапарат, який висів доти на спинці стільця.

Я злякався. Невже за порцію морозива і каву по-турецькому дядечко пожертвував кельнерові супермодерний апарат? Кельнер низько вклонився, дядечко кивнув йому головою, а я подумав, що тепер уже напевно доведеться мандрувати до Варшави пішки.

Та я помилявся. Ми вийшли з кав’ярні, і дядечко мовив:

— Отак, мій любий,— безвихідного становища немає.

— Ви оддали йому фотоапарат? — вигукнув я.

— Заспокойся. Я, здається, роблю всякі дурниці, але такої не втнув би.

— То що ж ви йому сказали?

— Тобі завжди все треба знати?

— Не все, тільки я боюся...

— Можеш не боятися, — урвав він, — Я сказав, що не встиг обміняти чека.

— Якого чека?

— Того, якого у мене немає, — засміявся дядечко.

— А фотоапарат?

— Попросив зберегти до ранку, щоб не тягти з собою... Завтра вранці оплачу рахунок...

— Чим?

— Поки що не знаю.

— А завтра знатимете?

— Який ти нудний! Я тобі вже сто разів казав, щоб ти не переймався такими дрібницями. До завтра я знайду того французика або продам апарат комусь іншому.

— Як же ви продасте, коли він у кельнера?

— Дай мені спокій! Ти хоч кому голову прогризеш...

Що я мав діяти? Дав йому спокій і приготувався до найгіршого. Зрештою провандрувати пішки від Адріатики до Варшави — це не страшно. Я читав у «Жиці Варшави», що один голландець надумав пройти пішки довкола світу, рекламуючи в такий спосіб якусь там взуттєву фабрику. Цікаво, яку фабрику рекламуватимемо ми...

На щастя, нам не довелося рекламувати, бо те, що сталося на автостоянці поблизу острова Свети Стефан, перевершувало будь-яке уявлення. Та про це далі.

18

Острів Свети Стефан з’єднує з сушею вузька гребля, яку нібито насипали колись пірати, щоб на випадок чого тікати в гори, не переправляючись через море. Гарне діло! Пірати грабували, а потім, коли бачили, що підходять кораблі, брали ноги за пояс і дмухали в гори, а там уже їм на все було наплювати. А ось тепер рух відбувається в зворотному напрямку — із суші на острів. Нема, щоправда, піратів, зате є всякі банкіри, фабриканти, всякі типи з туго набитими гаманами, одним словом — зарубіжні туристи. Вони приїздять тільки задля того, щоб жити в просторих мурах і зоставити на острові купи грошей та девіз.

Усі вони мають виснажені нерви, всі надмірно вразливі і не люблять галасу. Тому на острів не дозволяється в’їжджати автомобілями. Автомобілі ставлять на стоянці перед греблею. Ми теж лишили там свого достославного мамута.

Не описуватиму, яку розкіш я бачив на стоянці біля острова Свети Стефан — там були автомобілі найкращих випусків. Але всі зупинялися біля нашого мамута, який привертав увагу своєю архаїчною оригінальністю. Тож нічого дивного, що, підходячи до нього, ми побачили чималенький гурт роззяв, котрі оглядали машину і захоплено похитували головами.

Дядечко мав міну людини, у якої стало б коштів купити автомобіль навіть на повітряній подушці. І коли він підійшов до нашого мамута, всі шанобливо розступилися й тихо загомоніли. Дядечко вдав, що не чує того гомону, і взявся за ручку дверцят — хотів сісти в машину. Та не встиг він сісти, як підступив дебелий чоловік в окулярах і заговорив по-німецькому.

Як ви догадуєтесь, я не знаю німецької мови, одначе постараюся відтворити розмову на підставі дядькової оповіді. Отож цим разом вони не говорили про погоду і не обмінювалися формулами ввічливості, бо добродій в окулярах був не італієць, а німець, і не любив марнувати час на нікому не потрібні метеорологічні теми. Запитав одразу, без натяків, прямо:

— Це ваш автомобіль?

— А чий же б міг бути? — відповів дядечко дипломатично.

— В такому разі я вельми радий...

— Я теж...

— ...бо, уявіть собі, ми шукаємо саме такий тип «мерседеса», шукаємо по всій Європі, і ви, пане, просто наче з неба нам упали.

Оце так! Уже вдруге дядечко падає комусь із неба! Аби тільки не було так, як із тим італійським режисером.

Тим часом дядечко глянув на добродія так, мовби й доправди з неба впав, і пробурмотів:

— Даруйте, про що йдеться?

Йшлося, звісно, про нашого мамута. Але найперше незнайомець представився:

— З вашого дозволу, я — Вальтер Шток, головний інженер автомобільних заводів Мерседес Бенц у Штутгарті.

Дядечко, ясна річ, теж представився. Потисли один одному руки, обмінялись усмішками і зразу перейшли до суті справи.

— Ваш автомобіль, пане, — мовив Вальтер Шток, — фігурує в альбомах нашої фірми під назвою «мерседес М-27», напівспортивний. Їх випущено дуже мало, коли не помиляюся, щось штук п’ятдесят, і досі ми ніде не натрапили на машину цього типу. Нічого дивного — воєнна завірюха, п’ятдесят штук у такій масі автомобілів — це голка в стозі сіна.

— В стозі сіна, — урочисто повторив дядечко.

— В нашому заводському музеї є майже всі типи наших автомобілів, бракує тільки одного — саме оцього «мерседеса М-27».

Дядечко прибрав ще урочистішого вигляду.

— Цікаво,— буркнув.

— Так от, у мене є до вас одна пропозиція, — вів далі головний інженер. — Якщо це не завдасть вам клопоту, то ми могли б сісти в готелі й усе обміркувати. Дуже прошу.

На щастя, дядечкові було однаково, отож він великодушно пристав на пропозицію чемного пана Вальтера Штока; ми знову пішли до кав’ярні «Орієн», яка на цей час — минала вже дев’ята година — перетворилася в ресторан, і там кишіли зарубіжні туристи.

Скажу тільки одне: того вечора нам не довелося їсти супу філософів. Пан Вальтер Шток розщедрився, бо, як виявилося згодом, був страх зацікавлений у нашому мамуті.

— Ви, панове, мої гості, — мовив він так сердечно, ніби знав нас од першого класу, ба ще навіть із дитсадка.— Дуже прошу, вибирайте, панове. Я особисто пропоную краби.

А проте краби — то було не найважливіше, найважливішим був наш дядечко, який із трампа й одчайдуші враз перетворився на англійського лорда, їй-бо! Такий уже він є. На ньому були вилинялі шорти, із кедів уже визирали пальці, зате гідності йому не бракувало.

— Дякую, — мовив він, — ми вечеряли.

Отакої! Я вже уявляв, як сиджу над другою порцією крабів, а тут дядечко із своїм гонором! Мені страшенно жаль було тих крабів, бо я ще ніколи не їв чогось такого, але що вдієш — я не розмовляв по-німецькому, тож не міг запротестувати.

Пана Штока не збентежила відмова.

— Може, все-таки щось перекусимо, — наполягав він.

Врешті дядечко великодушно згодився. Принесли цілу таріль закусок: шинка — пальчики оближеш, риба заливна — сама поезія, якісь вигадливі салати, а до того ще й пляшку вина. І почалася конференція.

— Небо вас мені послало! — мовив німець, беручись до заливної лососини.— Я мріяв здибати цю модель нашого автомобіля. Ми, не прогнівайтесь, пане, охоче купили б його у вас.

Дядечко справді не прогнівався, але сказав, що не хоче і чути про це.

— Пане інженере, я вже п’ятнадцять років теліпаюся ним по світу,— зітхнув він жалісно і почав розпливатися над ним, як над рідною дитиною. Я думав, що геть розпливеться, аж ні, на щастя, не розплився, а тільки так ошелешив німця, що той зовсім утратив тяму.

— Я вам добрі гроші дам! — вигукнув він.— Ви не пошкодуєте.

Дядечко насупив брови.

— П’ятнадцять років — немалий час. Ви ж розумієте, що мені трудно розстатися...

— Чудово, чудово...— розчулився інженер.— Я розумію вас, бо до наших автомобілів таки справді можна звикнути. Але зрозумійте ж і ви мене. У нас прекрасний музей, і в ньому бракує тільки однієї моделі — саме цієї. А наш музей — єдиний у всьому світі. Уявіть собі — в ньому зібрано всі типи наших автомобілів. Я звертаюся до вашого сумління...

Не знаю, що там уявив собі дядечко, в усякім разі він сказав:

— Ні, нема чого балакати, я не розстануся з машиною, якою проїхав понад двісті тисяч кілометрів. То був би злочин!

От романтик! Не має ні гроша на каву і морозиво, а не хоче розстатись із старим мамутом.

Коли дядечко все це переклав мені на польську мову, я гадав, що лопну. Одначе не лопнув. Зітхнув тільки.

— Дядечку, це ж наш останній порятунок.

Мій чарівник послав мені докірливий погляд.

— Перебільшуєш. Я сподіваюся, що в Ужицях знайдуться наші гроші.

«Знайдуться...» Балакай з таким! Я зовсім опустив руки, і знову пойняв мене розпач. А пана Штока, либонь, пойняла лють, проте він почав заходити з іншого боку. Замовив ще кілька пляшок вина і завів розмову на туристські теми. Знав, яку струну зачепити! Одразу ж виявилося, що у них є спільні замилування, а головне — обидва над усе люблять рибальство. Пан Шток умить піймав отаке-е-енну щуку, а дядечко перед війною витягнув у Дністрі отакеле-е-енного сома. Ну просто дракон, а не риба! Коли б я захотів того сома з'їсти, то довелося б мучитися кілька років, і ще багацько зосталося б для родичів та знайомих.

Пан Шток був зачарований і запросив дядечка до північної Швеції ловити лососів та пестрюгу, а дядечко пана Штока — на Белдан, ловити щук. Під кожного лосося випили по дві склянки вина, а під щуку іще по дві. Здавалося, вина в ресторані забракне. Певно, були б вибралися на китів у Антарктиду, але тим часом у їхній оповіді появилися тунці біля Галапагоських островів, отож рибалки збочили з дороги, бо дійшли переконання, що вершина спортивного рибальства — це ловля тунців. Не знаю, скільки тих тунців вони витягнули, бо мене вже геть брав сон. Досить того, що під Галапагосами мій дядечко розчулився і сказав панові Штоку:

— Добродію мій, якщо ви справді у Швеції витягнули ота-ке-е-енного лосося, то я не можу відмовити вам.

Пан Шток кинувся в обійми дядечкові і сказав, що в усьому світі не бачив милішої людини, а дядечко на те гукнув:

— А хай йому всячина, продаю вам свого «мерседеса»!

Отак-то сталося, що наш останній крик моди, наш мамут попав до заводського музею в Штутгарті, а нам не довелося вертати пішки до Варшави.

Хіба ж не витворяє життя нам усяких фіглів та несподіванок?

Пірати Співучих островів

1

Подорожування полягає в тому, що людина дістається з одного місця в інше будь-яким транспортом, а то й пішки. Найвищий ступінь подорожування — це бурлакування. Бурлакування полягає в тому самому, тільки тут людина ніколи не знає, куди вона їде і де зупиниться.

Дядечко Леон був типовий бурлака. Тож коли на терасі кав’ярні «Орієн» він уладнав з паном Штоком оту фантастичну справу, я був певен, що ми помандруємо на Марс чи іншу планету, бо дядечко мав такий вид, мовби хотів вирушити в міжпланетну подорож. А втім, що там для дядечка космос, коли він потрапив із Синяєвіни дістатися без грошей до Чорногорської Рів’єри та ще й загнати мамута, за якого на батьківщині йому не дали б навіть двохсот злотих. Ба головою ручаюся — він мусив би доплатити покупцеві та ще й подякувати йому. Але для дядечка не було неможливого. Я пересвідчився в тому, коли на другий день пан Шток виписував йому чек на вісім тисяч марок, а дядечко ремствував, що повинен розстатися з мамутом.

Поки пан Шток виписав той чек, дядечко п’ять разів передумував і лаявся на чому світ стоїть, що доля так його покарала. І він не прикидався, боронь боже! Таку вже мав натуру і нічого тут не вдієш.

Отож кінчилося на тому, що пан Шток виписав йому чек, а точніше — кілька чеків на суму вісім тисяч марок, аби за ті гроші дядечко міг купити нового «мерседеса». Капітальна операція! За мамута, який міг розвалитися на першому ж повороті, ми дістали нового «мерседеса». Шик! Такої операції не зробив би навіть Рокфеллер, не кажучи вже про Форда.

Виявилося, що божок грошей змилосердився над нами. І тепер ми могли не тільки заплатити за каву та фісташкове морозиво, а ще й одвалити кельнерові щедрі чайові.

Одним словом, ми стали мільйонерами, бо коли я перерахував ті марки на динари, то вийшло, що ми маємо півтора мільйони динарів і можемо спокійнісінько насвистувати арії з будь-якої опери.

Проте на дядечка той мільйон ніякого враження не справив. Він згорнув чеки, наче то були довідки про щеплення віспи. І оком не зморгнув, тільки важко зітхнув і сказав:

— Як би там не було, а я свиня...

— Дядечку, — заперечив я,— ви ж матимете нового «мерседеса».

Він похитав головою:

— Двісті тисяч проїхав мамутом.

— Він уже розвалювався,— старався я втішити дядечка.— Не журіться, тепер він стоятиме в заводському музеї і всі захоплюватимуться ним.

— Е-е-е! — скривився дядечко.— Ти все одно цього не розумієш. Ви, молоді, тепер зовсім інші. І світ інший...— Він одвернувся, щоб не показати свого хвилювання.

Отакий-то мій дядечко. Розум у нього світлий, сучасний, ба, можна сказати, кі-бер-не-тич-ний, а серце ніжне. І за це я його так люблю. Ось він стоїть на терасі готелю «Орієн», дивиться на море, а очі йому застилає слізьми.

І враз дядечко добросердно всміхнувся.

— Не журімося, Марцінку,— мовив.— Коли на коні, коли під конем. І, щиро кажучи, ти маєш слушність. Мамут уже розвалювався. Хтозна, чи доїхали б ми ним до Варшави. Скоро пішов би на брухт, або іржа поїла б його. А так — ого!

— Ого! — повторив я. — Матиме казкову пенсію! Як музейний експонат.

— Авжеж, — засміявся дядечко.— А як буду в Штутгарті, то завітаю до того музею і подивлюся на нього... І пригадаються добрі часи...

— Як ми стояли в Чорногорії, на Синяєвіні.

— Так... І ще раніше, коли я був молодий. Ого!

— То що тепер нам робити? — спитав я несміливо, бо добре знав: дядечко терпіти не може таких запитань.

— Що робити? — замислився він.— Ба якби-то я знав! Дивна річ, Марцінку,— коли у нас не було грошей, я завжди знав, що робити. Тепер, коли ми маємо гроші — не знаю. Їй-бо, не знаю. А коли не знаєш, що робити, то найлучче не робити нічого.

— Ми ж не можемо нічого не робити.

— Тобі тут кепсько?

— Ні, але я думав, що ми поїдемо далі. Ви згадували...— мовив я боязко.

— Що згадував? — гукнув дядечко.

— Що хотіли б купити вітрильний човен і вдавати, ніби ми пірати.

— Коли ти кажеш, то, напевне, згадував.

— І,— докинув я ще тихше, — у мене було б до вас велике прохання.

— Було б чи є? — пожартував дядечко.

— Є. Я хотів би... Чи не могли б ми взяти з собою Іва? Він такий чудовий товариш.

— Мені подобається Іво, — замислено мовив дядечко.— Але... Але чи не встругнете ви знову якоїсь штуки?

— Так Іво ж дуже поважний.

— Поважний! — пирхнув дядечко.— А хто скакав із човна, щоб доплисти до берега?

— Він же хотів нас рятувати.

— Гарне діло! Хотів рятувати, а було б два трупи в калошах.

— Без калош, — дозволив я собі зауважити.

— В калошах чи без, то все одно. Ну гаразд, можеш узяти Іва. Буде тобі товариство.

— Ви, дядечку, справді на всі сто! — вигукнув я і хотів кинутись йому на шию, проте дядечко відхилився.

— Дурниці,— сказав він. — Мені приємно, що ти товариський хлопець і не забув про свого друга.

2

В житті часом буває точнісінько, як у повісті, а то ще й цікавіше, бо правдивіше; без ніякої фантазії, без вигадок, і все-таки фантастично. Отак і з нами. Не мали ні гроша за душею, а тут зненацька стали мільйонерами. Мені дуже не хотілось розставатися з Івом, і ось, прошу,— Іво їде з нами! Як правдешні волоцюги, ми не знали, куди їдемо; і раптом неждано-негадано за тиждень опинилися в Дубровнику. Не одразу, звісно, бо то було б чудо, а ні дядечко, ні я чудес не визнаємо. Щоб опинитися в Дубровнику, ми повинні були туди доїхати, а точніше — доплисти, бо, як відомо, нам нічим було їхати. Адже наш мамут зостався на острові Свети Стефан, перетворився на історичний експонат і чекав, поки його перевезуть до Мюнхена, а там усе полагодять, полакують, причепурять, аби люди знали, який то чудовий автомобіль.

Ось чому нам довелося змінити спосіб подорожування. Мали ми з цим багато клопоту: звикли до автомобіля, а тут зненацька лишилися без коліс. Найгірше прийшлося з бебехами. Їх було в нас до лиха й ще трохи, і ми не знали, що з ними робити й куди їх запакувати. Та коли в кишені лежать чеки на півтора мільйона, то не варто журитися такими дрібницями.

І ми зовсім не журились, а купили в Будві великий туристський рюкзак і запхали туди весь наш мотлох. Горох з капустою, їй-богу, але й цього не варто брати до серця. Отож, не довго думаючи, ми затягнули той мішок на судно і попливли до Дубровника.

Вперше я пливу справжнім судном по справжньому морю. Пароплав називається «Далмація», водотоннажність його — 1600 тонн. Цікаво б знати, яка тоннажність у нашого дядечка, котрий сьогодні схожий на справжнього морського вовка, викликає у всіх повагу прекрасним апетитом і рудою бородою. Уявіть собі, дядечко врубав у ресторані на пароплаві п’ять шашликів та ще випив два літри жилавки, тобто білого словенського вина. Я з’їв тільки три, а Іво два, бо Іво скромний і до того ж не їхав із Чорногорії без грошей. Зате ми розкошували за весь час. Здавалося, що дядечко Леон з’їсть коня з копитами. Але не з’їв. Тільки зачарував одну стару англійку з Манчестера, бо вона думала, що дядечко спортсмен-важкоатлет і через те стільки їсть.

Взагалі на пароплаві повно чужоземців. Не знаю, відки їх стільки береться. Видно, нічого не роблять, тільки подорожують собі та захоплюються красою далматського узбережжя. Найбільше захоплюються німці, бо вони ощадливі і стараються повернути витрачені кошти. Англійці вдають, буцімто не захоплюються, бо хочуть усім показати, що багато чого бачили в житті, а французи воліють сидіти в ресторані і захоплюватися югославськими потравами. Щиро кажучи, нашого дядечка повинні завербувати як рекламу, бо коли дивишся, як він їсть — одразу починає слина текти. У тієї англійки теж потекла слина, отож вона замовила собі два шашлики і завела з дядечком розмову про плями на сонці.

Ми з Івом не розмовляли про плями на сонці, а, як кажуть поети, поринули в мрії. Найзаповітнішою нашою мрією був розкішний вітрильний човен, якого дядечко мав купити в Дубровнику.

Гарно отак плисти уздовж далматського узбережжя і мріяти про фантастичну каравелу з чорним прапором, на якому біліє череп з кістками. Не насправді, звісно, бо часи змінились і тепер уже немає піратів. Може, ми будемо останні, особливо дядечко Леон. Коли б йому вибити око, зробити чорну пов’язку, голову запнути червоною хусткою, у вухо вставити золоту сережку, а в руку дати рапіру — він обернувся б у найсправжнішого під сонцем пірата, і, забачивши його, тремтіли б венеціанці і флорентійські купці, а найдужче — турки й сарацини. А тим часом дядечко, замість нападати і грабувати, оповідає старій англійці з Манчестера про електронні лічильні машини, викликаючи у неї захоплення своєю ерудицією і знанням англійської мови.

Над «Далмацією» кружляло безліч чайок — чекали, поки їм кинуть щось їсти. У нас був у рюкзаку буханець хліба, тож мали що кидати. Я кидав, Іво кидав, кидали й інші туристи, а чайки, репетуючи, сідали на воду й билися за ті крихти.

З пароплава відкриваються гарні краєвиди. А найкращий — біля Герцегнового, де море глибоко врізається в гори і утворює прекрасну Которську бухту. Доти я не бачив нічого подібного! Ми пливли вузькою бухтою. Вода тут майже блакитна, обабіч — високі гори, скелі цегляного кольору, і тільки берегом тягнеться вузька смуга зелені. Фантастичний вид!

Я був просто зачарований. Захоплювався аж до Дубровника. Перед Дубровником потемніло; море стало матове, а небо висіло над нами темно-синє і глибоке. Заблимали перші зорі, а на березі, де розкинулись Цавтат і Мліни, загорілося світло. І стало ще красивіше, бо здавалося, що то зорі поспадали з неба на землю і мерехтять над берегом.

А потім ми побачили цілий букет вогнів, неначе прибережна гора сипонула іскрами. То Дубровник сяяв фіолетовими неоновими вогнями і сипав іскрами у спокійне сталеве море.

3

— Коли ми купимо того човна? — запитав я дядечка, тільки-но ми ступили на набережну дубровницького порту.

Дядечко сопів, мов ковальський міх, бо тягнув наш здоровенний мішок, що важив, либонь, тонну, а то й більше. Ми, природно, пособляли як тільки могли.

— Хай йому лихо! — вилаявся дядечко. — Людина все ж таки не верблюд і не осел.

— Авжеж... — підхопив я.— Пригодився б віслючок тягти цей клятий мішок. Можна було б купити далматського.

— Не спіши, не спіши, мій любий. Передовсім треба добре роздивитися, що до чого.

Дядечко був майстром роздивлятися. І перше, що він побачив,— це затишна матроська харчевня з романтичною назвою «Під Розою вітрів». Вона стояла недалеко від порту, серед крислатих платанів і квітучих олеандрів.

— Загляньмо сюди,— сказав дядечко. — Я бачу там повно матросів і рибалок. Можна спитати про човна і взагалі.

— Вибачте, що — взагалі? — кинув я мимохідь.

— Взагалі така харчевня — найлучче місце для порядного діла, особливо, гм... коли йдеться про вітрильний човен. І до того ж тут можна добре й недорого попоїсти.

Я знав, що йшлося зовсім не про те, аби попоїсти, — просто дядечко, як відомо, має романтичну натуру і любить отакі екзотичні харчевні. Такий уже він є... Тож нічого дивного, що невдовзі ми опинилися в тінявому, освітленому лампіонами, садочку і почали роздивлятися, з ким би тут залагодити порядне діло.

Дядечкові не треба було довго роздивлятися. Його розкішна статура і полум’яна борода привернули загальну увагу. За хвилину біля нашого столика з’явився, похитуючись, матрос. Він наче з-під землі виріс і заговорив до дядечка невідомою мені мовою. Невдовзі виявилося, що то був матрос із грецького судна. Худий, кощавий, чорний, з витрішкуватими очима і з великим шрамом, який перетинав йому щоку від брови до куточка уст. Одне слово, герой із фільму про портові кишла.

Спершу матрос подумав, що дядечко теж грек, і мовив до нього як до брата, але дядечко відповів по-англійському, що знає тільки класичну гречизну. І на доказ пальнув кілька віршів з «Іліади» й кілька з «Одіссеї».

Оце дядечко! Коли б хто звернувся до нього по-санскритському, він теж відповів би. Це він може.

Грекові страшенно сподобалися вірші Гомера, тож він зараз же підсів до нас і почав розмовляти матроським сленгом[21]. Справдешній вінегрет, їй-богу, — трохи по-англійському, трохи по-французькому, голландському, а найбільше — махаючи руками. Дядечко одразу зрозумів грека, ба, можна сказати, заткнув його за пояс. Боки можна було порвати, коли він тлумачив матросові, що хоче купити пристойний вітрильний човен і вирушити в морські мандри.

— Дядечку,— встряв я,— адже у цього грека, либонь, немає вітрильного човна.

— То продасть свій пароплав,— пожартував наш морський вовк.— А зрештою... Треба розпитувати, бо інакше сидітимемо тут до самої смерті.

Хто може знати, що дядечкові забагнеться — ще й справді купить у грецького моряка пароплав.

Пароплава, одначе, він не купив, а поставив карафку червоного вина і заходився розпитувати неборака, як там його матуня, чи жонатий він, чи вирізали вже дітям мигдалики. А в ту мить, коли доїхав до дідуся і виявилося, що дідусь був 1920 року боцманом на флагманському кораблі грецького короля, до розмови пристав наш сусіда.

То був дебелий, плечистий чоловік з круглим, як місяць, лицем, сивими, по-молодецькому підкрученими вусами й блискотливими очима. Можна сказати, Алі-Баба, що випадком опинився в харчевні «Під Розою вітрів». Він був у червоній, розхристаній на грудях сорочці, темно-синіх полотняних штанях і шкіряних сандалях. А як глянув — очі йому блищали так весело, ніби то не дядечко, а саме він мав у кишені чеки на півтора мільйона динарів.

— Пане, — озвався він по-хорватському,— нащо ви марнуєте час із цим нікчемним греком? Я його знаю. Він зараз вам заспіває, що плавав у південних морях, а в Панамі у нього тітка, яка переписала йому фрахтоване торгове судно. Тим часом він плаває на грецькому кориті і ловить устриці. Просто чекає, щоб ви поставили йому ще півлітра цього паршивого вина.

— Якщо має охоту — я поставлю,— задерикувато відказав дядечко.

— Не варто, — сусіда жалісливо глянув на грека.— І так уже випив забагацько. Буде на вашій совісті. Згляньтеся над ним, бо мені печінка пухне, коли дивлюся на нього. І над собою згляньтеся. Не пийте цеї гидоти! — Сказавши так, він плеснув у долоні і гукнув хлопчака-кельнера.— Франку, синку мій, навіщо ти труїш чесних людей? Принеси нашому добродієві щось пристойне.

— Може, фрушкогірського? — нахилився кельнер.Ти прямо як у рай дивився! Давай пляшку фрушкогірського і сифон води. Тільки хутенько, бо гість іще занедужає!

Коли на столі появилася пляшка з золотою шийкою, Алі-Баба налив обережно келишки, потім підніс келишок, подивився на світло й захоплено цмокнув:

— Найлучче вино в Югославії! З Фрушкої Гори, пане! Як золото!

Дядечко теж цмокнув.

— Як золото, — повторив і собі. А тоді підняв келишок і спитав: — З ким маю честь?

Алі-Баба з гідністю випнув могутні груди.

— Я Стано Палада! — гукнув.— Стано Палада! Мене всі тут знають. В час першої світової війни я служив у цісарсько-королівському військовому флоті. Був матросом і за добру службу дістав орден Марії-Терези. Після війни плавав на трієстських суднах, був у Касабланці...— Тут він перелічив десятків зо два портів сливень цілого світу. Зробив це так, мовби в кожному з тих портів установлено меморіальні дошки з нагоди його перебування.

— Дуже приємно, — обірвав дядечко, коли той доїжджав уже до Ріо-де-Жанейро.

То була довга подорож, тому нічого дивного, що Іво почав позіхати. Спершу сором’язливо, стиснувши губи, а далі вже й на весь рот. Відомо, що позіхання вельми заразливе, тож я й собі став дерти рота, бо, щиро кажучи, був пекельно зморений, а тут збиралося на подорож довкола світу. На щастя, славний моряк закотвичив корабель своєї фантазії в Ріо і проголосив тост за польських моряків.

— Перепрошую, — схопивши дядечка за рукав, несміливо втрутився я.— Коли не помиляюся, ви, дядечку, мали намір купити вітрильний човен...

— Тобі не подобається цей хоробрий моряк? — спитав дядечко.— Я ще не бачив симпатичнішого.

— Я теж не бачив, тільки мені хочеться спати, і взагалі годилося б починати з човна.

— З човна! — гримнув на мене дядечко.— Такий душа-чоловік, а я йому одразу морочитиму голову човном!

— Але ж можна натякнути... Певно, він не образиться.

А дядечко, замість натякнути, наповнив келишки й почав оповідати...

Час минав. Іво заснув за столом, мені злипалися повіки, а про вітрильний човен і досі ні слова.

Нарешті я не витримав і пальнув заспаним голосом:

— Перепрошую, чи ви, пане, часом не знаєте когось, хто міг би продати нам пристойний вітрильний човен?

Це просто смішно: Стано Палада розумів кожне дядечкове слово, а коли озвався я — так глянув на мене, ніби я говорив до нього по-турецькому.

— Ми хочемо вийти на Ядран,— пояснив я і розпростер руки, вдаючи вітрило.

— На Ядран? — засміявся моряк.— Це чудово складається, бо саме завтра я випливаю.

— Ми хочемо купити човен, — мовив дядечко.

— Човна тепер ніхто не продасть, — відказав моряк.— Усі возять туристів. Човна можна купити аж восени. А втім, нащо вам той човен? У мене солідна барка, і я пливу на острів Ластове. Знаєте, де Ластове?

— Авжеж,— відповів дядечко.— На захід од Корчули, найбільш висунутий у море острів поблизу Дубровника. Чудово! Я планував поплисти і на Ластове.

Я певен, що коли б Стано Палада запропонував Галапагоські острови, дядечко згодився б, і оком не моргнувши. Такий уже він є, що кожному хоче неба прихилити.

— Ластове! — захлинувся старий моряк.— На Ядрані немає кращого острова. Там тихо і спокійно, бо далеко від берега. Туристів мало. Хіба що знавці. Кілька рибальських селищ і широке море.

— Широке море...— замислено повторив дядечко.— Широке море й тиша. Саме це нам і потрібно.

4

В ту мить нам найбільше був потрібен сон. Широке море і Ластове ми могли зоставити на завтра. Тим часом дядечко геть забув про ночівлю. Він найохочіше розкинув би свій табір у тіні платанів «Під Розою вітрів», але Дубровник — це не Синяєвіна і не пустирище над Скадарським озером. Тут діють інші закони. Поставити намет можна тільки в кемпінгу. А це суперечило широкій і невгамовній натурі нашого чародія.

— Де тут той паршивий кемпінг? — запитав він старого моряка.

— Хіба ви не можете переночувати в готелі? — сказав Палада.

— Краще вже лежати посеред вулиці!

— А в місті, в приватному домі?

Дядечко розпачливо підніс руки.

— Проклята цивілізація! Прокляті правила! Один раз на рік чоловік хоче жити по-людськи, а його замикають у мурах. Готелі! Помешкання! Кемпінги! Навіщо?

Виявилося, що в старому місті живе Станова небога, у якої туристи наймають кімнати. Шик! У середньовічній кам’яниці, де в період Дубровницької республіки мешкали державні радники! Палада так розхвалював, і я вже ладен був повірити, що там є навіть старожитний вітерець, котрий охолоджує прадавні мури. Дядечко страшенно розчулився і піддався чарівності оповіді, хоча й присягався, що скільки буде в Югославії — не мешкатиме ні в яких будинках.

— Якщо це справді кам’яниці з п’ятнадцятого віку, то можна спробувати, — мовив він сумним голосом.

Ми зупинили таксі, перетягли туди мішок і всі наші бебехи, старий Палада сів біля шофера, ми — ззаду, і гайнули до старого міста. Але дорогою з’ясувалося, що до старого міста в’їхати автомобілем не можна, бо старе місто — справжня історична пам’ятка і не переносить цивілізації. Отож довелося перти мішок на спині.

Увійшли ми поміж середньовічні мури з мішком на спині, як середньовічні прочани. Врешті опинилися на вулиці з якоюсь дивною назвою, а потім біля старожитної брами під номером п’ятнадцятим, і там узнали, що небога нашого відважного моряка кілька хвилин тому пустила у вільну кімнату двох німців.

Палада закипів гнівом. Найперше, що він хотів зробити, це витурити геть німців, а тоді послати небогу під три чорти, але дядечко пояснив морякові, що для такого дрібного діла шкода його шляхетних нервів і дорогоцінного здоров’я. Трохи посварившись, він поступився і пообіцяв, що знайде нам таку квартиру, якої не постидався б сам ефіопський імператор Хайле Селассіє, але ж у ту хвилину це не мало ніякісінького значення.

Становище було трохи комічне, а трохи трагічне, бо вже десята година, а ми ні в наметі, ні в готелі, ані на приватній квартирі, і — що найгірше — стопудовий мішок дедалі більше отруював нам життя.

— Безвихідного становища немає, — мовив дядечко, але тільки для того, щоб якось втішити нас.

Справді, ми залишили своє барахло у Паладиної небоги, дядечко з моряком подалися шукати квартири, гідної Хайле Селассіє, а ми дістали гроші на тістечка та фруктовий сік і мали ждати дядечка в поблизькій цукерні. Цукерня називалась «Йованка», тістечка були пресмачні, морозиво теж, і все було б гаразд, коли б Івові не стукнуло щось у голову.

Іво, як ви вже знаєте, завжди був дуже спокійний, а саме тоді ще й сонний. Я думав, що в «Йованці» він поспить над горіховим морозивом, а тим часом у нього вступив якийсь новий дух.

— Ти чуєш? — запитав Іво.

На жаль, я нічого не чув. А от Іво чув, бо зненацька кинувся до дверей і висунув голову.

— Співають,— сказав.

Справді, здалеку долинали приглушені голоси і звуки гітари.

— Хай собі співають, — відповів я. — Ми повинні чекати на дядька, бо невідомо, коли він поверне.

Моїми устами промовляв здоровий глузд, але тоді я ще не знав, що Іво — меломан-фанатик.

Лице йому раптом змінилося, очі заблищали, він був уже не сонний, спокійний Іво і не Іво-герой, то був інший Іво — замріяний до нестями. Таким я ще не знав його.

— Ти залишся тут, — сказав він і раптом зник мені з очей.

Я залишився, тільки ненадовго, бо як ум’яв третє тістечко і запив фантастичним бросквиновим соком, мені теж одразу перехотілося спати. І я вийшов на вулицю.

Вулиця була вузенька, старожитня, певна річ, і темна, але в глибині, на великому майдані палало світло. Це саме відти долинав той спів, котрий серед старожитніх мурів лунав як ангельський хор, а може, й лучче. Попрямував я в ту сторону — знайду, подумав, Іва, і ми разом повернемо до «Йованки».

Дійшовши до майдану, я не міг стримати радісного подиву. Мені здалося, що я раптом опинився в чудовому місті часів Ренесансу. Навкруг мене здіймалися прегарні палаци з мармуру та білого каменю, оточені дугами аркад, оздоблені майстерними скульптурами, а над палацами, немов колона — годинникова вежа.

Незабаром уже одинадцята, але яке значення міг тепер мати час, коли я був геть зачарований! Кожен був би зачарований, якби побачив головний майдан Дубровника з його палацами та вежами! Кожен забув би і про дядечка, і про те, що треба чекати на нього у кав’ярні «Йованка».

А коли б до того побачив іще прекрасний храм, а на його мармурових сходах цілу компанію з гітарами! Всі чорні, засмаглі, веселі і молоді, та ще й убрані так барвисто, що аж в очах миготіло. Хлопці в кольорових сорочках, дівчата в яскравих хустках.

Одним словом, фестиваль молоді на мармурових сходах старовинного храму. Молодь, звісно, не була ні старовинна, ні ренесансова, вона була найсучасніша — нестримна, суперспортивна і чудова. І серед тої молоді — мій розкішний Іво!

Хай йому грець, я чув багато хорів, та жоден з них не може рівнятися з цим хором на сходах!

Я був очарований, а їм хоч би що — знай співають наперемінки то сумних пісень, то веселих. І мене то смуток огортав, а то така радість, що аж жижки трусилися пуститися в танець по історичному майдану. Гарні то були пісні.

Найдужче сподобалась мені балада про безталанну дівчину з Герцеговини. Спочатку я мало не розплакався, а далі поринув у задуму.

Потім відкілясь появився молодіжний джазовий оркестр. Грали як чорти, а може, й краще. А всі танцювали, мов навіжені. Можна сказати, фестиваль сучасного танцю. Хлопці з дівчатами, дівчата з хлопцями, а хто не мав пари, той вигинався під музику сам, наче в нього вселилися злі духи.

І в мене вселився якийсь дух, отож і я утнув сам із собою твіста. Слово честі, ноги самі просилися в танець, і мені здавалося, що я танцюю, як молодий бог.

Геть забув про білий світ, а коли забув, то де вже було згадати, що ми повинні в «Йованці» чекати на дядька Леона.

А як згадав — пойняв мене розпач. Кинувся я до Іва.

— Іво! — гукнув. — Що ти робиш? Дядечко ж на нас чекає!

Іво, звісно, хотів і далі співати й танцювати.

— Іво, змилуйся, знову ж буде скандал!

Іво ще якусь мить був геть запаморочений, та ось нарешті отямився і зітхнув.

— Чув? Бачив?

— Чув, бачив, але тепер нам треба мчати до «Йованки».— Я потягнув його за рукав.

Іво йшов як загіпнотизований. Подалися ми просто до «Йованки», а там уже замкнено.

— Ловка історія! — скрикнув я.

— Не журися,— відказав Іво.— Підемо до небоги старого Палади, де лежать наші речі.

Прекрасна думка, тільки нам геть вилетіло з голови, де та небога мешкає. Я добре пам’ятав, яке у неї волосся, які очі, як вона була одягнена, проте, на жаль, ніяк не міг згадати ні назви вулиці, ні номера будинку.

5

Раптом до нас підійшов молодий хлопець з гітарою.

— Ви, товариші, з «Альбатроса»? — питає.

Убив нас та й годі! Хотів би я бути з «Альбатроса», але ж не був, тому й одказав мимохідь:

— Ні, друже, я з Варшави.

— З Варшави! — радісно вигукнув хлопець.— То ти поляк!

— Поляк,— відповів за мене Іво.

Ще мить, і я впевнився, як добре бути поляком, особливо тоді, коли тобі ніде спати. Бо невдовзі виявилося, що молодий гітарист по вуха закохався в одну студентку з Варшави і, хоч минув уже цілий рік, ніяк не міг одкохатися. Тим-то він сумував і носив біля серця її фотокартку.

Чудасія та й годі! Він учився в Загребі, вона у Варшаві, і весь час писали одне одному листи.

Щоб якось втішити його, я сказав:

— Не журіться, адже тут стільки фантастичних дівчат. Англійки, французки...

— О ні! — гаряче заперечив гітарист. — Такої, як Аня Сорочинська, нема на всьому світі!

Хай буде й так. Мені не хотілося сперечатись, тим паче, що він справді був правильний хлопець і, довідавшись, що нам ніде ночувати, зараз же запропонував:

— Я візьму вас на «Альбатроса», передрімаєте до ранку, а вранці знайдете дядька, і все буде гаразд.

Виявилося, що «Альбатрос» — це яхта студентського спортивного товариства. Просто розкіш!

Подалися ми до пристані, де стояли вітрильні човни. Ішли вздовж старезних оборонних мурів. Було таємничо і дуже романтично: небо всіяне зірками, повітря насичене запахом олеандрів, море спокійне, як дзеркало, а в воді, мов у свічаді, відбиваються усі вогні. Просто чарівно.

Було б іще чарівніше, та я прямо засинав по дорозі. Іво хитався, я його підтримував, а студент усе розповідав про Аню з Варшави, дістаючи з бумажника щораз іншу її фотографію.

Яхта стояла пришвартована до набережної. Я не міг навіть помилуватися нею, бо так хотів спати, що аж повіки злипалися. Зате я милувався зручною койкою і м’яким матрацом, на якому мали спати ми з Івом.

6

Прокинувся я від монотонного плескоту хвиль і жахливого хропіння. Був певен, що ми пливемо із славним Паладою на Ластове, а те нелюдське хропіння виривається з горла нашого дядечка. А проте я не розплющував очей, бо під легеньке похитування почував себе в стані божественного блаженства. Аж тоді, коли хтось кістлявим ліктем стусонув мене в око, я прочумався.

На жаль, дядечка не було біля мене, а «хтось», виявилося, був Іво. Я лежав з ним на надувному матраці, точніше, він лежав на матраці, а я на підлозі. Не міг збагнути, як я опинився в тісній каюті і чому оце пливу, погойдуючись на хвилях, що раз у раз заливали ілюмінатор над койкою. Та ось із горішньої койки знову почулося нелюдське хропіння, по тому я вздрів босу ногу, що звисала наді мною, і перелякано крикнув:

— О боже!

Іво розплющив повіки, остовпіло глянув на мене.

— Що сталося?

— Здається, ми пливемо.

— На Ластове?

— Хіба я знаю!

— Ми ж повинні були плисти на Ластове.

— Так, але з дядьком і з тим моряком.

— А ми... з ким пливемо?

— Ми... із студентом.

— Звідки ти знаєш?

— Бо він спить над нами і хропе.

Іво геть розгубився, зиркнув на ногу, що звисала над нами, і, зарепетувавши, скочив.

— Чого нас не розбудили?

— Хіба я знаю? — відповів я спокійно.— Спитай лучче у нього.

— Гей! — крикнув Іво. — Чого ви не розбудили нас?

За мить почувся заспаний голос:

— Одчепись! Не бачиш, що я сплю!

Проте Іво не хотів одчепитися. Схопив студента за плече, почав термосити.

— Куди ми пливемо? Що ви наробили? Вставайте!

Студент сів на койці, довго тер заспані очі, а потім глянув на нас, і на обличчі його появився вираз здивованого барана Ми довго дивились один на одного. Аж ось у нього щось просвітліло, він схопився за голову.

— Проспав! — зіпонув.

І ну перепрошувати нас, особливо мене, бо я ж із Варшави. Уночі, коли він привів нас на судно, змінилася вахта. Ті, що змінювалися, забули сказати про нас, а закоханий студентик, повернувшись удосвіта, заснув як убитий. Ловка історія! Там дядечко рве на собі волосся, тут студентик виправдується, і все марно, бо ми тим часом пливемо в синю далечінь.

— Куди, власне, ми пливемо? — спитав Іво, коли все з’ясувалось, а точніше — затемнилось.

— На острів Лопуд, мій друже, — відповів студент, куйовдячи пальцями кучеряву чуприну.

— Це далеко?

— Ні... Години зо дві при доброму вітрі.

— А не могли б ви повернути назад?

— Повернути назад? — здивувався студент.

Пояснивши йому все, я сказав:

— Ідіть до капітана і запитайте, чи не може він доставити нас назад у Дубровник.

Студент у розпачі застогнав.

— Ну й намилять мені чуба! Ну й вилають мене! Не гнівайтесь! Я геть забув сказати капітанові, що ви хочете тільки переночувати на яхті.

— То ти хотів! — випалив Іво.— Ми тебе не просили! — Він казав студентові «ти», ніби ходив з ним до одного класу. Певно, в Югославії такий звичай. Але мені так не личило, бо я бачив, що студентові вже вуса пробиваються під носом, отож із повагою до вусів озвався:

— Дурниці! Якщо вам мають намилити чуба, то лучче нікому не кажімо, пливімо, куди допливемо, а там буде видно...

— Що буде видно? — гаркнув Іво.

— Може, нам пощастить поплисти й назад.

— А гроші у тебе є?

— Так у дядечка ж є.

— Де? В Дубровнику?

Мені не сподобався такий тон, і я негайно спинив Іва.

— Ти не смикайся, бо це ж не мені стрелила ідея співати на сходах. Я хотів чекати. Ми б діждали дядечка, і все було б гаразд.

— На базікай! Сам співав і танцював, а тепер усе звертає на мене...

— Це ти базікаєш, бо тобі, здається, невідомо, що...

Ми були б добре посварилися, бо Іво розізлився, його чорні очі сердито блискали. На щастя, студент примирливо сказав:

— Якщо це вам так важливо, то я можу піти до капітана.

Іво зиркнув на мене, я на нього, і нам обом стало жаль бідолашного студента, бо що приємного, коли тобі добре намилять чуба.

— Е-е-е...— скривився Іво.— Не треба. Самі собі дамо раду.

А проте нам не довелося самим собі давати ради, бо за хвилину двері рвучко розчинились, і показалася спершу чорна борода, потім і її господар; а далі господар чорної бороди як крикне:

— Сто чортів! Ти ще спиш?!

Ці слова адресувалися студентові. Той зблід, щось забубонів. Тоді вогненний погляд бороданя спинився на нас.

— А це хто такі? Відкіля взялися тут?

Ба, я сам тої миті забув, хто я такий і відкіля взявся! Коли б хто сказав, що я впав з неба, я б теж повірив, але бородань — то, виявилося, був капітан — не повірив, і ну лаяти студента. Отак і сталося. Намилив студентові чуба, а все через те, що парубок закохався у польську дівчину з Варшави. Така вже його доля!

Коли капітан перекипів, студент показав на мене:

— Це поляк з Варшави... Йому ніде було спати, і я привів його сюди.

Я ще раз пересвідчився, як добре бути в Югославії поляком. Капітан полагіднішав, прояснів і заходився розпитувати — що? як? навіщо? Я все йому гарненько розтлумачив, а він поглядом морського вовка окинув синю далечінь і сказав:

— Ми вже біля Лопуда. Повернути не можемо — у нас свій рейс. Але по обіді звідси відходить пароплав, отже, надвечір ви будете в Дубровнику.

7

Ну гаразд. Нема лиха без добра і добра без лиха. Ні капітан яхти, ні студент не догадалися, що за душею в нас ані гроша.

Висадили нас у порту, побажали погожого вітру, студент навіть проспівав нам «Сто літ». І зосталися ми на невідомому острові, немов після корабельної катастрофи. Така вже доля, хай йому грець! Певно, мені так судилося — об’їхати всю Югославію без грошей і жити на дурничку. Нічого не вдієш!

— Що робитимем? — запитав я Іва, коли ми опинились на бетоновій набережній острова.

Іво розгледівся довкола.

— Гарно тут, — відказав.— Добре було б викупатись, а далі побачимо.

Тут і справді було гарно. Серед зелені та скель здіймалося невеличке містечко. Струнка дзвіниця височіла, наче білий сталагміт, націлений у напрочуд голубе небо. І вода була голуба, а в затоках темно-синя. Поміж скелями — зелені свічі кипарисів і великі канделябри могутніх агав, а мури будинків усипані фіалковими квітами бугенвілеї. Невеликі рибальські боти поверталися з нічної ловлі. Мов стадо темних потвор, сунули вони по збриженій воді. Лагідний вітерець повівав з моря, охолоджуючи розпечені скелі.

Ми знайшли тиху затоку, оточену скелями і розлогими, як парасолі, кронами піній. Дивні звуки линули з темних верхівок дерев. Немовби дерева співали.

— Що воно так грає в тих деревах? — спитав я.

Іво поблажливо всміхнувся.

— Цикади... На цих островах повно цикад, і здається, що то самі дерева співають. Люди називають ці острови Співучими. Тепер іще не дуже добре чути, а ввечері все довкола співає.

— Співучі острови... — замислено повторив я. Вслухався в ту дивну мелодію і від тої хвилі дуже полюбив її. Вона супроводила нас протягом наступних днів і навіть коли я повернувся до Варшави, зринала щоразу, як тільки я споминав той сонячний край.

Над затокою нависла висока скеля. Тінь од неї падала на воду, яка була тут сливе чорна. Іво видерся на ту скелю. Якусь мить стояв, розкривши руки, достоту великий птах, що от-от кинеться в глибину за рибою. Потім пригнувся,— і його бронзове тіло мелькнуло в повітрі. Тихий плеск розірвав водяну гладінь. Іво зник у морі; невдовзі виплив, пирхнув і засміявся:

— Спробуй ти!

Що було робити. Глянув я на скелю. Вона видалася мені висока, як вежа, і грізна, а ще грізніша була мічена тінню вода. Я швидко видерся нагору. В голові паморочилось.

Іво плавав унизу. Махнув мені рукою.

На його знак я зіщулився і з усієї сили відштовхнувся од скелі. Потім склав руки і занурився в холодну глибочінь. Коли я виплив, Іво шаленів з радощів.

— От бачиш, я ж тобі казав, що це не так важко! Чудово стрибнув! Тепер уже не боятимешся.

Я був щасливий, такий щасливий, що забув навіть про дядечка. Ми ще довго пірнали з тієї скелі і почували себе дедалі лучче. Тоді полягали на березі, на пласкій кам’яній брилі, і вигрівалися на сонечку. А дерева над нами співали й співали.

— Тобі добре, Іво? — поспитав я.

— Фантастично!

— А про що ти думаєш?

— Ніяково мені, що я так налетів на тебе. То ж моя вина, що...

— Дурниці. Може, навіть добре, що ми сюди припливли.

— Можливо...

— Може, ми ніколи в житті не побували б на цьому острові. Тобі так не трапляється, що хочеться побувати скрізь? Бо мені здається — людина повинна все побачити.

— Не вдалося б. Світ такий великий і широкий...

— Так, але жаль мені, що не знаю всього світу. Я навіть усієї Польщі не знаю. Був уже в багатьох місцях — у горах, на озерах, у лісах... Усе мені подобається. Навіть коли я йду парком і бачу пташок, то теж радію. І тому я хотів би побувати скрізь. А часом хотілося б бути скрізь одночасно.

Іво присів навпочіпки, уважно глянув на мене.

— Ти, мабуть, збожеволів!

— Ні, просто люблю часом помріяти, а коли мрієш, то в голову лізе всяка така всячина. Одного разу мені здавалося, що я подорожую в часі.

— В чому?

— В часі, розумієш? Здавалося, ніби я живу не тепер, а колись давно. І немає ще ні автомобілів, ані паровозів, і взагалі ніяких машин, а я при дворі якогось князя...

— Буйна у тебе фантазія. А може, тобі снилося... або читав щось таке.

— Можливо, бо я читаю багацько, і найдужче люблю книги про подорожі та про лови. Це теж спосіб подорожування...

— Думкою.

— Ну звісно. А куди б ти хотів насправді поїхати?

— Хіба я знаю... Може, в Африку або Таньганьїку, там, кажуть, є резерват, де забороняється вбивати звірів, і взагалі чудово...

— А я — на Аляску. Я читав прекрасну книжку про Аляску. На Алясці, брате, найбільше всякої звірини. Здибати ведмедя — це так, як у нас сарну, а лосі там — наче зайці! І фантастичні ліси, і прекрасні гори, а в горах бистрі потоки, а в потоках повно пестрюги та лососів. І індіяни, які живуть іще зовсім первісним життям. Страшенно хотілося б поїхати колись на Аляску...

— Хотіти можна, але ж треба мати торбу грошей.

— І паспорт,— сумно додав я.— Коли я виросту і зароблятиму, то, може, й виберуся.

Тут ми урвали свою цікаву розмову, бо на морі показалася моторка, а за нею — чоловік на водних лижах.

Іво зітхнув.

— Ех, брате, ти збираєшся на Аляску, а нам треба подумати, як дістатися назад до Дубровника, бо твій дядечко на смерть зажуриться.

— А справді, як звідси дістатися до Дубровника?

— Найлегше — пароплавом, але потрібні гроші.

— Скільки коштує квиток?

— Не знаю. Можна довідатись на пристані.

Ми подалися до пристані, і гадки не маючи, що по дорозі станемо гендлярами.

А було так. Ідучи стежкою понад тією скелею, з якої я навчився стрибати, ми здалеку уздріли три смоковниці, геть усипані плодами, котрі самі просилися, щоб їх зірвати. Вони були красиві, соковиті і казково солодкі. Підкріпили ми свої ослаблі організми, а потім Івові сяйнула геніальна думка.

— Слухай,— сказав він,— нарвімо їх і продамо на пляжі. Може, вистачить на квитки.

— Гаразд, тільки чи можна їх рвати?

— Ти ж бачиш, дерева ростуть на пустирищі. Це дикі смокви або рештки старого занедбаного саду.

Іво стягнув сорочку, розіслав її на землі, і ми взялися до роботи. Вмить нарвали стільки, що більше вже не вміщалося на розісланій сорочці, й урочисто рушили до містечка. По дорозі побачили широкий пляж, він аж кишів людьми. Діти, молодь, дорослі, старі — всякого віку, всякого кольору!

Ми зупинилися на самому березі, розклали на чистому камені свій крам і вже готові були продавати, тільки не знали по чім.

Підрахували на око, що одна смоква має коштувати вісім динарів. Але ж це нелегальна торгівля. Якщо ми візьмемо за смокву п’ять динарів, то покупець буде задоволений і ми залишимось із чистим сумлінням, тим паче, що краму у нас доволі.

Іво став на сусідньому камені, задер голову і голосом арабського вуличного торговця закричав:

— Смокви! Смокви! Солодкі, соковиті, дешево — по п’ять динарів! По п’ять динарів!

Репетував на все горло, мало барабанні перетинки не лопались. Нічого дивного, що скоро нас оточили туристи, приваблені співучими вигуками молодого торговця.

Смокви йшли як морозиво — по п’ять динарів штука, а хто купував десяток, то ми давали йому ще одну — хай знає, що має діло з солідною фірмою.

Певно, ми таки заробили б і на дорогу, і ще й на морозиво, але на пляжі зненацька появився югославський міліціонер, їй-богу, появився, і — що найгірше — прямував просто до нас!

— Тікаймо! — прошипів Іво.

Одначе втекти ми не встигли, бо міліціонер був уже біля нас і почав офіційно:

— Що ви тут робите?

Смішне запитання. Бачить же чоловік: продаємо смокви. Коли б ми сказали, що милуємося далматськими краєвидами, він би все одно не повірив.

Ми стояли, як два стовпи, ані пари з уст, аж доки він крикнув:

— Відкіля у вас ці смокви?

— З дерева, — задерикувато відповів Іво.

— Де ви їх украли?

Це було вже занадто. Іво не витримав, і я не витримав, бо хоч ми й сиділи без грошей, а проте честь і гідність у нас лишилися, аякже! Сказали йому, що ми не злодії, і взагалі хай він собі не уявляє казна-чого, бо смокви ми зірвали з диких дерев; коли він має охоту, можемо показати де саме.

— Ну, ну,— міліціонер недовірливо похитав головою.— Знаємо ми таких!

— Яких — таких? — обрушився Іво. Я не обрушився,— як чужоземцеві, мені це не личило,— а тільки додав не по-сербському й не по-польському:

— Безпідставно підозрюєте нас...

Міліціонер офіційно зиркнув на мене з-під насунутого на очі козирка:

— А ти звідки?

— З Варшави, — відповів я з гідністю.

— А з ким? Де старші?

— З дядечком. Він чекає на нас у Дубровнику.

— В Дубровнику? — здивувався представник влади.— А ти звідки тут узявся?

— З Дубровника.

— Яким чудом?

Ну от, тут спека до дідька, а я повинен оповідати йому свою історію од сотворіння світу, а точніше від тої миті, коли ми здибали закоханого студентика з гітарою.

— Ми не винуваті, — почав я, — що один студент із Спліта закохався в одну студентку з Варшави...

— Який студент? У кого закохався? — нетерпляче перебив міліціонер. — Ближче до діла, громадянине, бо я не люблю, коли мене водять за носа!

— Я зовсім не хочу водити вас за носа, — відрізав я. — Тільки ви...

— Що я?

— Е-е-е... що там казати,— втрутився Іво.— Причепилися до нас не знати чого.

— Що?! — вигукнув міліціонер.— Ти ще й приндишся? Коли так — ходімо до комісаріату, там ви іншої заспіваєте!

Щиро кажучи, я зітхнув з полегкістю, бо волів іти до комісаріату, аніж оповідати йому складну історію нашої мимовільної подорожі.

8

В комісаріаті було достоту так, як і має бути: портрет президента, кілька службових оголошень на стіні, письмовий столик, стілець і лава. Слово честі, комісаріати в усьому світі схожі між собою, як дві краплі води, бо я вже бачив кілька їх у кінофільмах. Отож стали ми перед столиком, а за столиком сидів дуже товстий і дуже кумедний сержант. Чорне волосся у нього було острижене під їжака, а вуса стирчали під носом, як зубна щітка; до того ж він був трохи зизоокий, так що я не знав, чи він дивиться на мене, чи на Іва, чи кудись зовсім в іншу сторону.

Одразу — що? де? як? А ми як на сповіді — щиро і прямо: це, мовляв, несправедливість, бо ми зірвали смокви з нічийого дерева.

Але міліціонер, який привів нас, був страшенно важний і заходився доповідати офіційно, що ось так і так, а передусім — що ми чинили опір владі.

— Який опір? — обурився Іво.— Ми ж прийшли сюди, мов двоє ягнят! — А потім насмішкувато додав: — Хіба це годиться — арештовувати поляка, що загубив у Дубровнику свого рідного дядька!

Сержант усміхнувся під вусами, бо діло явно не годилося, і скоса зиркнув на мене.

— Тобі подобається у нас?

— Ще й як!

— А смокви смачні?

— Фантастичні.

— Хотів би побачити свого дядька?

— Ну звісно.

— То побачиш, бо нам уже телефонували з Дубровника. Розшукують вас повсюди.— Раптом звернувся до міліціонера: — Дякую вам, що знайшли цих хлопців.

Отак усе й скінчилося. Тільки жаль нам було тих смокв, що зосталися на пляжі. Та, зрештою, дідько з ними, ми й так мали в кишені близько трьохсот динарів, а до того ще й задоволення, що сержант пошив у дурні нашого міліціонера. Добрячий дядько, так з нами цяцькався, наче ми були його небожами. Одразу став мене розпитувати, почім у Варшаві яйця, по чому петрушка і кольрабі, яловичина, хліб і до якого класу я ходжу. Як довідався, що я перейшов до сьомого — зараз же вийняв з кишені фотографію свого сина, котрий теж перейшов до сьомого класу; син не був зизоокий, тільки спереду у нього було вибито два зуби, і звали його Павел Вуйкович.

Сонце пекло як на погибель — сорок ступнів у тіні,— і сержант ні з того ні з сього запропонував одвезти нас до Дубровника міліцейською моторкою. Чудовий чоловік, нічого не скажеш, — не дозволив чекати на пароплав, який відходить аж увечері, а посадовив нас у моторку, сповістивши перед тим міліцію в Дубровнику і дядечка, що погуба знайшлася й за годину буде на пристані.

Мені камінь звалився з серця, і я так зрадів, що хотів обняти нашого зизоокого опікуна. Але це не личило, отож я тільки подякував йому. Іво теж подякував.

І було б усе гаразд, якби не чекання зустрічі з дядечком.

Я уявив собі цю зустріч. Мурашки мені побігли по тілу і волосся стало сторч — я ж пообіцяв, що не встругнемо більше ніякої штуки, а от же встругнули. Тим часом ми мчали моторкою просто на Дубровник — з комфортом і з честю.

Коли підходили вже до пристані, я побачив нашого дядечка. Трохи зрадів, а трохи здрейфив, бо ще не знав, у якому він гуморі. Аж тоді вже, як ми вискочили з човна, я довідався.

Дядечко дивився на нас спідлоба. Хвилину мовчав, наче йому забракло слів, щоб передати свій гнів. А тоді як сипоне!

Почав од нікчем, голодранців, шмаркачів, а кінчив на хуліганах.

— То це ви так ждали! Знову мене підвели! А я тут сушу собі голову, що з вами могло статися, я рву на собі волосся!

Дядечко лаявся, а ми, як трусики — анімур-мур, тільки зиркали на сержанта, чекаючи, що він доповість.

Побачивши розкішну дядечкову бороду, сержант наче язика проковтнув, тільки поглядав скоса то на мене, то на Іва, а, власне, й невідомо, на кого. Аж коли дядечко крикнув, що взагалі не хоче знати нас, і щоб ми й не думали про Ластове та про подорож із старим Паладою, сержант стиха мовив:

— Вони не такі вже й погані...

— Жичу вам, пане, щоб у вас були такі сини, то ви за тиждень посивієте, а тоді підете замовляти собі домовину!

— У мене теж є син, — простогнав сержант.

— Вітаю вас!

— І, уявіть собі, мій Павел перейшов до сьомого класу. І як тільки перейшов, то захотів, щоб йому купили велосипеда.,.

— І ви, певно, купили.

— Ні, в тому й біда, що саме тоді не було грошей.

— Ото й добре, бо їм уже в голові паморочиться.

— От якраз і недобре, бо Павел образився і втік з рибалками на острів Млет.

— Гарно! — гукнув дядечко, а потім зненацька розсміявся.— Ви — міліціонер і не могли впильнувати власного сина! Вітаю!

Я знав, що дядечко вже одійшов. Сержант теж знав, бо зараз же пояснив:

— Бачите, іноді найважче буває встежити за власним сином. А вони, — показав на нас, — не такі вже й погані.

— Не такі вже й погані, — повторив дядечко. — Тільки можуть так залити сала за шкуру, що ого! Щастя, що я не маю дітей, бо здурів би вже! — Раптом глянув бистрим оком на сержанта Вуйковича, усміхнувся щиро і додав: — Ви були б доброю вихователькою в дитсадку, їй-бо! Душа-чоловік! Перепрошую, що ці бовдури завдали вам стільки клопоту, дякую за труди і страшенно радію, що познайомився з вами...

Сержант козирнув.

— Пам’ятайте — все-таки ці хлопці не такі вже й погані.

Дядечко, треба визнати, мав почуття гумору. Коли я розповідав йому про закоханого студента і про смокви, він аж заходився сміхом.

На другий день удосвіта ми з старим Паладою випливли з дубровницького порту в чудові мандри серед архіпелагу далматських островів — Співучих островів. Чотири пірати, будь здоров! Куди там тому Кармазинному піратові, якого я бачив у кіно. Де йому до мого дядечка або до славного моряка Палади, який тричі обплив земну кулю і пив у всіх тавернах світу. Про нас і споминати не варто. Ми почували себе так, ніби народилися на піратській каравелі серед гуркоту гармат, брязкоту рапір і стогону конаючих.

А перед нами море — велике, широке, неосяжне. І вітер надував полатане вітрило старого рибальського бота, який мав горду назву «Тайфун». Хто міг плисти на «Тайфуні», як не сущі пірати! Не ті, що з книжок, не з кінофільмів і не з телепередач, а справжні, із плоті і крові!

Отже, прощавайте, сухопутні щури! Вилежуйтесь собі на пляжах Будви, Герцегнового і Дубровника! Прощавайте, готельні блощиці, дубровницькі твістівці! Ми посилаємо вам зневажливу посмішку і повертаємось до вас кормою. Край, бистрий «Тайфуне», сріблясті хребти хвиль, веди нас до великої пригоди!

В Далмації все старожитнє, навіть море. Про нашого Пяста[22] ще й горобці не цвірінькали, а на Адріатиці вже плавали фінікійські кораблі. Все це я знаю від старого Палади.

Фінікійцям доводилось плавати, бо в Іллірії були запашні мастила, що їх полюбляли фінікійські жінки. Зате фінікійки нічого не робили, хіба тільки лаяли своїх чоловіків, що замало привозять, та ще шпарувалися мастилами. Грекині теж шмарувалися, тому греки засновували тут свої колонії. А після греків — римляни, потім сарацини, венеціанці, турки... Аж голова йде обертом!

Всі плавали в тому чудовому морі і залишали по собі легенди. Тож нічого дивного, що легенди повивають ті краї.

Так ото фінікійці припливали по запашні мастила, по ліс на щогли, а наш капітан — Палада — припливає здебільша по вино, садовину та городину. Він, можна сказати, сучасний фінікієць, бо теж плаває в торгових справах на своїй барці, яка мало чим різниться від фінікійських суден. Отож плаває Палада поміж далматськими островами і постачає ті невеличкі місцевості вином та свіжими фруктами.

На цей раз ми веземо дві бочки червоного вина і цілу гору фантастичних кавунів. Об’їдаємось кавунами, бо вони прекрасно гамують спрагу. Якщо й далі матимемо такий апетит, то не зостанеться жодного кавуна.

Тут усе надзвичайно барвисте і екзотичне. Ми пливемо з Дубровника на острів Ластове. По дорозі зупинилися на острові Млет, а зараз проходимо Колочепський канал. З одного боку у нас — суходіл, а з другого — острови: Колочеп, Лопуд, Шипан, Яклян і Олипа. З одного боку гори, з другого — теж гори, і нам бачиться, що пливемо в скельній трубі. Можна нічого не робити, тільки милуватися красою цього куточка.

Минули Шипан, потім Яклан, а далі вузенькою протокою вийшли в широке море. На Олипі є морський маяк. Я залюбки став би доглядачем маяка, слухав би шум моря і показував дорогу кораблям. На жаль, на Олипі вже є доглядач маяка, тож нічого не вдієш.

Як тільки ми пропливли протоку Вратник — одразу ж відкрився прекрасний вид на острів. Море злегенька сріблилося піною, а вдалині показалося чудове золоте пасмо гір, наче з морського дна раптом виринула велетенська риба. То й був Млет, до якого ми прямували.

Ми пливли понад берегами Млета, і здавалося, що тому острову кінця-краю немає. Нічого дивного! Адже довжина його — тридцять сім кілометрів.

Що довше тривала подорож, то таємничіше ставало. Береги обривистими скелями спадали просто в море, над ними пнулися вгору карликові сосни, а вище здіймалися круті схили, порослі дикими кущами, і знову — руді, сливе червоні скелі. Острів був грізний, неприступний. Я не міг собі уявити, як у такому пустирищі живуть люди. Отож запитав про це старого Паладу.

Достославний морський вовк, якому на суші не закривався рот, сидів тепер мовчазний і задуманий.

— Побачиш,— одказав знехотя.

І справді, незабаром серед берегових скель ми завважили вузьку протоку. Палада повів човен між урвистими берегами. І ми зненацька опинилися у цілковитій тиші. Вітрило залопотіло й безсило повисло. Якусь хвилину ми ще пливли за інерцією. Аж коли перетнули протоку, вітер знову надув вітрило і штовхнув човен на збрижену воду затоки.

Пливли повільно серед архіпелагу маленьких острівців. Вони скидалися на зелені гриби, що виростають з темно-синьої води. Береги їхні білі, вапнякові, а шапки — зарослі кучерявими соснами і тамариском. Коли ми проминали маленький острівець, я знову почув дивну музику цикад. Співали дерева, співали цілі острови.

І було дуже гарно й так романтично, що в голові самі складалися вірші. Записати їх я не мав часу, а жаль — може, виникла б якась фантастична поема про Співучі острови.

Старий Палада обережно вів човен. Мусив пильнувати, щоб не наскочити на скелі. Сидів біля керма й міцно тримав трос бома. То натягував його, то попускав, а вітрило ліниво ловило слабкий бриз і штовхало човен через затоку.

Раптом з-поза зелених сосен показалася струнка дзвіниця. Майже тої самої миті вдарив дзвін. І чудовна тиша сповнилася його сріблястими звуками.

— Полаче,— мовив Палада.

Незабаром із зелені виринуло біле містечко. Серед кипарисів, піній, агав і оливкових садів воно було мов іграшкові кубики, розсипані над волошковим дзеркалом моря. Кілька білих вітрил удалині сунули по воді, мов паперові трикутнички. Чайки знялися з берега. Прилетіли до нас, і ми з Івом кидали їм у воду шматочки хліба.

— Бачиш, — озвався Палада,— навіть на цьому суворому острові живуть люди, а ти думав, що тут пустиня. Легенда розповідає, що в стародавні часи тут були піратські кубла...

— От і добре,— засміявся дядечко,— можемо сміливо вдавати з себе піратів.

— Пірати Співучих островів,— додав я замислено, бо був геть зачарований тим чудовним куточком.

9

Невдовзі ми дісталися до пристані, пришвартували «Тайфуна». Старий погнав нас до роботи — треба було вивантажити частину кавунів і одну бочку вина. Скінчилося dolce far niente, тобто солодке неробство. Закачали ми рукава, поставали вряд; дядечко подавав мені, я — Івові, Іво — нашому капітанові, а той справно складав великі зелені кавуни у красиву бурту.

Приємно, пробайдикувавши кілька днів, попрацювати. Отож і махали ми здорово, аж піт очі заливав. Палада тільки погукував:

— Давайте, давайте, паничики! Більше духу, дженджики!

А дядечко сміявся і покрикував:

— Кавуни солодкі, свіжі! Раз, і два, і три!

Незабаром ціла бурта кавунів, майстерно викладена, мов піраміда, виросла на кам’яній набережній.

— Досить! — сказав старий Палада. — Тепер можете оглядати Полаче, а я маю ждати покупців.

Дядечко витер піт з лоба.

— Заночуємо тут?

— Аякже,— відповів морський вовк.— Не плисти ж уночі на Ластове.

— В такому разі треба знайти якесь пристойне місце для табору. Я не спатиму на кавунах.

— Жичу успіху! — гукнув Палада.

Дядечкові зайве було жичити успіху, бо він, як відомо, майстер знаходити найкрасивіші місця під сонцем. Але, перш ніж знайти таке місце, ми відкрили фантастичні руїни старого римського палацу. Власне, їх і не треба було відкривати. Вони стояли на самому березі моря, а під мурами їх тулилися, мов гнізда ластівок, маленькі далматські будиночки.

Серед руїн кишіли туристи.

Страшенно подобалися їм ті руїни, бо туристи, знай фотографували та фотографували. Тільки й чути — клац, клац! Це ж такий нині туризм. Людина їде за тисячу кілометрів, аби лиш зробити тисячу й один знімок. Такий турист-фотограф не має часу ні пообідати, ні покупатися в морі, він усе ходить і клацає. Потім вертає до Парижа, Лондона, Франкфурта і хвалиться, де то він бував і що видав, а сам, власне, нічого не бачив, бо дивився на все через об’єктив свого фотоапарата.

Зате дядечко любив усе оглядати власними очима, любив задуматись над красою природи, помилуватися прастарими руїнами і все глибоко пережити. Я теж замислився, бо думав, що світ — напрочуд таємничий. Сиджу собі на мармурі і думаю, відкіля він тут узявся? Хто зводив ці сміливі будівлі? Хто мешкав у цих розкішних палацах?

Стародавні римляни, звісно. Але які вони були? Що думали? Як жили? Одне можна сказати певно: велося їм незле, якщо мали такий літній палац на далекому острові! Любили добре поїсти й попити. Купалися щодня в термах, а бенкетували, кажуть, лежачи. (От іще божевільні! Це ж дуже незручно!)

Словом, жили собі як у бога за пазухою і на все плювали, бо мали тьму-тьменну рабів та рабинь, які за них працювали, а найголовніше те, що римляни владарювали сливе над усім світом. А отак скінчили... Зосталися самі тільки руїни, та легенда, яка витає над ними.

Думали ми над тими руїнами, але недовго, бо коли скрізь крутяться туристи з фотоапаратами, то думати важко; отож дядечко гнівно пирхнув і сказав:

— Отруюють людині життя! Рух — як у Варшаві в години пік. Тікаймо звідси!

І ми втекли куди очі бачили. А очі тим часом побачили виноградні лози, бо за Полачевим розкинулись виноградники та оливкові сади. Там було тихо, тільки цикади вигравали в сріблястому листі.

— От клопіт! — озвався дядечко.— Варто було б такої місячної ночі прийти до тих руїн і трохи подумати.

Мені вельми сподобалась ця ідея, от ми й постановили вернутися до руїн уночі, коли їх припорошить блідо-зелене сяйво місяця і вони будуть ще таємничіші.

— А тепер, мої любі, я покажу вам щось набагато красивіше од руїн і нескороминуще.— Обличчя дядечкове стало таємниче, і нам закортіло узнати, що він покаже. Але дядечко — ні пари з уст, бо хотів нам зробити несподіванку.

Гаразд, несподіванка — то несподіванка. Я люблю несподіванки, отож не надокучав йому.

Пішли ми за дядечком. Він вів нас вузькою дорогою, вимощеною кам’яними плитами. Дорога помалу піднімалася поміж оливковими садами. Земля навколо була червона, спечена сонцем, далі тягнувся старий ліс. Отож ми йшли в тіні, не відчуваючи духоти. Раптом серед прегарних, похилених над скелями піній щось блиснуло, мовби сонце відбилось у дзеркалі. Перед нами лежало блакитне озеро.

— Дядечку! — закричав я.— Це ж фантастичне озеро на острові! Звідки ви взнали про нього?

— Мені сказав наш Палада.

— Ну й вразили ви нас! — гукнув Іво.

— Оце несподіванка!

Ми спустилися нижче і стали на березі. Вода була голуба і прозора — на дні видніли великі білі камені,— а дерева темнозелені. Навколо панувала тиша. Ми стояли, зачаровані. Ніхто не потрапив видушити хоч слово. Перший озвався дядечко:

— Чудове місце для табору.

— І для плавання,— додав Іво.— Дно добре видно. Отут, мабуть, риби!

Місце було просто вимріяне, тільки ми, на жаль, не взяли з собою ні намету, ані харчів; як же тут отаборишся? Я гадав, що дядечко зараз же вирядить нас по той пекельний мішок, але наш чародій змилосердився.

— Ви тут почекайте на мене, — сказав,— а я скочу, заберу спорядження.

— Можу вам допомогти...— запропонував Іво.

— Ні, дякую, впораюся сам. Найму віслюка, і на ньому притягну все. А ви сидіть на місці, щоб мені знову не довелося вас шукати.

— Не хвилюйтесь, дядечку, ми нікуди. Сидітимем тут, як пні, і ніщо не стукне нам у голову.

10

Лихої години я промовив ті слова, бо дядечко ще не зник на дорозі, як нам уже щось стукнуло. Уздріли ми вузесеньку стежечку, що бігла понад озером. Нема нічого зрадливішого, як отака вузенька стежка, що веде невідомо куди. Одразу на покусу підводить: чи не зазирнути тільки за перший поворот, побачити... Нас теж нечистий спокусив, от і заходилися ми спочатку кидать у воду камінці млинчиками, а потім не знати як опинилися на стежці, і ноги самі понесли нас далі...

Відійшли трохи й зненацька уздріли на озері якогось чоловіка в човні. Він стояв і плавними рухами закидав у воду невід. Був якийсь чудернацький на взір. Широкі штани з коричневого сукна, біла сорочка без коміра, густенна каштанова борода — хоч сам ще молодий,— а на голові — невеличкий коричневий чепчик.

— Що за проява? — прошепотів я до Іва, коли ми зупинилися за сосною.

Іво таємниче глянув на мене.

— Фіу-у-у... Я вже знаю. Це, либонь, пустельник.

— Справжній, чи той, про людське око?

— Про людське око, звісно! Певно, приїхав із Петроваца продавать туристам черепашки...

В цю мить пустельник насилу витягнув невід, у якому тріпотіла велика риба.

— Зубатка! — шепнув Іво.

— Звідки ти знаєш? А може, сазан...

— Сазанів тут немає, і закрий рота, бо сполохнемо.

— Зубатку?

— Ні, пустельника.

Тим часом пустельник вийняв рибину з невода і поклав її в дерев’яну скриньку, що плавала біля човна.

— Ласун, — мовив Іво, — хоче мати зовсім свіжу рибу.

— Цікаво, де він живе? — запитав я по хвилі.

— Як це — де? В своїй келії.

— А де ж та келія?

— Коли б я знав! У всякім разі десь поблизу дороги, щоб туристи могли туди заходити і дивуватись. Зрештою, зажди хвилинку, зараз узнаємо.

Узнали, тільки не зараз, бо пустельник не квапився. Ще раз закинув невід і витягнув ще одну рибину. Коли риби вже було майже повна скринька, він сів за весла і поплив уздовж берега. Незабаром човен зник за прискалком, а нам аж свербіло з нетерплячки — що буде далі.

Побігли стежкою на прискалок і звідти побачили човен. Він гойдався біля самого берега, прив’язаний до сосни. Був порожній.

— Ну й показав нам носа! — прошепотів я. — Тепер шукай вітра в полі...

— Либонь, пішов до своєї келії, — догадувався Іво.

Ми обережно рушили до човна і вже підійшли до нього, коли це з кущів несподівано виринув пустельник. Уздрівши нас, він став мов укопаний. І ми теж стали мов укопані, і стояли б так, може, й годину, коли б пустельник не озвався перший.

— Слава господу богу... — мовив дуже набожно, як і личить пустельникові.

— На віки віків,— одказав Іво.

— Добрий день,— випалив я, бо якщо це був пустельник про людське око, то йому байдуже, як я до нього поздоровкаюсь.

— Гарний день, — промовив пустельник.

— Гарний,— відповів я.— Тільки страшенно жарко.

— І варто б викупатись, — усміхнувся той пустельницьким усміхом — чи то весело, чи сумно.

А Іво на це ні в тин ні в ворота:

— Хіба пустельники купаються?

Бородань добродушно всміхнувся:

— Коли дуже жарко, то навіть пустельники шукають прохолоди.

Іво вдавав із себе наївного, буцімто він нічого не відає і не догадується, а тим часом зиркав на мене і значливо підморгував.

— Перепрошую,— сказав він,— а де ваша келія, нам так хотілося б побачити її...

Бородань трохи ніби здивувався, а потім усміхнувся. (Певно, подумав, що ми дамо йому грошей).

— Недалеко,— відповів.— Можу вас перевезти, якщо хочете.

— Це здорово! — вигукнув я.— Ще ніколи в житті не бачив справжньої келії! Один раз, правда, бачив фільм про пустельника, який закохався в доньку одного князя, і потім був страшенний скандал...

Бородань розсміявся.

— Звідки ти, сину? — спитав він по-батьківському.— Чую, розмовляєш не по-нашому.

— Я з Варшави. Тільки у Варшаві немає пустельників. Колись нібито був один, але я його не бачив.

Як тільки наш милий пустельник почув, що я з Варшави, обличчя йому засяяло приязню. І я дійшов висновку, що в Югославії навіть пустельники дуже люблять поляків. Чекав, коли бородань почне декламувати вірші Міцкевича, але він, замість читати вірші, сказав:

— Залазьте, хлопці, в човен.

Я глянув на Іва.

— А дядечко? — запитав.

Іво скривився як середа на п’ятницю.

— Дядечко? — Видно було, що він не хотів утретє гнівити дядечка, а водночас його дуже тягнуло до тієї келії, і доводилось боротися з самим собою.

Я теж боровся, але за хвилину мені сяйнула прекрасна ідея.

— Дядечко наймає осла і, сподіваюся, найме його не скоро...

— Авжеж,— підхопив Іво.— Хтозна, чи осел буде на місці. Певно, дядечко зайде ще до корчми...

— Зайде до корчми, щоб роздивитися,— підхопив я, ще дужче зрадівши,— а ми тим часом оглянемо келію.

Не вагаючись більше, посідали в човен, пустельник узяв весла, і ми рушили. Спочатку пливли уздовж берега, а тоді повернули до маленького острівця, який зненацька виринув попереду. Видно було його круті скелясті береги, а над скелями — плетиво зелених піній.

— То ви мешкаєте на цьому острові? — озвався Іво.

Пустельник тільки головою кивнув.

Іво пустотливо примружив око і випалив:

— Ви тут мешкаєте тільки для годиться?..

— Не розумію тебе, сину мій.

— Просто щоб замилити туристам очі?

Пустельник опустив весла — руки йому опали.

— Що ти вигадуєш, сину мій?

І він мав слушність. Забагато вже Іво дозволяв собі! Мало того, що схотів побачити келію, так ще й почав робить такі зауваги. Мені хотілося врятувати становище, от я й сказав мимохідь:

— Він не розуміє, що коли ви вдаєте, то не всі повинні про це знати.

Очі бороданеві закруглилися з подиву.

Іво засміявся.

— Гаразд, гаразд. Я знаю одного пустельника з острова Свети Никола. Тільки він не вдає з себе такого невинного, як ви, пане.

Я думав, що бородань посеред озера викине нас із човна, аж ні, не викинув — видно, мав добре серце; тільки обличчя йому споважніло, і він так дивився на нас, ніби вгледів на наших головах щонайменше бузькові гнізда. Потім кріпко схопив весла і погнав човен до острова. Становище було трохи ніякове, зате місцевість — прегарна! Ми якраз підпливали до острівця. Озеро було спокійне, на воді довгим шлейфом тягнувся слід нашого човна, а скелі аж палали в сонячному промінні.

Чудовий острів, і на острові озеро, а на тім озері — ще один острівець. Я міг би припустити, що на тому острівці ми побачимо ще менше озерце, а на озерці... і так без кінця-краю.

Та ось ми й дісталися до берега. Пустельник перший вискочив з човна, прив’язав його, а ми, збентежені, сиділи ні в сих ні в тих. Одначе діватись нікуди — довелося зійти на берег.

Ми побачили в заростях невеличку халупку на кам’яному підмурку.

«Келія», — подумав я.

Іво теж так подумав, бо шепнув мені:

— Мабуть, там у нього склепик, а в склепі — вино, саламі і транзисторний радіоприймач.

Але то була не келія, бо коли бородань одчинив двері, ми побачили всередині старі весла, неводи, гаки і красивий човен, що стояв на козлах. Бородань на мить зник у сутінках халупи.

— Обдурив нас, — прошепотів Іво.— Нема ніякої келії.

— Зажди,— шикнув я.— Ще може статися...

І — хай йому лихо — сталося! За хвилину з халупи вийшов наш бородань, і ми ошелешено вирячили очі: наче й він, тільки геть інший! У коричневій чернечій сутані з каптуром, підперезаний білим шнурком, на грудях — великий хрест. Справжнісінький монах, їй-бо! Я гадав, що ми провалимось крізь землю від сорому, але ніяк було провалитися, бо стояли ми на твердій скелі. Отож треба було або тікати, або щезнути, розчинитись у повітрі.

— Чого ви так витріщились? — запитав монах.

— Бо... бо...— промурмотів Іво,— нам страшенно прикро. Ми думали, що ви, пане монаху, не монах, а пустельник, який удає пустельника...

Монах, виявилося, був правильний хлопець. Як зарегоче! Я думав, що боки порве, одначе не порвав, тільки сльози йому дзюрком полилися по засмаглих щоках...

— Ну й пошились ви в дурні! — вигукнув.— І що вам стукнуло в голову?

Ми не встигли відповісти, бо зненацька нам почулося, що на березі острова хтось гукає. Спочатку я гадав, що то розбуджений пугач, а може, рибалка заблудився, але ні — то не пугач і не рибалка, а наш коханий дядечко. Я впізнав його по зичному голосу.

— А хай тобі грець! — крикнув я.— Дядечко нас шукає. Треба повертати!

— Гаразд,— зауважив Іво,— але як ми дістанемось до берега?

— Скільки туди може бути? — поцікавився я.

— Метрів триста.

— В Мілочері ти хотів плисти два кілометри, а тепер вагаєшся?

Іво перестав вагатися, натомість завагався монах.

— Стривайте, — сказав він.— Не можу ж я вас так одпустити. Беріть човна, а на березі прив’яжіть його там, де ми здибалися.

11

Я думав, що попереду на нас чекає сумна доля, що дядечко змішає нас із болотом, а він тим часом приготував нам нову несподіванку. Ця несподіванка мала довгі вуха, стояла на чотирьох ногах і їла будяки.

— Гарний, га? — спитав дядечко так, наче ми взагалі не розставалися.

— Ви, дядечку, справді купили цього віслюка?

— Ще б трошки, й був би купив.

— А де господар?

— Певно, сидить іще в корчмі і попиває вино.

— Ви, дядечку, теж?..

— Мусив, хлопче, бо інакше довелося б тарабанити той пекельний мішок на власній спині.

Ми одразу ж узялися до роботи. Дядечко знайшов фантастичне місце для табору, а ми з Івом поставили намет. Віслюк тим часом скуб собі травичку, будяки і задоволено помахував хвостом з китицею на кінці. І було б усе на сто двадцять, коли б йому не заманулося поскубти деінде.

Тоді ми не знали про це, бо дядечко заходився готувати обід, а ми пішли поплавати на озері. Тільки вже по обіді виявилося, що віслюк щез. Як камінь у воду! Ми впали в розпач. Дядечко рвав собі волосся з бороди, але це не помогло, отож ми провели маленьку нараду і постановили шукати віслюка.

— Я найбільший у світі дурень! — гукав дядечко. — Чого було не прив’язати його. Тепер бідолаха заблудить! Буде гріх на нашому сумлінні!

— Не хвилюйтесь, дядечку. Ослик напевно знайдеться. Ми з Івом зараз підемо і пошукаємо навколо... Нікуди він не дінеться, даю слово!

— О ні! — простогнав дядечко.— Підете — тільки й побачиш вас. Я вже знаю!

— Не бійтеся, будь ласка, я вже не раз шукав осла,— втрутився Іво.

— Ні, мої любі, хай лучче осел пропадає...

— І не жаль вам такого... красивого...

— А, хай вам! — розпачливо махнув рукою дядечко.— Ідіть уже, тільки, благаю, не забирайтеся дуже далеко. І щоб до заходу сонця були в таборі. Я піду берегом ліворуч, а ви праворуч.

— Гаразд! — вигукнув я.— Яку нагороду ви дасте тому, хто знайде віслюка?

— А бодай вам грець! Той, хто не знайде, до кінця подорожі митиме посуд.

— Чудово! Я вже бачу, як ви, дядечку, працюєте до кінця світу.

Коли хто гадає, що на острові Млет легко знайти віслюка, то він грубо помиляється. По-перше, острів цей має тридцять сім кілометрів завдовжки і від шести до десяти кілометрів завширшки; по-друге, він дикий і неприступний, а по-третє, осла взагалі важко шукати, бо він завше залізе туди, куди не треба.

І все-таки ми не втрачали надії. Адже гори Синяєвіна більші, ніж Млет, а проте дідок-чорногорець знайшов там свою пропажу. Може, й нам пощастить.

Спочатку ми йшли стежкою понад озером і, мов червоношкірі слідопити, шукали якогось сліду — хоча б відбитку копита в глині, хоча б притоптаної травинки або зламаної галузки. Та ба! Земля була скеляста, а зарослі такі густі й поплутані, що коли б навіть пройшло стадо слонів — теж важко було б зауважити.

— Слухай,— поспитав я Іва,— ти часом не читав якоїсь книжки про полювання на ослів?

На жаль, Іво не читав і взагалі не уявляв собі, як можна полювати ослів. Уяву мав кепську, бо я чудово уявив собі і сказав, що коли б у мене був вертоліт, то я легко знайшов би ту кляту худобину. Та ба, вертольота я не мав, отож мені руки опустились і я втратив усяку надію.

Проте Іво не втратив.

— Ти б хотів, щоб осел прибіг до тебе і дав себе піймати. Май терпіння!

Що було робити? Розгледівся я. З одного боку — озеро, з другого — порослий соснами схил, далі — тамарискові зарості. А втім, лихо його знає, тамарискові вони чи ні, в усякому разі сухі й колючі.

Одначе за годину ми знайшли стежечку, яка вела від озера на довколишні узгір’я. Вона була вузесенька і подекуди зникала між кам’яними брилами. Ішли ми серед заростей. Стояла пекельна духота, сюди не доходив ні найменший подих вітерця, і ми просто конали із спраги. Обидва були мокрі від поту, подряпані, запорошені червоною курявою. А стежка, здавалося, не має кінця-краю.

Нарешті видерлися ми на високе узгір’я. Глянули навколо і замилувалися. З одного боку — море, з другого — теж море, а внизу — прекрасне озеро. Я шкодував, що з нами нема дядечка — він любив такі види. А ми просто заніміли, тільки ненадовго, бо враз нам згадалося, що вид є, а от віслюка немає.

Пішли далі. Тепер стежка вела вниз, у долину, завалену великими брилами. Межи камінням росли кипариси й пінії. Дуже мальовнича картина.

— Стій! — застогнав Іво.— Не підемо ж ми на край острова,— адже до заходу сонця треба повернутися в табір.

І ми рушили назад. Нарешті опинилися біля озера — спокійного, чорного й глибокого. Далеко над водою здіймався острів, на ньому миготіло кілька вогників. Певно, з монастиря. Біля берега плескалася риба, а мені мороз поза шкірою пішов, бо я згадав одну легенду про утопленика, який виходив уночі з озера.

На щастя, незабаром поміж сосен ми побачили жовте полотно намета, а ще за хвилину почули веселенький голос нашого дядечка:

— Ну що, знайшли осла?

— А ви, дядечку, знайшли? — відгукнувся я.

Замість відповісти, дядечко зайшовся веселим сміхом.

— Знайшовся сам.

— Жартуєте, дядечку!

Дядечко не жартував — віслюк і справді сам знайшовся... в Поданому. Розумна бестія, від озера рвонув просто додому і не зводив навіть повідомити нас. Отакі ті осли.

12

Отже, ми пливемо на Ластове. Вийшли вже у широке море.

У широкому морі акурат так, як я собі й уявляв: безмежна, осяяна сонцем просторінь, а в тій просторіні загубився наш човен. Вітрило, надуте вітром. Тихе хлюпотіння хвиль, піна перед носом «Тайфуна». А на «Тайфуні» — чотири пірати. Аж не вірилося, що ми пливемо на Ластове, мені здавалося — то вітер несе нас у далекі, екзотичні країни.

Дядечко теж мав таку міну, ніби вирушав на Таїті або й далі, — лихо його знає. Світ великий, земля кругла, тож можна мандрувати в будь-якому напрямку. Дядечко сидів за кермом, курив люльку й був глибоко замислений.

А от наш хоробрий капітан Палада не міг надивуватися, чому за першокласні кавуни та барило вина найвищого гатунку він виторгував так мало грошей. Лічив, лічив і ніяк не міг долічитися. Іво не лічив, а, втупивши погляд у обрій, чекав, коли появиться перший пароплав. Хотів навіть об заклад битися, що то буде італійський пароплав. Хай йому буде й італійський, хіба не все одно! Головне, щоб показався.

Довго чекати не довелося. З лівого борту ми раптом побачили тоненьку смужку диму. Спочатку я гад.?«, що то з дядечкової люльки, а потім спостеріг, що люлька дядечкові погасла, отже, димок мав іти з пароплава.

— Пливе з півдня! — закричав Іво.

— Певно, до Спліта,— буркнув старий Палада.

— Або до Трієста,— несміливо докинув я.

Окрім тієї смужки диму, ми нічого не побачили, тож Іво й не міг виграти закладу. Проте він налягав:

— Даю слово, що італійський.

Палада похитав головою.

— Який ти мудрий, по диму впізнаєш, під яким прапором іде судно.

Потім з правого боку показалося вітрило — біла цятка на блакитній гладіні моря.

Ми всі дивилися, а вітрило росло, набрякало, мов білий м’ячик, а коли ми змінили галс, то побачили троє великих вітрил.

— Яхта, — пояснив Палада.— Спортивна яхта. Дивіться, який благородний обрис.

— Прекрасне видовисько! — згодився я.

Видовисько доправди було гарне. Красива спортивна яхта йшла під трьома вітрилами. Здалеку вона скидалася на бистрокрилого птаха, який торкався грудьми моря. Яхта котила перед собою пінявий вал води, а позаду тягнула рівний слід.

— Яку швидкість вона може розвинути? — спитав я у Палади.

— Це, синку, залежить од вітру,— відповів моряк.— При такому вітрі, як зараз, може дати вузлів десять.

— Що то за вузли? — здивувався Іво.

— Вузол — це одна морська миля на годину.

— А миля — це скільки?

— Близько тисячі восьмисот метрів.

— Отже, вісімнадцять кілометрів за годину. Це велика швидкість?

— Як для вітрильника — чудова.

— І задарма,— пожартував дядечко.— Без мотора, без пального, за рахунок вітру.

Яхта перетнула нам дорогу, пролетіла за якихось триста метрів перед носом. Ми чули тільки свист вітру в такелажі та веселі вигуки кількох напівголих юнаків, які махали нам руками. Ми теж весело помахали їм.

Я оглянувся. Млет зостався далеко позаду. Лежав на морі синьо-золотавою смугою. А перед нами золотилися скелі Ластового. Я підсів до дядечка. Він був замислений, тільки очі йому блищали, як завжди. Обняв мене за плечі.

— Ну, як себе почуваєш, пірате?

— Фантастично. А ви, дядечку?

— Я теж фантастично. Тобі пішла на користь ця подорож. Батьки і не впізнають тебе.

— І вас, дядечку, теж, бо ви заросли, як дикий чоловік.

— Як дикий! — розсміявся дядечко. — І я мовби помолодшав літ на десять...

Зненацька Івові здалося, що він сидить на марсі, несе вахту, от він і зарепетував:

— З лівого борту підпливає!

— Що підпливає? — гукнув я у відповідь.

— Ще не знаю, в усякому разі, щось дуже дивне.

— Може, акула? — пожартував я.

— Кілька акул!

Я схопився на рівні, глянув за лівий борт, напружив зір. Але нічого не бачив, окрім легенької імли, що висіла над теплим морем. А Палада побачив.

— Дельфіни, — буркнув так спокійно, мовби йшлося про звичайні сардини.

— Де?! — закричав я.

— Он там, прямо, на один румб од носа,— показав він ліворуч.

Хай йому лихо! Коли б же то я знав, що таке румб. Хотів спитати, але не встиг, бо дядечко теж зірвався на ноги й гукнув:

— Дельфіни, щоб я так жив!

А я пнувся, думав — із шкури вилізу. Нарешті побачив... Спочатку тільки бризки, мовби хто пускав млинчики по воді, а потім раптом... в очах мені потемніло! Справжнісінькі дельфіни! Такі самі, як я бачив по телевізору у фільмі «Дива природи». Їх було шість, а може, сім, хіба в такій гарячці полічиш. Прекрасні, проворні, бистрі, мов живі торпеди. То вискакували з хвиль, то знову щезали, ніби влаштували собі веселу забаву.

— Куди вони пливуть? — запитав Іво.

— Напевно, шукають їжі! — мовив Палада.

— А часто їх можна побачити?

— О, ні! Сьогодні вам дуже пощастило. Появилися як на замовлення.

Дельфіни тим часом пливли просто на нас. Щодалі виразніше видно було їхні здоровенні тіла, могутні хвостові плавці, зелено-сірі спини й жовтаві черева. Йшли серед бризок і піни. Здавалося, от-от рознесуть нашого «Тайфуна», але за якихось п’ятдесят метрів вони зненацька звернули вбік.

А шкода, бо дядечко вже наставив фотоапарат і хотів знімати. Що ж, дельфіни — це не туристи, які позують, коли їх попросиш, і кокетують перед об’єктивом. Солі їм на хвіст не насиплеш і не попросиш зробити лагідний вираз обличчя.

Рвонули, як морські дияволи, тільки вода за ними зашумувала, а нам було шкода, що так швидко скінчилася ця незвичайна зустріч.

13

Ми підходили до Ластового.

Перед нами виринули урвисті скелі. Ми пливли вздовж них, мов люди, що зазнали корабельної катастрофи і тепер шукають тихої пристані, або як пірати, котрі після сміливого наскоку втікають од погоні.

За хвилину я уявив собі, що ми таки справді пірати. Веземо з собою казкову здобич: скрині, набиті золотом і діамантами, повні мішки перцю, кориці, імбиру та інших східних коренів, кількох рабів, закутих у кайдани, і лихо його знає, що там іще. Плюємо собі на все, особливо на венеціанських купців, які дали так легко захопити себе. Зараз ми пристанемо в тихій затоці, вийдемо на берег, почнемо ділити скарби й сваритися при розподілі здобичі.

Дядечко, певно, відмовиться од своєї частки, бо він і так начинений доларами, точніше — банковими чеками. Мільйонер! Гірше буде із старим Паладою. Капітан, як я зауважив, любить брязкітливу мамону, і хто його знає, що він може собі дозволити. Ну, та ми з Івом провчимо його добре...

Тим часом не ми йому, а він нам дав таку прочуханку, що піт із нас лився дзюрками, бо в порту нам знову довелося вивантажувати кавуни.

Порт був невеличкий, одна кам’яна набережна, старий склад із сірого каменю, кілька зануджених віслюків у тіні крислатих платанів, кілька жінок, що прали білизну, і все романтичне, бо без туристів, фотоапаратів, без автомобілів, готелів, пляжників. Трохи сонно, трохи сумно, а проте якось невимушено і дуже романтично.

Було б іще романтичніше, коли б не ті пекельні кавуни, важенні, мов гарматні кулі. Спека, аж шкура шкварчить, а ми, як ото напівголі раби, ледве дихаючи, подаємо один одному кавуни. А кавунів тих стільки, що аж руки опадали!

— Стомився? — поспитав дядечко.

Оце запитання! З нас вичавили останню краплю поту, а дядечко всміхається собі й питає!

— Геть вибився з сил, — відказав я.

— Це добре. Принаймні знатимеш, що таке тяжка праця. Аж тепер оціниш смак ледарювання.

Після цієї рабської роботи ми вирушили до Заселеного пункту, що називається так само, як і острів — Ластове.

В Ластовому не було ні римських руїн, ані старовинних будівель, отож нам не довелося милуватися красою, що пережила віки. Натомість ми розкошували у славнозвісній рибальській корчмі — другої такої немає у всій Далмації. Так принаймні твердив Палада.

Ми сиділи в затінку перед корчмою і попивали, хто що хотів: дядечко й Палада — вино з содовою водою, а ми — бросквиновий сік. Оцінювали смак ледарювання. Любо отак сидіти в тіні платанів, насолоджуватися запахом риби з рожна і слухати, як дядечко будує... Бо наш опікун раптом заходився будувати плани на найближче майбутнє.

— Дуже мені подобається тут, — сказав він.— Люблю такі глухі куточки. Людина почуває себе нарешті людиною.

— Це правда,— озвався Палада.— Нема краще, як у Ластовому. Ви не повірите — я був у найвіддаленіших закутках світу, але завше сумував за своїми островами. Ластове...— зітхнув.— Спокій, тиша, задумливість. Увечері, як сідає сонце, рибалки виходять на ловлю. Вам треба неодмінно побачити це. Вода тиха, над морем загоряються перші зорі, а острів тоне у тіні. І враз із затоки випливають перші човни... Кажу вам — нема краще, як у Ластовому! — Він неквапливо набивав коротеньку люльку і дивився на клаптик моря, що синів серед цеглистих скель.— Ех, поволочився чоловік по світу, побачив і се й те, а вмерти хотів би на цьому острові.

— Не кваптеся, — пожартував дядечко.— Спершу ви повинні продати свої кавуни і поплисти з нами на малі Ластовецькі острівці. Я чув, ніби навколо них — найкращі рибальські місця.

Палада лагідно всміхнувся.

— Якщо бог дасть, то попливу з вами.

Риба була — пальці оближеш: рожевувата, солодка і в міру жирна. В нас одразу де й узялися нові сили, отож ми домовилися, що коли Палада впорається із своїми торговими ділами, то ми цього ж вечора попливемо на Ластовецькі острівці і там станемо табором.

— Побачите, хлопці, — сказав дядечко, — нам буде, як у раю!

Коли ми вже добре попоїли, досхочу вилінькувались, дядечко гукнув корчмаря і попросив дати рахунок, а потім жестом мільйонера потягнувся до задньої кишені шортів.

Раптом бахнув себе по коліну і несподівано звернувся до Палади:

— Тут десь є відділення міліції?

— Є, одразу ж за церквою, — відповів старий.

— Це чудово. Мені спало на думку, що треба було б довідатися, чи не повернув хто за цей час наших грошей.

Ми всі кинулися до відділення міліції.

14

І ось ми в міліції. Знову стіл, стілець, запах цигаркового диму, голі стіни, на одній із них — портрет президента. Невдовзі прийшов комендант. Коли дядечко виклав справу, той коротко спитав:

— Ваше прізвище?

— Леон Терентович, із Варшави.

І тут сталося таке, чого ніхто з нас не міг передбачити. Міліціонер схопився з стільця й широко розвів руки — от-от кинеться обіймати дядечка.

— Пане Терентовичу! — вигукнув.— Є в мене, є для вас новина! Телефонували з Ужиць, що знайшлися ваші гроші!

Я думав, що дядечко зомліє, проте, на щастя, не зомлів, бо він не любив драматичних сцен. Тільки окинув нас переможним поглядом і сказав:

— Я знав, що так буде! Треба довіряти людям.— Потім обняв коменданта, мов рідного брата. — Якщо ви, добродію, нічого не маєте проти, то запрошую вас на скляночку вина...

— Заждіть,— стримав його комендант.— Ви ж іще не одержали тих грошей.

— І справді! — засміявся дядечко.— Але я почуваю себе так, наче вони вже у мене в кишені.

— І не написали заяви...

— Якої, до дідька, заяви?

— Що це саме ви загубили ті гроші.

— А бодай вам! — весело гукнув наш чарівник.— Я маю писати заяву, що загубив гроші! Та хто ж легше від мене губить?

— Це тільки формальність... Бо факти не сходяться.

— Які факти?

— В Колашині ви повідомили, що загубили гроші в лісі, під буком, а тим часом їх знайдено на пошті в Ужицях.

Дядечко остовпів, і я остовпів, бо як ото гроші, загублені під буком, могли опинитися на пошті?

— Чи то, зрештою, не все одно, де я їх загубив? — насилу вимовив дядечко.

— Не все одно, бо на пошті їх міг загубити хтось інший.

Дядечко насупився.

— Це правда, я навіть не подумав про те!

— Здається, все-таки, що гроші то ваші, бо сума збігається, а крім того, з грішми знайдено квитанцію рекомендованого листа. Кому ви надсилали з Ужиць листа?

Дядечко ляснув себе долонею по лобі.

— От старий бовдур! Аж тепер згадав! Ну певно, я залишив гроші на пошті біля віконця, бо вийняв їх разом з календариком. А листа... листа я надіслав до Інституту математики Польської Академії наук. Вислав у ньому деякі обчислення, котрі знайшов у кишені, — перед від’їздом забув передати їх колегам.

— Сходиться! — радісно вигукнув комендант.— Тепер уже нема ніяких перешкод, і ви можете одержати свої гроші.

— Де?

— В Ужицях.

Дядечко схопився за голову.

— Можна здуріти! Пане, як же я тепер доберуся до Ужиць?

Комендант похитав головою, а потім глянув на дядечка і дружньо всміхнувся.

— Ех ви, поляки! — мовив. — Милі ви люди, тільки легковажні, гай-гай! Зателефоную до Ужиць, може, пощастить якось витребувати ті гроші сюди.

15

Вже тиждень ми перебуваємо на сьомому небі, бо шляхетному комендантові міліції в Ластовому пощастило витребувати гроші з Ужиць.

Сьоме небо називається Західні Ластовецькі острови і тягнеться від маленького острівця Бор’є до ще менших Сестриць; між цими островами розкинулося близько двадцяти інших острівців, просто цілий архіпелаг. Ми отаборилися на найбільшому з них — Цесвиниці — і плювали собі на все.

На Цесвиниці троє мешканців — дядечко, Іво та я, дванадцять чайчиних гнізд і кілька десятків черепах. Одна черепаха впала нам у судки, і я привезу її до Варшави.

Ми казково багаті. Маємо близько чотирьохсот гектарів землі, неосяжну морську просторінь, вітер, скелі, а вночі — зорі та Чумацький Шлях. Але передовсім у нас чудовий настрій і апетит. Найкращий апетит, звісно, у дядечка. Трапляється, дядечко з’їдає на сніданок півбляшанки консервованої шинки й випиває цілий казанок чаю.

Кожен робить, що хоче. Дядечко здебільша ловить рибу, а ми з Івом шукаємо на острові скарбів, милуємося заходом сонця і сваримося, тільки не дуже, бо нема чого. Я вже вмію стрибати з високих скель у воду, пірнати на п’ять метрів завглибшки, ба навчився навіть полювати рибу. Пречудовий спорт!

Тут так тепло, що ми спимо на матрацах біля намету і перед сном розмовляємо з дядечком про всяку цікаву всячину, а насамперед про рибу. Потім лічимо зорі. Досі я налічив їх тільки сорок п’ять, бо завжди після цих сорока п’яти засинаю.

Що ми їмо? Передусім — рибу, яку дядечко ловить у морі. Свої запаси зберігаємо в печері поблизу.

Найгірше з прісною водою. По неї треба ходити до джерельця, а джерельце, як на зло, за двісті метрів од берега. Так що ми ходимо з брезентовим відерцем по черзі.

Взагалі нам тут чудово. У нас є невеличкий вітрильний човен — дядечкові позичили його рибалки з Ластового. Отож ми й плаваємо під вітрилом поміж островами, відкриваючи нові й нові землі. От тільки нема на кого напасти. І виходить, що ми — найчудніші в світі пірати. Але це нічого. Ніхто з нас не журиться. Ми завжди були піратами так тільки... Вдавали...

До берега підпливає човен, а в човні я бачу дядечка.

Але чого він так кричить?

Підбігли ми до своєї затоки.

Вода гладенька, оксамитова. В ній відбиваються скелі, і карликові сосни, і дядечків човен з опущеним вітрилом.

Ми не могли діждати, коли нарешті дядечко приб’ється до берега і скаже, чого він так кричить. От я й гукну йому з берега:

— Що сталося?

Дядечко нахилився і з дна човна ледве підняв рибину. Коли він випростався і схопив рибу за голову, вона сягала йому до грудей.

— Дракон, а не риба! — заволав дядечко переможно.

— Як ви її спіймали?

— На живця!

— Скільки важить?

— Думаю, кілограмів двадцять! — відповів дядечко.— Рекорд!

За хвилину він був уже коло берега. Кинув нам швартов, і ми прив’язали човен до сосни.

Я не вірив своїм очам. Риба й справді була здоровецька. Завдовжки, либонь, метрів півтора і важила, мабуть, понад двадцять кілограмів.

— Ну й стомився! — зітхнув дядечко, коли вже витягнув здобич на скелю.— Думав, що перекине човна! Годину мучився з нею. Води!

Іво побіг по воду, а дядечко сів біля своєї здобичі. Важко дихав іще й витирав рукавом лоба.

— Дракон, а не риба! — приказував він у захваті.— Беру її з облавка, а вона на другий бік; беру з корми — вона до прови! Думав, що прикінчить мене, але я не здався.

— Що це за риба?

— Король Адріатики. Я все життя мріяв про нього! Кажу тобі, Марцінку, тепер я можу бути спокійний, бо більшої вже ніколи не витягну.

Повернувся Іво з повною баклагою води. Дядечко жадібно пив, а коли видудлив усю баклагу, витер долонею рота і засміявся:

— Ти повинен зробити мені знімок, бо в Варшаві не повірять.

— Вам, дядечку, не повірять?

— Не повірять, адже це просто неймовірно. І подумайте — на маленьку сардинку! Треба написати про це нашим рибалкам. Хай їм печінка лопне...

Я глянув на прекрасну рибу. Вона лежала нерухомо. Її вибалушене око байдуже дивилося на мене.

— Що ми з нею зробимо? — спитав я.

— Що? — засміявся дядечко. — Та це ж ласощі з усіх ласощів!

— Для роти солдатів! — пожартував я.

— Вистачить нам, доки тут будемо.

— А коли ми виїжджаємо? — сумно поцікавився я.

— Ми?.. А яке, власне, сьогодні число?

— Коли б же я знав!

— Я теж не знаю.

Я не знав, і дядечко не знав, тільки Іво знав, бо робив нотатки в календарі і вів щоденник.

— Сьогодні двадцять сьоме серпня.

Дядечко здивувався:

— Не може бути! Виходить, учора я мав бути в Варшаві на засіданні! Ловка історія! — І зиркнув на мене: — А ти за кілька днів ідеш до школи... — Замовк на півслові, опустив у задумі голову.— Так... Усе гарне минає дуже скоро.

— Збиралися поплисти ще на Корчулу...— зітхнув я.

— І на Гвар,— додав Іво.

Дядечко усміхнувся.

— Що поробиш — не попливемо, але не журіться. Нам було добре, а це найголовніше.

— Було фантастично! — зітхнув я. — З вами, дядечку, завжди так...

Примітки

1

Пан, добродій (серб.).

2

Куявяк, оберек — польські народні танці.

3

Дякую (англ.).

4

Замовкни (англ.).

5

Гаразд (англ.).

6

Вчений, що вивчає печери. (Спелеологія — наука про печери).

7

Так називається перевал у горах Сьєрра-де-Гвадаррама в Іспанії. 1808 р. польські кавалеристи, що воювали в складі військ Наполеона, захопили цей перевал, відкривши французькій армії дорогу на Мадрід.

8

Популярний польський журнал.

9

З вами бог. Амінь, (лат.).

10

Скадарське озеро називають іще озером Шкодер.

11

Сорт сиру.

12

Легендарний польський князь, якого нібито з’їли миші.

13

Легенда розповідає, що багато віків тому в королівському замку Вавель у Кракові жив дракон, який час від часу виходив із замку, хапав городян і знищував їх.

14

Культура племен південної частини середньої Європи в період раннього залізного віку (прибл. 1000 — 500 рр. до н. е.). Назва походить від австрійського міста Гальштат, поблизу якого розкопано могильник, що належить до згаданого періоду.

15

Ядран — югославська назва Адріатичного моря.

16

Староєврейські міста, за біблійним міфом, зруйновані богом за гріхи їхніх мешканців. У переносному значенні — безладдя, хаос.

17

Йдеться про біблійне чудо, коли Ісус Христос буцімто перетворив воду на вино.

18

Індіянські племена.

19

Гірська вершина в Західних Татрах; висота 1894 метри.

20

Savoir vivre (франц.) — уміння жити, житейська мудрість.

21

Жаргонна мова людей окремих професій (від англ. slang — жаргон).

22

Легендарний ватажок племені полян, од якого нібито походить династія Пястів — перша династія польських королів.

Content

Адам Багдай
Пірати співучих островів

Край шумливих потоків

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Над сонячним Ядраном

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Пірати Співучих островів

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Примітки