Бакума Микола Олександрович

Золотий маг. Книга 1. Зерно

Окрема подяка від автора — продюсерам книги

Вірі Черниш та Сергію Бакумі

Бакума Микола

Золотий маг

Книга 1

Зерно

Людині наснився сон. За прилавком в магазині замість продавця стояв Господь.

— Боже! Це ти?

— Так, Я, — відповів Бог.

— А що у Тебе можна купити?

— Все, — була відповідь.

— Тоді мені б хотілося здоров’я, щастя, любові, успіху та багато грошей.

Бог посміхнувся і пішов за замовленим товаром. Незабаром Він повернувся з невеликою картонною коробочкою.

— Це все?! — вигукнув чоловік.

— Так, — відповів спокійно Бог. — Хіба ти не знав, що у Мене продаються тільки зерна?

Притча

* * *

Думки почали плутатися. Подіяло лікувальне зілля, яке йому дали. Нік насилу озирнувся навкруги. Палату госпіталю магічної Школи наповнювала нічна темрява, що де-не-де розривалася невеликими колами світла від палаючих масляних ламп. Біль у плечі потроху стихав. Поруч з ним, на зсунутих ліжках, лежав поранений демон. Він руками підтримував живіт. На білих бинтах з’явилися червоні плями крові, проте, незважаючи на біль, він про щось голосно сперечався з Хранителем. Нік чув слова, але зрозуміти їх вже не міг. На підлозі, в центрі пентаграми, лежав мертвий маг із розірваним горлом. Як же багато всього сталося! А лише півроку тому про таке Нік міг хіба що прочитати в кумедних фантастичних книжках. Очі злипалися. Зілля вступало в свої права. Втомлений від останніх подій мозок видавав за сон картинки з такого спокійного недалекого минулого.

Глава 1

Теплий травневий вечір непомітно здавався ночі. Зручно вмостившись на дивані з шматком піци в руці, Нік втупився в телевізор, механічно клацаючи пультом, перемикаючи канали. Картинки, наче в калейдоскопі, бігали, скакали, накладалися, змінюючи одна одну. Він вже не раз прокрутив не зупиняючись всі канали. Думки бігали десь далеко, а палець все натискав і натискав кнопку. Останній місяць весь час щось ніби муляло, шкребло його в середині, не знаходячи виходу. Постійні чудернацькі думки про сенс свого існування не давали спокійно насолоджуватися ні життям, ні роботою. Може, це початок кризи середнього віку, мимоволі припускав він. Дурнувате питання «Що ж він зміг досягти в свої сорок років?» дратувало. Але навіть перебільшення своїх заслуг малювало досить сумну та жалюгідну картину.

Так, йому вже набігло сорок. Єдиним його справжнім досягненням були діти. Син і донька. Та й ті не жили з ним. Він рано став батьком. Діти вирости і розбіглися. Син мешкав окремо зі своєю дівчиною. А донька — з колишньою дружиною в іншому місті. Навчалася в університеті. З дружиною вже два роки як розлучився. Розійшлися тихо, напевно, втомилися один від одного. Залишилася тільки робота. З цим йому пощастило. Хоча шлях до цієї роботи був довгим і заплутаним, та зараз він займався тим, що приносило втіху і задоволення, а також непогані гроші. Працював він журналістом у відомій і популярній газеті. Навіть доріс до своєї рубрики. У щоденному номері видання друкували його короткі статті про всілякі паранормальні явища. А в щотижневому розширеному випуску у нього була ціла сторінка, присвячена цій темі. Його ще змолоду вабило всяке таке незвичайне, що виходить за рамки загальноприйнятого. Він навіть навчався на курсах екстрасенсів. Але екстрасенс з нього не вийшов, хоча він дуже серйозно до цього ставився і навіть успішно склав іспити. Зрозумівши, що лікувати людей і розплутувати загадкові історії у нього не вийде, він ревно взявся читати про це, збирати інформацію і пропагувати все, що було прийнято називати екстрасенсорним. Потім успіхи Ніка на цьому поприщі помітили в газеті, запропонувавши посаду журналіста — висвітлювати теми, які його так цікавили. Виявилося, що це була не лише одного його пристрасть. Якийсь незвичайний потяг людей до цієї закритої і містичної теми зробили Ніка популярним у специфічних колах і потрібним для газети. Тому що люди писали до редакції і вимагали матеріалів на цю тему. За час роботи Нік потоваришував з безліччю неординарних особистостей. Дехто з них справді мали феноменальні властивості і були справжніми екстрасенсами, магами, цілителями. А у декотрих були дуже великі амбіції і багата фантазія. Зустрічалося чимало шарлатанів та пройдисвітів, ну і куди ж подітися від міських божевільних. Кожного разу, коли він друкував свої статті, ті писали, дзвонили, вдиралися в офіс газети, проклинали, залякували, наврочували. Чого тільки не робили! Він боявся і весь час ходив до тих своїх знайомих екстрасенсів, які таки мали реальні здібності. Вони кожен раз, оглядаючи його, з подивом зазначали, що ніяка потойбічна зараза до нього не причепилася. Чи прокльони були слабенькі, чи то з часом він обріс імунітетом до таких дій… Хоча сам Нік глибоко в душі вважав себе екстрасенсом і такий захист приписував своїм талантам і здібностям. Правда, всі знайомі екстрасенси стверджували, що у нього немає ні грама таких здібностей. Але хто ж добровільно погодиться з цим?

Знайоме обличчя на екрані телевізора вирвало його з заціпеніння і спогадів. Палець сам по собі перестав натискати кнопку, зупинивши мерехтіння картинок. Це була знана карпатська цілителька. Півроку тому Нік брав у неї інтерв’ю після її участі в програмі «Битва екстрасенсів». Але тоді нічого особливого в ній не помітив. Екстрасенс середньої руки. Не без таланту. Єдине, що його тоді зацікавило, — це природна магія, якою вона користувалася. Не так багато залишилося людей, які таким займалися. Він неуважно слідкував за інтерв’ю з нею, відкушуючи вже охололу піцу. Все, що ця жінка говорила, не було для нього новиною. Вона розповідала про свою магію, дитинство, теперішнє її життя, про свого наставника з магії. І тут Ніка щось ніби «зачепило». В інтерв’ю з ним вона ніяк не хотіла розповідати про мага, що її навчав, а тут розказала. Було розтоптану його професійну гідність. Зі злості він вимкнув телевізор і безглуздо дивився у вікно на нічне місто. У голові весь час крутилося ім’я старої мольфарки — Ліна.

Ранок потішив яскравим сонцем, витягаючи сплячого Ніка зі сну. Він нарешті відкрив очі і одразу прикрив їх від сонячних променів. Настрій був гарним, він добре виспався і, що дивно, зовсім не пам’ятав свого сну. Навіть не зміг пригадати, а чи снилося йому хоч що-небудь. Всі останні роки він бачив яскраві різноманітні сновидіння. Сни-пригоди. Якби Нік не був таким ледачим і записав хоч частину з них, уже давно міг би й на книжку назбирати. А тут ніч без сновидінь! Зате виспався. Швидко вмившись і привівши себе до ладу, так і не поснідавши, поїхав на роботу. Він любив свою роботу. Вона давала можливість копирсатися в загадках, знайомитися із цікавими людьми та, найголовніше, лінуватися. Матеріалу було багато, і можна було занадто не напружуватися зі статтями. Та й зараз особливої потреби їхати в редакцію не було, але він звик. На роботі йому було цікавіше займатися лінощами.

Він дістався до свого робочого місця, але працювати все одно не хотілося. Нік ще півгодини чистив свої електронні поштовики, читав новини в інеті, зазирнув одним оком на пару сайтів знайомств, але натхнення так і не з’явилося. Він взявся читати пошту, яку принесли зранку. Листів було не дуже багато. Парочка від його підопічних. З десяток від неадекватних, які вважали себе могутніми магами і екстрасенсами й категорично вимагали, щоб він взяв у них інтерв’ю. П’ять від вдячних читачів і, мабуть, усе. Журналіст зазирнув у свій щоденник, щоб подивитися, коли у нього найближчі терміни здачі матеріалів. Виявилося, що як мінімум на тиждень вперед він закрив щоденні випуски і на два тижні — щотижневі. Можна було продовжувати нічого не робити. Але було нудно. Ігри не гралися, музика не слухалася, а дивитися зранку фільми не хотілося. Нік вирішив розпланувати, що писатиме в наступних номерах. Коротких матеріалів для щоденних випусків в чернетках виявилося ще на тиждень. Тому їх можна поки не доробляти, а подумати, що написати у великий щотижневий номер. Він почав перебирати в картотеці фотографії своїх знайомих екстрасенсів. Дуже часто, коли нічого путнього не лізло в голову, виручали інтерв’ю з ними. Гортаючи фотографії, він зупинився на фото цілительки Галини, інтерв’ю з якою вчора бачив по телевізору. І тут якась колюча думка почала бігати в голові і наполегливо проситися назовні. Так, вона вчора згадувала свою вчительку. Як її там звали? Мольфарка Лена, Луна, а ні — Ліна. Точно — мольфарка Ліна! Дивно — Нік ніколи раніше не чув цього імені, хоча багато спілкувався з карпатськими цілителями і магами. «А що, якби знайти її і поговорити? Цікавий матеріал може вийти», — подумав він. На зворотному боці фото Галини знайшов її телефон. Зручно, коли весь час забуваєш, але вчасно записуєш контакти.

Витративши півгодини на лестощі та похвали, а потім на погрози про суспільне забуття, Нік все-таки випитав у Галини адресу мольфарки. «Ну ось, пів справи зроблено!» — подумав він. Залишилося «вибити» у шефа відрядження і можна на пару днів піти у відпустку з відпочинком у Карпатах.

На диво, керівництво було в гарному настрої і швидко підписали всі документи на відрядження, здивувавшись тільки його терміном. Шеф явно здогадався, що журналіст вирішив собі за рахунок редакції влаштувати невеличку відпустку, але сильно сперечатися не став. Після обіцянок Ніка зробити чудовий матеріал, на багато сторінок, здався. Витративши ще декілька годин в редакції на підготовку, поїхав додому, щоб зібрати речі, і ввечері прибув на вокзал якраз перед відправленням потяга. Усередині відчувалося наростаюче почуття очікування чогось незвичайного. Так було завжди перед цікавими розслідуваннями або інтерв’ю. Попереду чекав тиждень відпочинку і трохи приємної роботи.

Потяг прибув на кінцеву станцію. Яскраве травневе, майже літнє, сонце заливало все теплом і фарбами. З довгої змії десятка вагонів з’явилися похмурі невиспані обличчя пасажирів. Нік зіскочив на перон і підставив неголене, але задоволене обличчя під ранкове сонце. Йому подобалося їздити в потягах. У них він спокійно міг залізти на верхню полицю і читати, поки очі не починали злипатися. Головне, щоб у купе ніхто багато не базікав і не хропів. Цього разу йому пощастило — в купе були тільки дві милі пані середнього віку, які не проявляли великого бажання розмовляти, що саме по собі дивно та приємно, ну і, звичайно ж, вони не хропіли. Тож Нік встиг прочитати майже повністю книжку і непогано виспатися.

Місто — а це був один з обласних центрів в Карпатах — журналіст знав добре. Він багато разів бував тут, встиг вивчити його і навіть трохи закохатися. Хоча великого знання місцевості сьогодні йому і не потрібно. Прямо біля залізничного вокзалу був вокзал автобусний, де треба було лишень відшукати транспорт у потрібне село. Звичайно, Нік, як столична балувана цяця, міг дозволити собі поїхати на таксі, тим більше за рахунок редакції, а міг подзвонити одному з багатьох знайомих екстрасенсів, що жили в цьому місті, і вони б із задоволенням відвезли його до пункту призначення. Але він не хотів піднімати галасу в місцевій магічній тусовці своїм прибуттям. Тут одному скажи, що приїхав, — і весь відпочинок перетвориться на суцільні бесіди з «підопічними», безперервні банкети та знайомства. Нік на цей раз хотів тихо відпочити від міської метушні і насолодитися самотністю. Він вирішив їхати на автобусі. І роздивитися трохи, і з людьми побалакати. Може, вони щось цікаве розкажуть про таємничу мольфарку.

Знайшовши відповідну касу і купивши квиток в потрібне йому село, прилаштувався до черги, що чекала на автобус. Позаду нього стояв колоритний дідуган, і Нік не витримав.

— Доброго ранку! — привітався журналіст. Дід якось дивно подивився на нього, як на привида, але, поміркувавши, відповів:

— Здоров будь і ти, чоловіче!

— Діду, я ось їду в село Граничне. А ви часом не знаєте, чому воно так називається? Начебто кордону немає поблизу.

— Чого ж не знати? Звичайно, знаю. Я ж сам із цього села. Народився, виріс, все життя прожив та й помру там. Ось діти поїхали, залишили нас удвох із бабою, а нам куди їхати? Тут жити лишилося пару років. Так що біля батьків мене із старою поховають.

— Та ви, діду, ще всіх нас переживете. Он скільки довгожителів у Карпатах! Свіже повітря, гарна вода, смачна їжа. До ста років бігати вам, як мінімум.

— Ой, та тут хоч би рік ще протягти. Важко жити на селі. Працюєш, як коняка, кожен день. Спину розігнути вже насилу можу. А бабця моя ще бігає. Не кожен молодий за нею вженеться. То що ти там питав у мене?

— Та питав, село чому так дивно називається.

— А, село чому так називається? Так відомо чому. Вважай, на кордоні стоїть село. За ним відразу гори починаються. Дороги немає. Проїхати далі нікуди. Ось, значить, і граничне між людьми і горами. А що кордону немає, то ти не знаєш просто. Там у нас різні кордони були: і з поляками, і з Австро-Угорщиною. А ти чому до нас в село прямуєш?

— Та по роботі. Журналіст я. Їду про вашу мешканку писати.

— Це про кого ж?

— Кажуть, у вас мольфарка живе. Ось до неї хочу потрапити. Інтерв’ю взяти.

— Що, кажеш, взяти?

— Ну, поговорити з нею. А потім про неї статтю в газеті напишу. Правда, ще пару днів хочу відпочити. Знайдеться у вас в селі місце, щоб переночувати?

— А чому не знайдеться? Хат багато в селі. Раніше село знатне було, велике. А зараз молоді багато повтікало у міста, тож у людей старих місця в хатах вистачає. А хочеш, можеш у мене зупинитися. Правда, бабця моя може лаятися. Не любить вона чужих.

— Я спочатку хочу до мольфарки потрапити, а там — як вийде. Може, вона мене вижене відразу, так і нема чого мені в селі вашому робити. Поїду назад.

— Та вона така. Вона вигнати може. Сувора. Хоча добра. Коли допомогти треба, ніколи не відмовляє. І грошей не бере за це.

— А ви, діду, були у неї?

— А чого ж не бути? Був, звичайно, і не раз. То з хворобами якими. То у мене, то у баби моєї. А то допомагав дещо по господарству.

— Гей, Василю, ти що, на старість зовсім розум втратив? — у розмову встряла огрядна жінка. Вона встала між Ніком і дідом, всім своїм виглядом даючи зрозуміти, що розмову закінчено. — Ти що це тут верзеш? Нема чого всіляким заїжджим все розповідати.

— Ну що ти, Маріє! Я ж нічого не казав. Ось чоловік запитав про село наше.

Дід Василь зніяковів, втягнув плечі й відвернувся. Було видно, що він із задоволенням розповідав би без кінця, але щось не дозволяло йому.

— Маріє, ну чому ви накинулися на діда? Я ж нічого забороненого не питаю. Я журналіст із Києва. Хотів тільки про село ваше дізнатися більше, — Нік намагався виправити незручну ситуацію і врятувати репутацію діда Василя.

Марія проігнорувала його слова, розвернулася і стала у хвіст черги. Кругом почала зростати якась напруженість і незручність. Добре, що в цей час під’їхав на посадку автобус, всі похапали сумки й побігли штурмувати сидячі місця. Народу в автобус набилося чимало. Нік спочатку хотів зайняти завойоване сидяче місце, але потім все-таки дурне виховання взяло гору і він поступився. Стояти було дуже незручно. Суцільні сумки і кошики тиснули на ноги. Чиїсь лікті весь час намагалися вправити хребет у зворотний бік, а від чоловіка, що стояв попереду, так несло перегаром, що до кінця поїздки Нік відчув, що починає хмеліти. Добре, що через пару зупинок частина людей вийшла і можна було змінити положення. А ще через десять хвилин так і взагалі звільнилися сидячі місця і життя почало налагоджуватися. Навколо залишилися тільки люди, які їхали в село Граничне. Вони якось підозріло поглядали на журналіста, тикали в нього пальцями і про щось перешіптувалися. Складалося враження, що вони всі знають якусь таємницю, а Нік — це шпигун, який хоче її розгадати, їхати залишалося ще трохи, і він задивився у вікно. За склом відкривалися фантастичні пейзажі передгір’я Карпат. Починали виднітися гори, вкриті лісами, деякі вершини впиралися в небо, хоча насправді вони не такі вже й високі, але коли наближаєшся до гір, все здається незрівнянно більшим. Дорога пробігала в невеликих, поки що, ущелинах між високими пагорбами. Паралельно шляхові текла невелика річка, яка весь час намагалася забрати шматок дороги. Хоча подекуди їй це успішно вдавалося, тоді автобус зменшував швидкість і тулився до протилежного боку дороги, щоб не звалитися в річку. Замилувавшись пейзажами навколо, Нік не помітив, як до нього підсіла та сварлива тітка, що так грубо перервала його бесіду з дідом Василем на вокзалі. Вона нахабно штовхнула його в бік, щоб звернути на себе увагу. Він від несподіванки ледь не схопився з місця, але стримався і навіть зміг вичавити жалюгідну посмішку у відповідь.

— Ну, кажи, чого ти до нас їдеш? — з якоюсь злістю запитала його Марія.

— Так я вже казав. Я журналіст з київської газети, їду до вас, щоб поговорити з мольфаркою Ліною, — Нік дістав з кишені своє журналістське посвідчення і простягнув жінці.

— Ну, і що з того, що журналіст! Нічого тобі робити у нашому селі!

— Давайте я сам буду вирішувати, що мені треба робити, а що ні, — почав злитися Нік. — У вас там що, підпільний ядерний завод, що ви всі так на мене напали?

— Ніяких заводів у нас немає. Просто не любимо, коли чужі приїжджають. Тим більше до Ліни. Вона гнівається. А ми її любимо і оберігаємо.

— Так що ж, я її ображати буду?! Навпаки, їду до неї з усією повагою. Просто цікаво. Це ж моя робота. Розповідати всім про таких чудових і неординарних людей.

— Так ми якраз і не хочемо, щоб всі про неї знали. Будуть натовпами приїжджати до Ліни. Нам її берегти для себе треба.

— Ну, от ви дивні! Значить, як вам — то потрібно допомагати, а як іншим людям — так ні. Та ви хоч знаєте, скільки людей потребує її допомоги! У них ніякої надії не залишилося. Тільки на таких сильних екстрасенсів, як мольфарка Ліна.

— Та ми розуміємо. Але не зможе вона всіх прийняти. Важко їй. Ось помічниця у неї є. Учениця. От коли стане сильною мольфаркою, тоді нехай і приїжджають люди.

— Ну чого ми зараз сперечаємося? Дід Василь казав, що вона ще може мене і не прийняти. А якщо і прийме, то обіцяю, що нікому не скажу назву села. Я ж розумію, скільки тисяч людей прибіжать відразу до неї за допомогою. Ну то як, домовилися?

— Якщо так, то можливо. Хоча думаю, що прожене вона тебе. Або не буде розмовляти.

— Не буде, так хоч просто відпочину у вас тиждень. Можна?

— Ну, якщо відпочити, то чому не можна? Місця у нас дуже красиві.

За цією бесідою пролетів час, і автобус з важким риком на підйомах таки доліз до центра села і безсило зупинився на кінцевій зупинці. Люди похапали свої речі і почали виходити з автобуса, всі як один підозріло поглядаючи на Ніка. Але здавалося, що агресії в їхніх очах стало менше. Видно, ця Марія авторитет у них. Раз вона дала добро — то й інші розслабилися.

— А як же мені знайти Ліну і добратися до неї?

— Зачекай тут хвилин двадцять, — відповіла Марія. — Я зараз зателефоную до Михайла, він тебе відвезе. Сподіваюся, що він дома і швидко приїде.

Нік вийшов на вулицю, сів на сходинки магазину і почав розглядатися. Нічого особливого не було. Звичайне карпатське село. Велика школа навпроти. Ошатні, гарні, доглянуті цегляні будиночки. Хати стояли біля дороги, а одразу за ними вже піднімалися пагорби, а ще далі видно було гори, на вершинах яких, незважаючи на травень місяць, все ще лежав сніг. Нік дивився навколо і не міг відірвати погляд. Сонце піднімалося з-за гір і заливало все навкруги.

— Е-гей, це ви до Ліни зібралися? — низький чоловічий голос вивів його із заціпеніння. — Гей, я кому кажу?!

— Пробачте. Задивився я на гори. Красиво дуже.

— І що там красивого? Гори, як гори.

— А, Михайле, ти вже приїхав? — підійшла Марія.

— Та що там їхати? — прогудів у відповідь Михайло. — Я якраз до лісу збирався. Віз готовий був. Ну, що там треба?

— Та ось відвези журналіста столичного до Ліни. І зачекай його. А то вона вижене його відразу, так щоб людина ногами в таку далечінь не пхалася, привезеш назад.

— Ну все, день пропав, — зажурився Михайло. — От коли мені в ліс за колодами їхати?!

— Михайле! Людина зі столиці їхала. Не йти ж йому пішки до неї. Ти ж знаєш, що Ліна такого не потерпить. Та й заплатити він погодився.

— Ну, якщо заплатить, то повезу, — перевізник повернувся до Ніка і вже більш мирно сказав: — Ну, то збирайтеся, чи що. Їхати треба. Сонце скоро жарити почне — важко буде.

Нік підхопив свою сумку і поліз на воза. Досвіду такого у нього було мало. А чоловік і Марія стояли і поблажливо посміхалися, спостерігаючи, як столичний франт влаштовується на возі. Сівши і кинувши на сіно, яким було вистелено дно воза, речі, столичний гість приготувався до не дуже приємної подорожі.

Вони від’їхали від магазину. Поки їхали по селу і дорога була асфальтована, ще можна було терпіти. Але як тільки виїхали за село і дорога перетворилася на напрям, почалися муки. Дерев’яна лава, кинута поперек воза, «приємно» заміняла всі новомодні зручності автомобіля — і ресори, і амортизатори. Так що вже через п’ять хвилин Нік насилу утримував відбитий зад на лаві.

— Михайле, а довго нам ось так стрибати по всіх каменюках? Невже не можна було автомобілем поїхати?

— Та ні, машиною не можна. Ліна цього страшно не любить. Та й не проїде машина. Тільки возом і можливо. І то не до кінця.

— Що значить не до кінця? То мені ще й пішки доведеться йти?

— Ну, там недалеко. Як під’їдемо, я вам покажу.

— Так а що там, дороги зовсім немає?

— Дорога то є, але не можна до кінця по ній їхати. Тільки коли біда, або зовсім хворий, що не може ходити. А так треба самим. Ногами.

— Ну, точно партизани якісь. Секретність, доїхати не можна, та ще й вигнати можуть. І для чого я взагалі придумав собі цей «геморой»?!

Михайло нічого не відповів на це скиглення. Дорога круто піднімалася вгору у прірві між двома передгір’ями. Напевно, її ще вода в доісторичні часи проклала. По обидва боки шляху йшли вгору пагорби, порослі молодою зеленіючою травою, що плавно переходила в ліс. Вони добиралися вже майже годину. І коли виїхали на верх чергового пагорба, перед ними відкрилася фантастична картина. Величезна галявина, з усіх боків оточена лісом, а в її кінці, там, де зелена трава переходила в ліс, стояв будинок. Нік очікував побачити перекошену стару хатинку, в якій, на його думку, і повинна була жити найстаріша і могутня мольфарка. Як же він здивувався, коли перед ним, хай і далеко, але виріс гарний і сучасний дерев’яний двоповерховий будинок.

— Нічого собі живуть маги у вас! — не зміг стримати подиву Нік.

— Так, будинок красивий вийшов, — відповів Михайло. Було видно, що і він доклав до цього руку. У його словах відчувалася гордість за добре зроблену роботу.

— Все село будувало. Ми ж усі їй вдячні. Майже в кожній сім’ї є хтось, кого вона вилікувала, врятувала або поставила на ноги. Ось всі й вирішили зробити їй такий подарунок. А до цього тут стояв старий будинок на дві кімнати. В одній вона приймала людей і лікувала, а в другій спала. Навіть кухні не було. Вона бігала в сарай, там і їжу готувала, і трави лікувальні заварювала.

— І що, вона одна живе у такому великому будинку?

— Ні. У неї часто учні жили. А зараз там весь час мешкають Іван з Галиною. Допомагають їй по господарству. Самій їй вже важко стало. А вона їм доньку врятувала. Кажуть, рак у доньки був. Помирати вже зібралася, але порадили їй до Ліни приїхати. Довго вона з нею мучилася. Десь зо два місяці доглядала. Але повністю вилікувала. Донька в місто виїхала і там з чоловіком і дітьми живе, а Іван та Галина в знак подяки тепер з Ліною живуть. Все для неї роблять. І дівча молоденьке живе у цілительки зараз. Подейкують, що учениця славна, замість Ліни потім буде. Нетутешня. Сирота. Мамку привозила до Ліни. Але пізно. Не змогла їй допомогти. Померла. А дівчисько, видно, талант мала, що Ліна її в учениці взяла. Вже два роки як вчиться.

Поки Михайло розповідав, вони доїхали до середини галявини. Будинок було вже добре видно. І зараз він виглядав ще кращим. Дорога розсікала навпіл галявину і було помітно, що впирається вона прямо у ворота і нікуди більше не веде. Якраз посеред галявини з обох боків дороги росли два величезних дуби, утворюючи ніби арку над дорогою. Дивно, і звідки тут виросли два дуби серед поля? Михайло доїхав до дерев і зупинився.

— Ну все, злазь — приїхали, — сказав Михайло, зіскочивши на землю.

— Слухай, а чому далі не можна? — запитав Нік. — Адже ні воріт, ні огорожі немає. Та й до двору метрів сто залишилося.

— Не можна, і все. Такі правила. А порушиш — біда буде. Он, глянь на узлісся.

Гість обернувся в той бік, куди показував Михайло, і йому відібрало мову. Десь за п’ятдесят метрів від них, на кордоні між галявиною і лісом, стояли два величезних вовки. Він спочатку подумав, що це собаки, але, придивившись, зрозумів, що це все-таки вовки. І стало лячно. І вже зовсім не хотілося йти далі.

— А-а-а як же я піду сам далі? — злякано запитав Нік. — Вони ж мене наздоженуть.

— Не наздоженуть. Вони вартують. Не сходь з дороги. І найголовніше, якщо вона не прийме і відправить назад, не сперечайся, а відразу повертайся. Будеш сперечатися або якщо Ліна відчує небезпеку, сірі будуть через хвилину. Я тебе тут почекаю. Мені далі не можна.

— Михайле, а, може, передзвонити їй? Домовитися спочатку. Все-таки не по таку екзотику я сюди їхав.

— Не бійся. Нічого не буде. Просто коли не впустить тебе, тоді одразу назад. А так нічого не станеться. І сумку не бери із собою. Якщо все добре, потім забереш, а ні — то легше повертатися буде.

— Дякую тобі, Михайле. Піду спробую. Я стільки всього бачив, але в такій ситуації вперше в житті.

Нік дістав із кишені гаманця, відрахував Михайлові обумовлену суму і нерішуче пішов у напрямку до будинку. Озираючись у бік лісу, де нерухомо стояли два вовки, він наблизився до двору. Будинок і двір оточував невисокий дерев’яний паркан. Швидше за все, він ні від чого не захищав, а просто відділяв галявину від двору. Ворота були відчинені. На одній із ворітниць сидів ворон і пильно спостерігав за Ніком. «Мабуть стереже», — подумав журналіст. Ніби на підтвердження ворон голосно каркнув, кивнув головою і полетів у двір. Нік сіпнувся, злякавшись воронячого каркання, і зупинився. Все менше й менше йому хотілося заходити у ці ворота.

— Ну, що став? Проходь, раз прийшов, — невидимий чоловічий голос через ворота налякав Ніка ще більше, ніж каркання ворона.

— Ти ж не біля воріт стояти прийшов, — додав чоловік, з’являючись із-за воріт. Йому було років п’ятдесят. Він був міцним і хоч не таким високим, як Нік, але здавався сильним.

— А ви Іван? — здогадався гість.

— Ну ось, вже все розпатякав Михайло. Ох, і задам я йому прочуханки!

— Не треба. Це моя допитливість. Він просто трохи розповів про вас.

— Гаразд. Все одно вилаю. Пішли в будинок, чого тут стояти.

Нік нерішуче увійшов до двору. І здивувався ще більше. Будинок і подвір’я нагадували житло якогось не надто багатого мільйонера, поціновувача краси. У дворі було розбито чудові клумби. Доріжки викладено гарною плиткою. Дерева, правда, були як зі звичайного саду: яблуні, груші, вишні та інші. Всі вони вже зеленіли, а деякі красиво цвіли. Перед входом зроблена гарна веранда із різьбленими поручнями і плетеними меблями. Над верандою — відкрита тераса другого поверху. Ну точно будинок охочого до прекрасного багатія, а не карпатської цілительки. Це ж як треба було догодити жителям села, щоб вони зробили таку красу? Це ж і грошей чималих коштувало. Нік не встиг порахувати в голові, скільки ж грошей на все це треба, як на ходу налетів на Івана, який зупинився відкрити двері. Іван повернувся і пильно подивився на відвідувача. Спочатку погрозливо, а потім як на міського божевільного. Відступив крок назад і пропустив гостя у будинок. Сам заходити не став, а тільки закрив двері. Нік обережно зробив пару кроків, пройшовши в передпокій. Праворуч від нього були двері в іншу кімнату, попереду — великі скляні двері, що вели до зали. Він нерішуче завмер, не знаючи, що робити.

— Ну, чого зупинився? — із залу долинув жіночий голос. — Заходь.

Нік невпевнено зазирнув до зали. Перед ним була середніх розмірів кімната, яку можна було назвати і приймальнею, і їдальнею. Протилежна стіна зроблена з вікон, і яскраве сонячне світло заливало всю кімнату. Посередині стояв великий обідній стіл. За ним, напевно, могло б поміститися чоловік двадцять. Ліворуч від нього на другий поверх вели дерев’яні сходи. Праворуч великий камін, перед яким стояли зручні великі м’які крісла. У кімнаті нікого не було. «Дивно, і хто тоді зі мною говорив?» — подумав він.

— Ну, здрастуй, Ніку. Нарешті ти прийшов, — голос йшов від одного з крісел перед каміном. Гість підійшов ближче і побачив стареньку жінку, яка сиділа у кріслі. Вона була невисокого зросту і повністю втонула у величезному кріслі, тому він її і не одразу помітив.

— Добрий день, Ліно! Вам вже подзвонили і розповіли, що я до вас збирався?

— Ну, Марія відразу подзвонила. Вона знає, що чужаків я сюди не пускаю.

— Значить, ви вже знаєте, навіщо я до вас приїхав? То чи можливо буде подивитися, як ви працюєте і взяти у вас інтерв’ю?

— Звичайно знаю, навіщо ти до мене приїхав. А ось чи знаєш про це ти? Звісно, ти можеш залишитися. Я побесідую з тобою, ти подивишся, а там видно буде. Будеш жити тут, заодно і відпочити зможеш.

— Величезне спасибі, Ліно! А то я боявся, що ви мене проженете. Мене дорогою всі лякали, що навіть на поріг не пустите.

— Й правильно робили, що лякали. Вони ж не знали, хто ти. А чужим тут робити нічого.

— Я тоді збігаю за речами і Михайла відпущу, бо він чекає мене на дорозі.

— Не поспішай. Іван уже пішов за твоїми речами і Михайла він відпустить. А ти поки тут влаштовуйся.

— Аню, йди сюди, — тихо сказала Ліна. Нік роздивлявся на всі боки, але поруч нікого не було.

— Пробачте, що ви сказали? — запитав він розгублено.

— Це я не тобі, — відповіла знахарка.

І дійсно, на другому поверсі грюкнули двері кімнати і чиїсь швидкі кроки зашаруділи по дерев’яній підлозі. Нік обернувся і побачив на сходах молоду дівчину. Вона спритно збігла вниз і зупинилася поруч із кріслом, в якому сиділа мольфарка.

— Але як вона могла вас почути? — запитав Нік. — Ви ж сказали ледве чутно.

— Іноді, щоб тебе почули, немає потреби волати. Та й ти, напевно, забув, де знаходишся? — відповіла Ліна і, повернувшись до дівчини, сказала: — Аню, будь ласка, покажи Ніку його кімнату. Ту, що вчора приготували. Він погостює у нас тиждень. А може і більше. Раптом йому сподобається. І давайте через хвилин тридцять обідати будемо.

Вони піднімалися сходами, намагаючись менше шуміти, щоб не заважати Ліні. Нік йшов за дівчиною і розглядав її красиву фігуру. Він завжди на сходах пропускав дівчат вперед, щоб помилуватися виглядом ззаду.

— Ніку, припини розглядати ноги Ані, — пролунав, як грім, голос Ліни, хоча вона, як завжди, говорила дуже тихо. — Ти не для цього сюди приїхав.

— Ніку, це правда? — Аня обернулася, подивилася на нього і почервоніла. — Припини негайно!

— Хіба я винен, що у неї такі гарні ноги і попа? — з посмішкою відповів гість.

— Що ти собі дозволяєш! — Аня почала ображатися, хоча було видно, що такі слова були їй приємні. — Давай, іди попереду мене.

Нік слухняно обігнав дівчину, нахабно зазирнув їй при цьому у вічі, задоволено помітивши іскорки в них, і залите фарбою обличчя. А ще йому здалося, що хтось внизу в кріслі легенько посміхнувся. Звичайно, це йому здалося. Бачити Ліну він не міг та й голос звучав суворо.

Вони піднялися на другий поверх. Там виявилося чотири спальні і дві ванні кімнати. «Нічого собі! — подумав Нік. — Та тут все, як у кращих будинках!» Навпроти сходів була кімната Івана та Галини, праворуч кімната Ані і ванна, ліворуч кімната Ліни і, як виявилося, гостьова для Ніка. Аня показала йому кімнату. Тут і стала помітна різниця між цим будинком і будинками багатіїв. Кімната була невелика, метрів п’ятнадцять, без обробки, стіни з дерев’яного бруса, як і весь будинок, в ній стояло ліжко, стіл, шафа для одягу і полиці для книг і більше нічого не було.

— А що, телевізора немає? — здивовано запитав Нік.

— Ні. У будинку немає телевізорів, — відповіла Аня.

— А як же ви новини дізнаєтеся, ви що, зовсім передачі не дивитеся?

— А навіщо вони нам? Жахи життя нам нема чого знати. Горя і біди тут і так вистачає, коли люди за допомогою приходять. Пару разів на тиждень Ліні приносять газети. Вона їх читає. Правда, останнім часом рідко. Здебільшого немає їй діла до того, що робиться за межами цього будинку.

— І що, навіть інтернету немає? — із жахом запитав Нік.

— Звичайно ні. Навіщо він нам?

— Ну, ви зовсім відстали від цивілізації. А хоча б книги у вас є? Ви хоч щось читаєте?

— Та книг у нас багато. Ціла бібліотека. Правда, навряд ти зможеш їх прочитати.

— Ну, хоч щось! І чого це я не зможу їх прочитати, вони що, іноземними мовами?

— Можна і так сказати. Ліна знає дуже багато мов. Гаразд, забалакалася я із тобою. У шафі рушники. Поруч ванна. Можеш вмитися з дороги і пам’ятай — через тридцять хвилин обід. Ліна страшенно не любить, коли хтось спізнюється, — вона глянула на годинник і злякалася. — Ой, вже тільки десять хвилин лишилося. Давай швидше! І не спізнюйся!

Нік хотів прийняти душ після дороги. Поїзд хоч і був чистим, але все одно було відчуття, що за ніч бруду набрався. Він зазирнув до шафи. Схопив перший-ліпший рушник, дістав із сумки шампунь, мило і пішов у сусідню кімнату митися. Тут він ще раз здивувався. Ванна виявилася цілком сучасною. Після новин про відсутність телевізора та інета він очікував побачити дерев’яні ванни і відро з холодною водою. А побачив прекрасну сантехніку, плитку, дзеркала. Розглядати і дивуватися було ніколи. Нік швидко заліз під душ, змиваючи з себе дорожній бруд. Прудко помившись і навіть не поголившись, він пішов до себе в кімнату, переодягнувся і спустився у вітальню до столу. Звісно, незважаючи на те, що поспішав, він запізнився. Всі мешканці будинку сиділи за столом і з докором дивилися на нього. На чолі сиділа Ліна, ліворуч від неї Аня, Іван і Галина, а праворуч було відведене місце для нього. І якщо Аня дивилася на нього з невдоволенням, але з часткою розуміння, тому що сама доклала руку до його запізнення, то Іван і Галина буквально готові були спопелити його поглядами. Очевидно, в цьому будинку порядок був залізним. На диво, Ліна не виглядала невдоволеною чи злою. Вона посміхнулася і показала Ніку на його місце за столом.

— Пробачте, — сказав гість, сідаючи за стіл. — Я намагався як міг, але не хотів брудним з дороги за стіл сідати.

— Воно й видно, що поспішав, — сказала Ліна. — Ти хоча б в дзеркало на себе дивився?

— А що? Щось не так?

— Ти навіть не причесався.

— Як? — Нік провів руками по волоссю. І дійсно — він голову витер рушником, але забув причесатися, і воно, як дріт, стирчало в різні боки. Напевно, збоку він виглядав, як міський божевільний.

— Пробачте, — тихо зміг видавити він, весь час намагаючись пригладити неслухняне волосся.

— Нічого. Давайте обідати, — сказала Ліна. — Потім приведеш себе до ладу. Давай я тебе познайомлю із мешканцями цього будинку. Аню ти вже знаєш. Вона моя учениця і, якщо не піддасться спокусам, незабаром замінить мене. Іван і Галина — це мої головні помічники. Якби не вони, я б нічого не встигала робити по дому. Так що в усьому, що стосується будинку, вони головні, і їх треба слухати. Ну а нашого гостя звати Нік. Я думаю, що він сам про себе розкаже.

— Та розповідати власне і нічого. Таке відчуття, що ви більше про мене знаєте, ніж я сам. Я журналіст популярної столичної газети. Вже багато років пишу про магів, екстрасенсів і різних неординарних людей та події. Приїхав, щоб взяти інтерв’ю у Ліни. Про неї мені розповіла мольфарка Галина, яка тут навчалася, і всі ви її знаєте.

— Та вже знаємо, — якось несхвально сказав Іван.

— Вона тут пробула півроку, нахапалася азів й втекла, — додала зі смутком Ліна. — Хоча дівчина була не без таланту. Правда, для неї слава і гроші завжди були на першому місці. Як зрозуміла, що тут треба довго вчитися і якщо залишиться, то грошей і слави не буде, то відразу й втекла. Як вона поживає?

— На мою думку, чудово, — відповів Нік. — Відкрила собі лікарню і гроші заробляє досить непогані.

— Ну і нехай. Раз так хотіла. Біди від неї не буде, хоча і допомоги теж небагато. Але головне своє завдання вона виконала, — сказала Ліна і продовжила обідати.

— Це яке завдання? — запитав Нік.

— Ти краще їж, а то все холоне. Галина що, даремно обід готувала? — мольфарка уникла відповіді на питання.

Розмова обірвалася і ніхто не хотів більше говорити. Гість із задоволенням з’їв весь обід і розглядав інших. Загальну ситість і післяобідню млість порушила Ліна.

— Ну, якщо всі вже поїли, треба трохи розім’ятися. А то будемо товстими, як Нік.

— І нічого я не товстий! — просто для пристойності огризнувся той, хоча вже давно прекрасно розумів, що набрав чимало зайвих кілограмів.

— Ну, звичайно, не товстий. Це ти запаси зробив на випадок ядерної війни, — відповіла посміхаючись Ліна. — Нема чого розсиджуватися. Ти сюди навіщо приїхав?

— Інтерв’ю у вас брати і відпочити трохи.

— Ну, ось і будеш брати своє інтерв’ю. А тим часом в лісі пройдемося. І жирок розтрусимо, і поговоримо. А Аня заразом трав потрібних назбирає. Саме сезон. Та й завтра хворого повинні привезти, підготуватися треба.

— А я що? Я завжди за, — відповів Нік. — Пройтися — це чудово!

— Ну, от і добре. Ідіть перевдягніться і підготуйтеся. Через півгодини підемо. І ще. Ніку, зроби щось зі своїм волоссям. А то ти переполохаєш і розвеселиш всіх звірів у лісі.

Всі ще раз подивилися на гостя і не змогли втриматися від посмішок. Як він не пригладжував неслухняне волосся весь обід, воно, як і раніше, стирчало в різні боки.

Через двадцять хвилин столичний візитер переодягнений, з прилизаним волоссям і диктофоном у кишені, готовий сидів на сходах перед будинком і, зігрітий полуденним сонцем, боровся зі сном. Зазвичай в місті він не любив обідати. Він їв тільки ввечері, аби весь день думки залишалися світлими і можна було працювати. Тому після дороги і ситного обіду його зовсім розморило. Спочатку він підозріло дивився на ворона, який сидів на відкритих воротах у двір. Потім, намагаючись викликати у того реакцію, почав кривлятися. Ворон деякий час нерухомо дивився на чоловіка, але, очевидно, зрозумівши, що нічого розумнішого, ніж кривляння, від нього не дочекаєшся, покрутив осудливо головою та відвернувся. Дражнити виявилося більше нікого, і у Ніка почалися злипатися очі, вимагаючи негайного сну. І якщо спочатку, побоюючись, що в них вставлять сірники, очі робили вигляд, що слухаються, то з кожною хвилиною вони все більше і більше важчали і в результаті зовсім злиплися.

— Ну, маєш тобі, — Нік почув над головою голос Ліни і виринув зі сну. — Це ж треба було їхати сімсот кілометрів, щоб спати у мене на ґанку.

— Я щось зовсім засинаю, — промимрив у відповідь він. — Дорога, ситний обід і сонце зовсім мене заколисали.

— Гаразд, зараз будеш бадьорим, — Ліна щось прошепотіла в долоню, відкрила її та дунула в обличчя гостя.

Нік нічого не встиг помітити, як в обличчя повіяло прохолодним вітерцем і сонливість як рукою зняло. Він покрутив головою, не вірячи в те, що сталося. Це було так несподівано і незвично. Він дійсно відчув себе бадьорим.

— А це що, якесь заклинання? — захоплено запитав він у мольфарки.

— Так, — буденно, ніби нічого не сталося, відповіла Ліна. — Ти б себе бачив збоку. Який з тебе мандрівник? Спав би, напевно, до вечора. А нам треба пройтися.

— Ти ба! — все, що зміг із себе видавити ошелешений Нік. Він вперше побачив, щоб так легко, ефективно і якось навіть буденно застосували щось чарівне. — А можете мене навчити? А то часто на роботі ніяк зі сном впоратися не можу.

— Можливо, і навчу, — відповіла Ліна.

Тут з дому у двір вийшли Іван і Аня. Ліна відкликала вбік Івана і, очевидно, почала йому давати завдання на той час, поки їх не буде. Іван збирався їхати в село по продукти. Нік підійшов до Ані і збуджено та плутано почав розповідати їй про те, що тільки-но з ним сталося.

— Ти уявляєш, мене розморило сонцем і я майже заснув на сходинках. А Ліна підійшла, щось прошепотіла, дунула на долоню — тут вітер мені в обличчя, і сонливість пройшла. Просто дива!

— Ну, ти ж сюди за цим і приїхав. Чому тоді дивуєшся? Хоча мені поки рано такі речі робити. Тут разом повітряна магія і магія впливу. А я поки тільки окремо можу, та й то не дуже складні.

— Блін, як у кіно якомусь! Магія. Заклинання. Я стільки всякого побачив, але в це мені повірити складно.

— Ти ж на кілька днів приїхав. Тому, можливо, побачиш і не таке.

— Агов, молоді люди, чого стали і базікаєте! — гукнула до них Ліна. — Пішли, а то Нік знову зараз засне.

— Ні, вже тепер точно не засну.

— От і добре, — сказала мольфарка.

Вони пішли навколо будинку в сторону лісу, який, здавалося, починався прямо за будинком. Ліс був настільки густий і дерева стояли так близько один від одного, що Нік не бачив ні найменшої можливості пролізти між ними. Проте Ліна прямо крокувала на дерева. І тут йому привиділося, що дерева розійшлися і перед ними відкрилася невелика стежка в лісі. Він не встиг здивуватися, обернувся, але за спиною вже була суцільна стіна ялин і ніякого проходу в ній не було. Вони розміреним кроком віддалялися в глибину лісу. Стежка поступово піднімалася вгору, тому йти ставало помітно важче. Вже через десять хвилин Нік зрозумів, що йому, міському жителю, тяжко змагатися не тільки з молодою Анею, але і з Ліною. Він притулився до дерева відпочити на секунду. Раптом йому здалося, що позаду промайнули якісь тіні. Він обернувся, але нікого і нічого не побачив. Проте злякався. Йому раптом в голову прийшла думка, що за ними стежать. Швидко зірвавшись з місця, побіг наздоганяти Ліну і Аню, які пішли вперед, розмовляючи між собою. Порівнявшись з мольфаркою, ще не віддихавшись, він випалив:

— Ліно, я думаю, що за нами все хтось іде! Я не бачив напевно, але мені здалося.

— Ну то нехай собі йдуть, — Ліна абсолютно не надала значення відкриттю Ніка. — У цьому лісі, якщо ти зі мною чи з Анею, тобі боятися нічого.

— Тобто без вас є що боятися?

— А ти поки не ходи сюди сам, і все буде добре.

— Я, звичайно, збирався відпочити, погуляти в лісі, але тепер страшнувато якось.

— Що ж ти так боїшся? Ти ж стільки років працюєш з магами та екстрасенсами різними. Міг би вже й звикнути.

— Так їх всіх я знаю. Зі справжніми, сильними, я дружу. А решта, і ті, хто вважає себе екстрасенсами, мені не страшні. Коли щось станеться, то допоможуть справжні.

— А сам не пробував магічно захищатися?

— Мене всі екстрасенси дивилися. Кажуть, що немає в мені ні краплини чогось надприродного.

— Це добре, що не знайшли нічого. Значить, добре заховане. А магія — це не щось надприродне, а зовсім звичайне.

— Може, для вас це і звичайне. Але я мало зустрічав людей з реальними здібностями, які можуть дива показувати.

— Та не дива це! Забава. А магів дійсно мало. Так вже сталося.

— А що означає «добре заховане»?

— Те й означає. Ти не переживай. Раз сильні сказали, що нічого немає — значить немає.

— А може бути, що є? — не вгамовувався Нік. Йому стало страшенно цікаво, а раптом він теж володіє силою.

— Ніку, що можу знати я, лісова знахарка, якщо кращі сказали, що немає. Ну, значить немає, — ухилилася від відповіді Ліна. Але було відчуття, що вона спеціально закрила тему.

Тим часом вони дійшли до невеликої галявини. Дивне це було місце. Ніби хтось гігантським ножем прибрав дерева і зробив цю поляну. Посередині неї стояли кілька каменів, утворюючи місце відпочинку, а в центрі між ними було старе невелике попелище, наче хтось шашлики смажив на пікніку.

— Аню, ти пам’ятаєш, які трави тобі треба зібрати? — звернулася Ліна до учениці.

— Так, звичайно.

— Ну, от іди збирай. А ми з Ніком тут посидимо поговоримо.

Дівчина пішла в глибину лісу. Навіть дивно було, як вона без страху віддаляється в густий страшний ліс. Тут Ніку здалося, що на межі галявини з лісом майнули тіні. Причому декілька. І деякі з них зникли в тій стороні, куди пішла Аня. Але знахарка не проявила ніяких ознак хвилювання, і він заспокоївся. Тим часом Ліна вийшла в центр галявини і зручно влаштувалася на одному з каменів. Нік підійшов та сів поруч. Камені, нагріті сонцем, приємно гріли.

— Розпитуй. Що ти хотів знати? — почала мольфарка.

— Я вже такого надивився і наслухався, що навіть не знаю, з чого почати, — Нік витягнув з кишені диктофон та приготувався записувати.

— Я бачу, ти підготувався. Записувати будеш, — помітивши диктофон, сказала чаклунка і дуже хитро посміхнулася. — Ну-ну, записуй.

— Ліно, розкажіть про себе спочатку. Про те, як ви відчули, що у вас є дар. Про те, як і у кого ви навчалися цьому.

— Знаєш, Ніку, поки не можу тобі всього розповідати. Давай я краще розкажу трохи про магію.

— Он, дивіться! — він схопився, показуючи рукою на кінець галявини. — Знову ці тіні, що я бачив раніше. Вони за нами стежать!

— Звичайно, стежать. Це їхня робота.

— Кого це їх? І що це за робота — стежити за нами? — Нік злякано озирався на всі боки, намагаючись побачити сторожів.

— Я ж сказала, що тобі нічого боятися в цьому лісі зі мною, — Ліна спокійно дивилася на нього. — Це Вова і Роксана.

— Які ще Вова і Роксана? Мені все це не подобається!

— Добре, щоб ти заспокоївся, я попрошу їх вийти до нас, хоча не думаю, що тобі від цього стане легше, — Ліна повернулась в ту сторону, де востаннє Нік бачив переслідувачів, і тихенько сказала: — Вова, Роксана йдіть до мене.

А далі сталося те, що налякало гостя ще дужче. З лісу вийшли два великих вовки і спокійно попрямували до них. Це були ті звірі, яких він бачив у лісі, коли під’їжджав до будинку мольфарки. Хоча для нього всі вовки були на одну морду. Нік завмер від страху, боячись навіть поворухнутися. Тварини пройшли повз нього, майже торкаючись. Було відчуття, що серце ось-ось вистрибне з грудей. Він любив собак і навіть деякий час у нього вдома був алабай, теж, до речі, немаленький собачка. Але тут вовки!

— Та сядь вже ти, — спокійно сказала Ліна. — А то серце вистрибне і налякаєш мені Вову і Роксану. Вони тебе не чіпатимуть.

— Я з кожною хвилиною боюся все більше і більше, — сказав Нік, сідаючи на камінь. Вовки підійшли до жінки і вляглися поруч, не звертаючи на нього ніякої уваги.

— Що ж ти такий полохливий! Та у тебе в місті небезпек в тисячу разів більше, ніж тут.

— У місті я все життя прожив. До всього звик, — все ще тремтячим голосом відповів Нік.

— І тут звикнеш. А що стосується Вови і Роксани, то вони мої охоронці. Взагалі-то їх звати Во й Ро. Це спільною мовою щось на зразок король і королева. Той, що більший, — це Во. Він тут головний. А менша — Ро. Але Іван, Галина і Аня так і не змогли звикнути. Довелося дати їм людські імена.

— А що це за спільна мова? — запитав Нік, потроху заспокоюючись, але постійно поглядаючи на вовків. Ті ж, здавалося, заснули, не проявляючи жодної цікавості ані до гостя, ані до розмови, у якій йшлося про них.

— Скажемо так — це мова, якою розмовляли раніше на Землі, а зараз знають тільки маги.

— То це якась стародавня мова, що вмерла? Щось я про таку не чув зовсім.

— Нехай буде так. Так тобі буде простіше зрозуміти. Так ось. Весь світ створений із магії. Він нею наповнений. Але десь наповнений більше, десь менше. Маги — це ті, хто вміє користуватися магічною силою. Магічна сила одна, але маги використовують її по-різному, залежно від свого дару, здібностей і вподобань. Вони її перетворюють в свої сили. Хто — в магію повітря, хто — вогню, хто — життя й багато інших видів. Ти ж читав багато фантастичних книжок. Ось там описані маги цих сил та стихій. Тож не все, що там написано, вигадка.

— Так що, магія все-таки існує й існують інші маги? — не втримався Нік.

Він був настільки збуджений, що навіть схопився з каменю. Роксана відкрила очі і підняла голову у відповідь на його такі різкі рухи. Ліна погладила її по голові і вона знову заспокоїлася й лягла. А Нік, правильно зрозумівши реакцію вовка, сів на місце.

— Так, існує і магія, і маги, — спокійно відповіла Ліна.

— Чудово! Розкажіть мені про це! — Ніка з’їдала цікавість і професійний інтерес. — Про це треба написати. Необхідно розповісти людям.

— Навіть якщо я тобі розповім, а ти напишеш, всі сприйматимуть це як чергову фантастичну книжку.

— Але ви ж можете їм показати, що це правда. Ви ж можете все це магічне?

— Дещо я можу, але геть не все, — з якимось смутком сказала Ліна. — Та й не буду нічого нікому показувати і доводити. Я тут, щоб оберігати цю таємницю, а не всім її розповідати.

— А навіщо ж ви мені це розповіли?

— Значить, на це є підстави. Всьому свій час. Прийде він, ти все дізнаєшся, — відповіла вона і, розлютившись, продовжила: — Ти будеш слухати чи ні?

— Буду-буду. Все, мовчу.

— Магія і сила були на Землі завжди. Завдяки їм міняли землю, гори, річки, моря. Будували міста. Ти ж чув про атлантів. Так ось вони були сильними чарівниками. Вони створювали нову цивілізацію на Землі. Але я не буду тобі зараз розповідати історію атлантів і магії на Землі. Головне, що потім була велика битва між магами. Атланти загинули і разом з ними частина суші, де були основні їх міста. Щоб подальша боротьба не знищила цілу планету, Боги встановили бар’єр для магічної сили. Вона перестала потрапляти на Землю із Всесвіту. Мани на Землі залишилося дуже мало. І це, з одного боку, спасло планету, з іншого — зробила її не магічною. Після загибелі атлантів зникли і більшість їх знань. Лише маленька частина їх використовувалася народами, з якими вони тоді жили поруч. В основному шумери. Але з віками знання про магію розчинилися в часі і в тисячах поколінь. У деяких краях сформувалися слабенькі магічні напрямки. Ти як фахівець у цьому їх чудово знаєш. Це маги, шамани, друїди, мольфари, екстрасенси, вудуїсти і багато інших. Але то були слабкі відлуння колишньої магії. Тому земна цивілізація пішла техногенним шляхом. Люди, щоб спростити собі життя, припинили застосовувати магію, а стали використовувати техніку. Але залишилися й ті, хто береже справжні знання. Нас мало, і ми ретельно зберігаємо свої таємниці. Ось ти згадував Галину, яка у мене вчилася. Ти думаєш, вона хоч щось знає про магію та силу? Та ні, вона навчилася тільки простим першим крокам. Це лише дріб’язок знань. Он Аня у мене вже більше двох років. У неї є здібності, і щось вона вже може. Але їй ще дуже довго вчитися. І аби ти не думав, що все, що я тобі тут розповіла, — марення старої жінки, яка втратила здоровий глузд, я зараз на деякий час дам можливість тобі побачити світ очима мага. Ну що, хочеш? Чи боїшся?

— Безумовно, хочу! — радісно погодився Нік.

— Гаразд. Тоді розслабся, закрий очі і постарайся ні про що не думати.

Він закрив очі та спробував зосередитися. Але викинути з голови все не виходило. Його охоплювала ейфорія від почутого. Магія, сила, чарівники… Це ж просто фантастика наяву.

— Ніку, будь ласка, перестань думати. Ти мені заважаєш. Якщо не можеш звільнити голову, тоді думай про сонце, вітер, небо.

Стиснувши очі ще сильніше, Нік уявив, що дивиться на яскраве сонце. Блакитне небо і на ньому сонце. Він дивиться на нього. Воно полум’яне і ріже очі. По щоках течуть сльози, а він продовжує дивитися на розпечене сонце. Спалах. Він не зрозумів, це був спалах на сонці чи у нього в голові. Обличчя торкнувся прохолодний вітер, і одразу стало легше дивитися на сонце. Воно вже не різало. Воно просто світило. Наче з далеку до нього долинув голос Ліни.

— Все, можеш відкривати очі.

Він нерішуче розплющив одне око, потім друге і спробував подивитися навколо. Йому здалося, що світ, і без того яскравий, ще більше розмалювали додатковими фарбами. Кожен предмет мав ауру. Дерева, каміння, земля і навіть вовки, що лежали поруч. Він подивився на Ліну і побачив її ауру. Вона була срібною із блакитними та білими лініями. Нік подивився навколо і побачив слабкі сріблясті, майже прозорі лінії. Іноді від предметів відривалися зернята, що світилися та вливалися в ці лінії. І тут ніби клацнули вимикачем. Навколо стало темно. Він повернувся, але довкола була темрява. І знову голос Ліни:

— Можеш відкривати очі.

Нік від подиву злякався. Але у нього ж відкриті очі! Невже він став сліпим?

— Ніку, відкривай очі. Не бійся, — голос жінки був все наполегливішим.

Гість зібрав волю у кулак та заплющив очі, а потім відкрив їх знову. Навколо був ліс. Він був на тій самій галявині. Кругом нічого не змінилося, тільки зникли додаткові фарби.

— Ну, що ти бачив? — Ліна підійшла до нього і поклала долоню йому на чоло. Рука була прохолодна і повернула трохи спокою його думкам.

— Я бачив аури всіх предметів, бачив лінії, бачив зернята, що світилися. Що це все таке? Що я бачив? А може, це від того, що я довго дивився на сонце?

— Та ні, сонце тут ні до чого. Ти побачив магічний світ. Ось так його, якщо захочуть, бачать маги. Сріблясті лінії — це лінії сили, хоча й дуже слабенькі. А зернята, що світяться, — це часточки сили, з яких і складаються магічні лінії. Черпаючи з цих ліній або збираючи ці часточки в собі, маги використовують силу для створення заклинань, ритуалів або дій. Але ти бачив тільки маленькі зернята, а навіть для простенького заклинання їх треба чимало. Тому згасло чародійство на Землі. Бо нема де взяти ману. Так спільною мовою позначають часточки магічної сили.

— А як маги перетворюють силу в заклинання?

— Такий дар дається Богами. Але маючи дар, все одно треба вчитися, щоб користуватися силою. Є, правда, випадки спонтанного використання сили. Наприклад, у людини є талант до вогненної магії. Він про це не знає. І його хтось розлютив. Він викрикнув щось зі злості, а разом зі словами у кривдника може полетіти вогненна куля. А от повторити спеціально він вже не зможе. Ось щоб свідомо користуватися магією, потрібно вчитися.

— А ті учні, які у вас були, Галина, наприклад, вони мали талант?

— Галина мала, правда, посередній. А до того ж вчитися довго не хотіла. Добре, що талант у неї був нешкідливий, лікарський. А був би вогняний чи водяний! Вона б бід натворила через невміння. Ось у Ані теж лікарський талант. Ще їй із природою подобається працювати. Може змушувати дерева рости швидше, може вовка вилікувати, струмок знайти, стежинку в лісі. Найголовніше, що їй це подобається. І вчитися подобається. Якщо не кине, буде замість мене.

— Ліна, а у вас якого роду дар?

— У мене? Я б назвала його людський. Я можу вилікувати людину, а можу змусити щось зробити. Можу і вбити. Але поки не доводилося такого робити. Але потроху за стільки років всілякої магії навчилася. І повітряної та водяної. Тільки вогонь мене погано слухається.

— А скільки вам років?

— А ти як вважаєш?

— Я думаю років сімдесят-вісімдесят.

— Трохи помилився. Мені сто п’ятдесят чотири роки.

— Нічого собі! Та ви найстаріший житель Землі виходить!

— Маги можуть довго жити. Хоча навіть для них середній термін сто десять — сто двадцять років. Так що за всіма мірками мені не довго залишилося.

Нік хотів ще щось запитати, але тут з лісу на галявину вийшла Аня і відволікла його. Вона несла повну корзину різних трав, а поруч з нею біг ще один вовк. Вони наблизилися до Ліни і Ніка. Вовк підійшов до двох інших та спокійно ліг, не звертаючи на чужинця ніякої уваги. Ліна відволіклася від розмови, взяла кошик у Ані і почала перебирати трави, які зібрала дівчина.

— Молодець, — похвалила Аню мольфарка. — Гарні трави назбирала. Сьогодні ввечері зроби знеболюючі ліки на завтра. Нехай настоюються. Гаразд, засиділися ми тут. Пішли додому. Скоро темніти почне.

Нік позіхаючи встав з каменю. Він подивився на годинник і здивувався. Вже минуло більше трьох годин, як вони вирушили в ліс. І дійсно скоро буде темніти. Помітивши рух, до нього підбіг вовк, який ходив з Анею. Нік сіпнувся вбік від несподіванки та страху. Але вовк не нападав і не гарчав, а просто підійшов до нього, обнюхав і став поруч. Столичний гість стояв, боячись поворухнутися.

— Не бійся, — сказала Аня. — Це Прайм. Син Вови і Роксани. Ліна їм дала знати, що ти свій. Так що тепер вони і тебе оберігати будуть. А Прайм любить нових. Він молодий і йому подобається гратися. Так що будь готовий з ним повозитися.

Додому вони дісталися, коли вже почало темніти. Вовки залишилися на межі лісу. Прайм спробував було побігти за новим товаришем, але Вова рикнув на нього і він зупинився. Зробивши крок із лісу, Нік помітив, як за спиною зімкнулися непролазною стіною дерева. У цей день він побачив стільки незвичного, що навіть не здивувався черговому диву.

Вечеря пройшла без будь-яких пригод. Здавалося, що присутність гостя все ще бентежила мешканців будинку. Говорили за їжею мало і більше про домашні справи. Коли ж поїли, Ліна відправила Аню готувати настоянку на завтра. Нік хотів було подивитися, як це робиться, але мольфарка попросила його залишитися. Вони сіли в зручних кріслах перед каміном. Незважаючи на спекотну погоду на вулиці, камін горів, але було дивно, що при цьому біля нього не було жарко, а просто приємно тепло. Напевно, і тут не обійшлося без магії.

— Ну що, Ніку, як тобі сьогоднішній день? — запитала Ліна.

— Дуже насичений. Стільки всього побачив. Я вже більше десяти років пишу про всякі екстрасенсорні й незвичні дива, але такого не бачив.

— Ти просто справжніх чародіїв ще не зустрічав. Всі, кого ти бачив, це люди, які або взагалі не мають нічого спільного з магією, або спонтанні майстри, що випадково іноді користуються силою.

— А багато є справжніх магів?

— Та ні, дуже мало. Я ж казала, що сили немає на Землі. Та й знань багато було втрачено.

— Ліно, але ж ви за стільки років могли б виховати не один десяток!

— Ніку, я не можу тобі все зараз розповідати. Можливо, прийде час і я зможу це зробити. Я ж тут не дуже давно. Тільки останні тридцять років. Ти знаєш, чародіїв в принципі не може бути багато. Для сильного мага треба мати дар. Боже Зерно. Або, як його ще називають, магічне Зерно. А потім ще довго і важко вчитися. Але тут мало сили, та й посидючих учнів мало. Всі хочуть швидко вчитися і одразу стати славетними.

Нік допоміг Ліні піднятися, і вони пішли в лабораторію. Як виявилося, вхід туди був захований під сходами. Вірніше, там було два входи. Один на кухню, а другий вів у ще одне приміщення. Воно було якраз за стіною від великої кімнати. Він зайшов за жінкою і зупинився, аби роздивитися навколо. Комірчина була немаленька і швидше нагадувала якусь старовинну алхімічну лабораторію. Уздовж стін розташувалися стелажі з книгами. У дальньому кінці кімнати був великий стіл, на якому стояли різні склянки, баночки, колбочки. На звичайній електроплиті стояла невелика посудина, у якій щось готувалося. Воно кипіло і намагалося втекти. Посеред кімнати стояли кілька столів. Мабуть, це приміщення використовували ще й для навчання. Нік підійшов до столу і став поруч із Ліною. Вона із серйозним виглядом заглядала у киплячий казан, перевіряючи роботу Ані. Він відчув себе, як у хаті якоїсь казкової чаклунки. І тільки електроплитка трохи псувала це відчуття.

— Скільки ти його вже вариш? — запитала Ліна.

— Уже двадцять хвилин кипить. Думаю, ще хвилин п’ять і буде готове, — відповіла Аня.

— Правильно. І колір вийшов потрібний.

— А що ви готуєте? — запитав Нік.

— А це настій для хворого, якого завтра мають привезти, — сказала Ліна.

— Так ви ж ще не бачили пацієнта, як знаєте, чим лікувати його?

— Пацієнта ми бачили. Та й травами там не допомогти. Серйозна магія буде потрібна, а настій — щоб зняти біль і щоб гоїлося швидше.

— А що за хвороба?

— Камінці у нирках, — відповіла Ліна.

— Та ж зараз їх навчилися дробити й виводити і в звичайних лікарнях!

— Була вона в лікарнях. Пробували. Подрібнити не виходить. Можуть різати, але там старенька бабуся. Не можна їй на операцію. Не виживе. Та й камінці дуже великі. От мене і попросили врятувати. Люди знають, що всякі застуди та прищі я лікувати не буду. І вже з дурницями не бігають. Тільки коли іншого способу немає або лікарі не можуть. Гаразд, піду відпочивати. Аню, ти тут все закінчи і теж спати. А то завтра зранку хвору привезуть — треба буде нею займатися. Ніку, а ти особливо Ані не заважай.

Зранку він прокинувся від стуку у двері й голосу Ліни.

— Ніку, прокидайся! Проспиш усе найцікавіше. Скоро буде сніданок, а потім привезуть хвору. Ти ж хочеш побачити, як лікують у цьому будинку?

— Встаю-встаю, — простогнав Нік. Накрив голову подушкою, повернувся спиною до дверей і щільніше стиснув очі. — Я вже старий, хворий і ледачий. Вчора весь день ганяли мене лісом, а сьогодні виспатися не дадуть.

— Авжеж! Ну просто старий дід. Ти ще скажи, що найстаріший в цьому будинку, — відповіла Ліна. — Давай вставай. А то я допоможу тобі зараз.

Нік не встиг здивуватися тому, що Ліна чула його репліку, адже він пробурмотів її собі під ніс, як на нього почав капати справжній дощ. Він намагався сховатися під ковдрою, але струмені води, вигинаючись зміями, заповзали під ковдру і наполегливо лізли в обличчя.

— Все, я встаю. Не треба води більше! — почав благати Нік.

Як по команді дощ, що лив ніби зі стелі, раптово припинився. Він сидів мокрий на ліжку і дивився на двері. Йому здавалося, що за нею в повітрі висить незрима посмішка Ліни. «Ну, прямо як у Керролла в „Алісі“, — згадалося йому. — Кіт зник, а його усмішка ще якийсь час висіла в повітрі. І вмиватися не треба, який сенс після повноцінного душу», — подумав він, але все-таки пішов у сусідню кімнату приводити себе до ладу.

Сніданок пройшов спокійно. Відчувалося, що його присутність нікого вже не дивувала і не бентежила. За столом було трохи більше розмов, правда, стосувалися вони побутових питань. Всі чекали хвору, але ставилися до цього як до звичайної рутинної процедури.

Коли закінчили снідати і допивали каву, Ліна ніби щось відчула. Вона поставила чашку, було помітно, як вона внутрішньо зібралася, встала з-за столу і пішла до себе в кімнату. Аня теж лишила недопиту каву і пішла в бібліотеку. Нік допив ранковий чай і чекав, що буде далі. Через хвилин п’ять Ліна вийшла зі своєї кімнати, спустилася вниз і зайшла до бібліотеки. Ще через кілька хвилин вони вийшли звідти вдвох з Анею. Гостю здалося, ніби він потрапив у якусь книгу з фентезі.

Мольфарка була одягнена, як справжній маг. Ну, принаймні, в уявленні Ніка. На ній було довге до підлоги блакитне плаття, знизу оброблене срібними смугами. Поверх сукні накинуто легкий плащ синього кольору, оброблений з усіх країв боків золотими смугами у вигляді візерунків. А на грудях — великий візерунок. Коли половинки плаща з’єднувалися, узор утворював птаха. Птах був срібний. А ще пояс. Досить широкий, він, здавалося, був зроблений із золота. Але це не так. Він шкіряний і весь вкритий золотими візерунками. А в пряжку був вправлений гарний камінь небесно-блакитного кольору. В руках вона тримала гарну різьблену палицю. Не чарівна паличка, не посох, а саме невелика тростина. І ніяких каменів, куль або артефактів на вершині її не було, проста трость. За Ліною йшла Аня, несучи глек. Дівчина була одягнена в просту сукню і ніякі ознаки не вказували на те, що вона теж належить до магів. Збоку вони виглядали дуже урочисто. Ліна подивилася на Ніка і сказала:

— Чого розсівся? Ти ж хотів подивитися на справжню магію. Пішли. Вже привезли хвору. Треба допомагати.

Нік струснув головою, щоб вийти із заціпеніння і, схопившись з-за столу, попрямував за ними. Ліна забрала у Ані глечик і пішла в кімнату, яка служила їй приймальнею для хворих. Дівчина потягла Ніка на вулицю зустрічати пацієнта.

На ґанку до них приєднався Іван. Разом вони відправилися до двох дубів посеред галявини. Там їх уже чекали. Двоє людей підтримували стару жінку. За ними стояв Михайло з возом. Напевно, він був таким собі містком, який з’єднував село і будинок мольфарки. Двоє чоловіків середнього віку підтримували під руки жінку, яка, мабуть, від болю мало не втрачала свідомість. Аня підійшла до неї і простягнула горнятко з напоєм.

— Випийте, будь ласка, Марто. Вам стане трохи легше, — сказала вона жінці.

Хвора, насилу тримаючись, надпила трохи. Очевидно, там був якийсь болезаспокійливий настій, тому що через хвилину вона відчула полегшення і вже твердіше змогла стояти на ногах. Це було дуже доречно, інакше Івану й Ані довелося б її нести. Вони взяли її попід руки і тихенько повели до будинку. Нік подивився на тих, що залишилися. Вони мовчки стояли і дивилися услід. В їх очах читався страх і надія.

— Все буде добре, — незрозуміло чому і навіщо сказав він їм. Розвернувся і поспішив наздоганяти Івана і Аню.

Вони увійшли в кімнату і поклали жінку на ліжко. Напевно, в настоянці були також снодійні трави, бо хвора заспокоїлася та почала засинати. До неї підійшла мольфарка і поклала руку на голову. Нік помітив між рукою і головою невелике синє світіння. Ліна відірвала руку і, повернувшись до нього, сказала:

— Зараз я дам тобі ненадовго магічний зір, як там на галявині, щоб ти міг бачити все більш детально. Розслабся і звільни голову від думок.

Знову був спалах світла, і Нік удруге побачив світ магічним зором. Поруч він побачив Ліну. Її аура світилася набагато сильніше, ніж минулого разу, в ній стало більше білих ниток. Потім він подивився на Аню. Її аура була значно слабшою, ніж у знахарки, і складалася з переплетення сріблястих та зелених ниток. Поглянув на хвору. У неї була зовсім слабка, тьмяна аура сірувато-зеленого кольору. На місці, де камінці в нирках викликали біль, помітні були червоні вогняні плями. Він знову подивився на Ліну. Тростина у її руках почала іскритися і світитися блакитним вогнем. Потім цей вогняний струмінь почав стікати і збиратися в долонях у цілительки. Вона прошепотіла кілька слів, і весь магічний потік перейшов на жінку. Він увійшов у неї і через все тіло дістався до однієї з червоних плям. Та стала пульсувати і ставати яскравішою. Потім розділилася навпіл. Через деякий час ще розділилася і так почала дробитися. Раптом в голові у Ніка знову спалахнув вогонь і він перестав бачити магічним зором. Він смикнувся і покивав головою, щоб звикнути до звичайному зору і відновити думки.

Ліна стояла біля ліжка. Її руки були на грудях у хворої. Вона, здавалося, завмерла і тільки губи щось шепотіли. Він вийняв мобільний, щоб подивитися котра година. Виявляється, він бачив магічним зором більше сорока хвилин. «Напевно, час в тому стані йде набагато швидше», — подумав Нік. Ще близько години Ліна нерухомо простояла біля хворої. Аня невідривно дивилася на неї. Ось нарешті мольфарка прибрала руки і похитнулася. Учениця миттєво підскочила і підхопила її, дбайливо посадивши на стілець. Минуло ще пара хвилин, коли цілителька відкрила очі і подивилася на них.

— Ох, важко. Щось старою я стала, — сказала вона втомленим голосом ледве чутно.

Аня подала їй глечик із напоєм. Та зробила декілька ковтків і відкинулася на стільці. Кілька хвилин тільки дихання пацієнтки порушувало тишу в кімнаті.

— Бачиш, Ніку, як нелегко використовувати магію. І це я тільки півроботи зробила.

— Ліно, я бачив, як енергія з вашого посоха стікала до вас.

— Це не зовсім посох. Це моя магічна тростина. Маги самі є накопичувачами магічної сили. Але часто цього не досить. Тоді використовуються й інші накопичувані. Наприклад: персні, амулети, браслети, посохи або, як я, тростину. Я вже стара і навіть для таких не особливо складних магічних вправ мені потрібно витрачати всю свою накопичену енергію та ще й спустошувати посох. А тепер ще доведеться з каменю взяти, щоб доробити роботу.

— А я думав, що магу достатньо пальцями клацнути, якесь заклинання проговорити, і саме все зробиться, — сказав Нік.

— Ну, часто так і буває. Але тут проблема в тому, що каміння всередині організму і їх треба роздробити так, щоб людина залишилася живою, та ще й нирки не сильно пошкодити. Будь це якийсь камінь на землі, то роздрібнити його можна було б простим заклинанням повітряного молота. А так мені доводитися акуратно повітряною силою роз’єднувати камінці, які утворили великий камінь, доти, поки всі вони не стануть завбільшки з піщинку, щоб вийшли самі, без проблем для пацієнта. Ось відрізати щось можна було б крижаним мечем. Раз — і готово. А тут значно дрібніша і кропітка робота. Завжди плетіння тонких заклинань значно складніше, хоча потім підтримувати їх менше магічної сили потрібно. Гаразд, треба відпочити і закінчити тут. Аню, коли Марта прокинеться, даси їй знову знеболюючого і снодійного. А мені варто полежати трохи. Після обіду продовжимо. Ніку, а як тобі на все це дивитися магічним зором?

— Вражаюче, — відповів він.

— Я витратила занадто багато сили на хвору, тому не могла довго утримувати твою здатність бачити магію.

Після обіду сеанс було продовжено. Правда, не володіючи магічним зором, Нік вже не міг бачити всієї картини і тільки спостерігав за Ліною. Після лікування вона пішла відпочивати, а за хворою, яка скоро повинна була прийти до тями, залишилася доглядати Аня.

— Аню, а ти так можеш? — запитав Нік.

— Ні, звичайно, хоча я і можу бачити магічним зором, коли захочу, але сплести таке складне заклинання мені не під силу. От якби камінь лежав на долоні, то розчавити його, напевно, я б змогла, а щоб так тонко і так довго — мені ще багато чому вчитися треба.

— А складно сплітати заклинання?

— Спочатку заклинання не сплітаються, а використовують вже готові прості шаблони, а після того, як навчишся правильно робити прості магічні дії, тоді починають вчити працювати з потоками магічної енергії і самим створювати з неї щось. Але хоча я і пробувала, у мене поки не виходить. Та й Ліна каже, що, навіть якщо я довго буду вчитися, то все одно більше зможу правильно лікувати травами, ніж магічними заклинаннями.

— А як давно вона тебе вчить?

— Уже років зо два. Але більше травам і природним силам. Магію ми почали вчити десь півроку тому. Тоді вона активувала моє Зерно і я почала бачити магічним зором і навчилася використовувати ману.

— І як тобі, подобається?

— Звичайно, це так цікаво! Але дуже багато і довго треба вчитися.

Нік хотів ще щось запитати у Ані, але тут прокинулася хвора. Дівчина відразу дала їй попити приготованого відвару і показала знаками гостю, щоб більше на заборонені теми не говорив при сторонніх.

— Ну ось, лікування пройшло добре, — сказала Аня пацієнтці. — Камінці Ліна роздрібнила. Зараз треба багато пити, щоб пісок вийшов сам. Трохи болітиме в спині, але через кілька днів мине. Я ось тут вам залишу глечик з відваром, ви його пийте і буде легше. А завтра до обіду вже можна буде їхати додому.

— Спасибі тобі, донечко, — сказала Марта. — Я вже місяць від цього болю навіть спати не могла. Бога молила, щоб швидше до себе забрав. Я зараз як на світ народилася. Нічого не болить. Ліна просто свята. Мене з того світу, можна сказати, витягла.

— До вечора вам вже легше буде, ось ви їй все самі і скажете, а зараз просто полежіть спокійно, багато пийте і відпочивайте, — промовила Аня і вийшла з кімнати, виштовхавши попереду себе Ніка.

Після вечері він заглянув у палату до хворої. Та спала, як немовля. Очевидно, біль минув і вона змогла нарешті виспатися спокійно. Ліна, повечерявши, влаштувалася в своєму зручному кріслі перед каміном і дивилася закритими очима на вогонь. Вона втомилася, тому Нік вирішив не турбувати її своїми питаннями. Він вийшов на вулицю, щоб насолодитися вечірньою прохолодою, але комарі швидко загнали його назад в будинок. Аня щось читала в бібліотеці і попросила його не заважати. Тому він пішов до себе в кімнату і взявся записувати в комп’ютер все, що побачив і дізнався за останні два дні. Так і заснув разом з ноутом на ліжку. Ноуту через півгодини набридло слухати хропіння власника, тому він вимкнувся. А може, просто закінчилася зарядка батареї.

Вранці Нік схопився з ліжка, як тільки-но почув голос Ліни біля дверей. Приймати ще один душ в ліжку йому дуже не хотілося. За сніданком всі були задоволені. Мольфарка відпочила і виглядала бадьорою. Вона запропонувала своєму гостю розгулятися в лісі до обіду. І апетит нагуляти, і поговорити. Перед тим вони заглянувши до хворої і перевірили її стан. Цього разу Ліна і Нік майже не говорили про магію. Жінка сказала, що поки вона не може всього розповідати. Нік не наполягав. Він і так побачив і дізнався дуже багато нового для себе. Вони трохи прогулялися лісом, говорили про природу, про життя, про людей. Поруч був Прайм. Він хотів побігати з новим другом, але Ліна сказала йому щось невідомою мовою і той, ображено подивившись на Ніка, втік. До обіду вони повернулися, аби перевірити хвору. Марта вже не лежала на ліжку, а сиділа у дворі і розмовляла з Анею.

— Як ти себе почуваєш, Марто? — запитала Ліна.

— Я навіть не знаю, що сказати, — відповіла та і почала плакати. — Я вперше за багато років не відчуваю болю. Спасибі тобі, Ліно! Я ніби знову на світ народилася. Хоча вже помирати скоро.

— Ось тепер навіть не думай помирати! — сказала мольфарка. — Хіба ж я даремно стільки сил на тебе витратила? І досить ревіти. Радіти треба!

— То це від радості.

— Аню, ти дала Марті настій для пиття, щоб легше пісок вийшов? — запитала Ліна.

— Так, звичайно. Вона з учорашнього дня його п’є і з собою я їй налила, — відповіла дівчина. — А он вже і сини Марти прийшли.

Хвора піднялася з крісла і повернулася до Ліни. На очах у неї все ще стояли сльози. Вона, мабуть, щось хотіла сказати мольфарці, але не змогла. Лише підійшла до неї і міцно обняла.

— Гаразд-гаразд. Іди вже. Сини он стоять, тебе чекають з нетерпінням, — сказала Ліна.

Марта взяла невеликий глечик із настоянкою для неї і повільно пішла до синів, які чекали її біля двох дубів. Вона весь час оглядалася на Ліну, ніби перевіряючи, чи було це з нею насправді, чи тільки здалося. Нік і Аня пішли з нею, щоб допомогти. Сини, вже теж не молоді, стояли і мало не плакали від радості. Вони обняли Марту, не вірячи, що за день мольфарка повернула до життя їхню маму. Трохи далі стояв біля воза Михайло і просто посміхався, дивлячись на них усіх. Для нього, зв’язкового Ліни із зовнішнім світом, це вже стало звичною процедурою. Він вже не дивувався чудесним зціленням, а тільки радів за людей. Сини посадили Марту на віз і вони повільно поїхали в село.

— Аню, а скільки вони заплатили за таке немаленьке диво? — запитав Нік.

— Поки ніскільки. Ми зазвичай рідко беремо гроші. Звідки в селі великі кошти на лікарів? Але це завжди Іван домовляється. Ми просто просимо, коли треба, продуктів або допомогти в чомусь. Щоб людям не була тягарем наша допомога. Такі їм простіше. Чим везти все на базар, а потім віддавати грошима, набагато легше просто віддати трохи картоплі або молока, або м’яса.

— Тепер зрозуміло, чому вони всі вас так люблять і оберігають, — сказав Нік, і вони пішли до будинку.

Решту дня він провів у приємному ледачкуванні. Іван і Галина, як завжди, поралися по господарству. Вони, як бджоли, весь час знаходили собі роботу. Аня пішла в бібліотеку-лабораторію щось вчити. А він з мольфаркою, розмовляючи про всілякі дрібниці, просто відпочивали в кріслах перед будинком.

— Ніку, ти хотів відпочити, — сказала Ліна. — Ось завтра на цілий день можеш піти гуляти в ліс. Думаю, Прайм із задоволенням тобі складе компанію. Я хочу завтра підготуватися до виїзду в село. Зазвичай ми з Анею раз на два тижні спускаємося до людей, щоб допомогти їм. Вони вже звикли. Ми як лікарі. Приїжджаємо, швидко лікуємо, кого можемо. Оглядаємо інших, призначаємо час прийому тут, кому треба серйозне лікування, і їдемо. Вони до нас приходять не тільки з болячками. Кому порада життєва потрібна, кому порчу або пристріт зняти, а хто просто поговорити хоче. Довіряють вони нам. Я ось думаю, що це і є, напевно, найголовніше призначення магів. Допомагати простим людям, а не бігати замками і кидатися блискавками чи збирати золото та коштовності, ніби дракони. Але для багатьох магів це дуже і дуже нудно. Не люблять вони таку роботу. Їм подавай геройства та подвиги. Та ти й сам їх бачив і знаєш. А вони ж навіть не маги, а так… навіть не учні. Дрібні самоучки. А все одно вимагають слави та грошей.

— Ліно, але щось мені здається, що і ви не завжди жили тихо, мирно і спокійно, — сказав Нік. Він хотів зачепити чаклунку, аби почути розповіді про інших магів і їхні подвиги. Десь у голові промайнуло бажання збігати за диктофоном, щоб нічого не забути, але згадавши, чим закінчилася попередня спроба записати інтерв’ю з нею, він відкинув цю думку, тим більше не хотів перебивати розповідь.

— Всяке було в житті, — з якимось сумом сказала мольфарка. Гостю ж здалося, що в її біографії було багато дивовижних пригод і що вона шкодує про те, що вони закінчилися. — Але я вже казала тобі, що не можу всього розповісти.

— Ну ось, — удавано образився Нік. — Я вже думав почую фантастичні розповіді про магів.

— Може й почуєш, але не цього разу. Якщо судилося, то ти ще тут з’явишся, і тоді, можливо, я зможу тобі розповісти більше. А поки наберися терпіння.

— Ну, якщо все таке секретне, можна мені хоча б в село поїхати з вами, щоб подивитися на вашу роботу?

— Це обов’язково! Поїдеш і подивишся. Але повір, там мало цікавого. Звичайна рутина. Річка людських болячок і проблем. Тобі через півгодини стане нецікаво.

— Ніколи! Ну як магія, тим більше практична, може бути нецікавою?

— От саме практична найбільш нецікава. Її не видно. Та й що може бути цікавого в тому, що я вилікую хворого від якоїсь недуги. Корисно для нього — це так. А от збоку дивитися на все це зовсім нецікаво. Але досить вже тут сидіти, темніє. Треба в будинок перебиратися. Тим більше що Галина вже, напевно, і вечерю приготувала. Піднімайся, ледарю! І мені допоможи. Я все-таки пані немолода. А тобі не завадило б побільше активності, а то трудовий «мозоль» наїв вже немаленький, аж ходити тобі важко.

— Це точно. Важко. А не можна трохи наді мною поворожити, щоб я став знову красивим, струнким чоловіком?

— Тобі що, на подіуми виходити на старості років? Прибрати жир з тебе — справа нескладна, але тобі треба м’язи нарощувати, силу та спритність збільшувати. А це тільки фізичними навантаженнями.

— Та які навантаження! Старий я вже. Мені б поїсти та на дивані полежати.

— Ще раз скажеш при мені про старість, точно в жабу перетворю. Ні, не в жабу, а в зайця і Прайма на тебе нацькую, щоб жир з тебе зігнав.

Решту дня він провів у приємному ледачкуванні. Іван і Галина, як завжди, поралися по господарству. Вони, як бджоли, весь час знаходили собі роботу. Аня пішла в бібліотеку-лабораторію щось вчити. А він з мольфаркою, розмовляючи про всілякі дрібниці, просто відпочивали в кріслах перед будинком.

— Ніку, ти хотів відпочити, — сказала Ліна. — Ось завтра на цілий день можеш піти гуляти в ліс. Думаю, Прайм із задоволенням тобі складе компанію. Я хочу завтра підготуватися до виїзду в село. Зазвичай ми з Анею раз на два тижні спускаємося до людей, щоб допомогти їм. Вони вже звикли. Ми як лікарі. Приїжджаємо, швидко лікуємо, кого можемо. Оглядаємо інших, призначаємо час прийому тут, кому треба серйозне лікування, і їдемо. Вони до нас приходять не тільки з болячками. Кому порада життєва потрібна, кому порчу або пристріт зняти, а хто просто поговорити хоче. Довіряють вони нам. Я ось думаю, що це і є, напевно, найголовніше призначення магів. Допомагати простим людям, а не бігати зáмками і кидатися блискавками чи збирати золото та коштовності, ніби дракони. Але для багатьох магів це дуже і дуже нудно. Не люблять вони таку роботу. Їм подавай геройства та подвиги. Та ти й сам їх бачив і знаєш. А вони ж навіть не маги, а так… навіть не учні. Дрібні самоучки. А все одно вимагають слави та грошей.

— Ліно, але щось мені здається, що і ви не завжди жили тихо, мирно і спокійно, — сказав Нік. Він хотів зачепити чаклунку, аби почути розповіді про інших магів і їхні подвиги. Десь у голові промайнуло бажання збігати за диктофоном, щоб нічого не забути, але згадавши, чим закінчилася попередня спроба записати інтерв’ю з нею, він відкинув цю думку, тим більше не хотів перебивати розповідь.

— Всяке було в житті, — з якимось сумом сказала мольфарка. Гостю ж здалося, що в її біографії було багато дивовижних пригод і що вона шкодує про те, що вони закінчилися. — Але я вже казала тобі, що не можу всього розповісти.

— Ну ось, — удавано образився Нік. — Я вже думав почую фантастичні розповіді про магів.

— Може й почуєш, але не цього разу. Якщо судилося, то ти ще тут з’явишся, і тоді, можливо, я зможу тобі розповісти більше. А поки наберися терпіння.

— Ну, якщо все таке секретне, можна мені хоча б в село поїхати з вами, щоб подивитися на вашу роботу?

— Це обов’язково! Поїдеш і подивишся. Але повір, там мало цікавого. Звичайна рутина. Річка людських болячок і проблем. Тобі через півгодини стане нецікаво.

— Ніколи! Ну як магія, тим більше практична, може бути нецікавою?

— От саме практична найбільш нецікава. Її не видно. Та й що може бути цікавого в тому, що я вилікую хворого від якоїсь недуги. Корисно для нього — це так. А от збоку дивитися на все це зовсім нецікаво. Але досить вже тут сидіти, темніє. Треба в будинок перебиратися. Тим більше що Галина вже, напевно, і вечерю приготувала. Піднімайся, ледарю! І мені допоможи. Я все-таки пані немолода. А тобі не завадило б побільше активності, а то трудовий «мозоль» наїв вже немаленький, аж ходити тобі важко.

— Це точно. Важко. А не можна трохи наді мною поворожити, щоб я став знову красивим, струнким чоловіком?

— Тобі що, на подіуми виходити на старості років? Прибрати жир з тебе — справа нескладна, але тобі треба м’язи нарощувати, силу та спритність збільшувати. А це тільки фізичними навантаженнями.

— Та які навантаження! Старий я вже. Мені б поїсти та на дивані полежати.

— Ще раз скажеш при мені про старість, точно в жабу перетворю. Ні, не в жабу, а в зайця і Прайма на тебе нацькую, щоб жир з тебе зігнав.

— Ой, боюся-боюся, — Нік вже не міг стримати сміху.

— Ти бійся-бійся! Думаєш, не зможу таке зробити? — Ліна вже теж ледве стримувалася, щоб не розсміятися.

— Навіть не сумніваюся, що зможете. Гаразд, завтра піду бродити лісами. Може, якийсь кілограм і скину.

— Скинеш, куди ти подінешся. А може, мені попросити Прайма тебе поганяти?

— Ні, не треба. Я ж помру на першому кілометрі. Я сам потроху буду збільшувати навантаження.

— Ну, дивися, а то пропозиція із зайцем залишається в силі.

Розсміявшись обидва, вони увійшли в будинок, що вже був наповнений чудовими ароматами страв, які Галина подавала до столу.

Темрява і тиша огорнули будинок. Всі полягали спати. Нік ніяк не міг заснути. В місті він звик засинати пізно за книжкою або під бурмотіння телевізора. Тож лежав вдивляючись у темряву, вигадуючи собі цікаві магічні пригоди. Але помалу очі почали злипатися і видумані пригоди переходили в сон. Та насолодитися відпочинком йому не судилося. В коридорі почулися шум і стривожена біганина мешканців будинку. Хтось постукав до нього в двері і звелів швидко одягатися і виходити. Це був Іван. «Напевно, дійсно, щось трапилося», — подумав Нік і не став зволікати з підйомом. Він похапцем одягнувся і вискочив у коридор. Там була стривожена Аня, а інші вже зібралися в залі на першому поверсі.

— Ніку, давай швидше, тільки тебе і чекаємо, — кинула йому Аня, збігаючи по східцях.

— Іду-іду! Що за метушня така? Що трапилось?

Йому ніхто не відповів. І Нік, починаючи розуміти важливість ситуації, швидко почав спускатися до всіх в загальну залу.

— Що сталося? — запитав він у Ліни.

— У селі помирає молодий хлопець. Мені треба терміново до нього. Думаю, що тобі буде цікаво подивитися. Головне встигнути.

— А що з ним трапилося?

— Спробував покінчити життя самогубством. Чогось наковтався. Пігулок якихось.

— Та ми не встигнемо! Тут годину їхати, як мінімум.

— Треба встигнути. Треба спробувати врятувати хлопця. Давай виходь. Всі вже готові, тільки на тебе чекали. По дорозі розповім, що тобі робити доведеться.

Ліна, Нік і Аня вийшли з дому у двір. Гість думав, що, як завжди, в таких випадках біля дубів на них чекатиме Михайло з возом. Але його здивуванню не було меж. У дворі їх чекав новенький позашляховик Range Rover, а за кермом сидів Іван. «Нічого собі, — подумав Нік. — А маги, виявляється, непогано живуть!» Не встигли дверцята машини закритися за ними, як Іван натиснув на газ і авто з ревом помчало. Напевно тільки такий позашляховик і міг тут проїхати. Він згадав, як важко добирався по цій гірській дорозі на возі. Джип страшенно кидало з боку в бік і пасажири ледь трималися, щоб не вилетіти з нього. Але диво британського автопрому виправдовувало все, що про нього читав і знав Нік.

— Ніку, ти будеш мене слухати? — почув він голос Ліни після досить болючого стусана ліктем Ані під ребра. Він захопився дорогою і шаленою роботою машини і не чув, що йому до цього говорила чаклунка.

— Так, вже слухаю, — сконцентрував всю свою увагу Нік. — У мене голова не працює. Я навіть вмитися не встиг.

— Слухай мене, — Ліна не звернула уваги на його репліки. — Ось тобі браслет. Одягнеш його на руку, коли приїдемо. У ньому запас магічної енергії. Я зроблю так, щоб ти бачив все магічним зором. Але якщо мені не вистачить того, що я змогла накопичити, то доведеться тобі мені допомогти. Головне встигнути.

На одному із поворотів позашляховик хвацько обігнав віз, на якому їхали селяни. Напевно це вони повідомили про трагедію.

Всю дорогу до села вони пролетіли хвилин за десять-п’ятнадцять. Іван добре орієнтувався в селі і знав, до якої хати їм треба. Нік навіть не встиг як слід роздивитися вулиці, коли джип заверещав гальмами і, прослизнувши ще метрів десять, зупинився біля одного з будинків. Нічим не примітний дім, яких зараз багато в карпатських селах. Добротна двоповерхова будівля. Видно, що господаря частенько не буває вдома. Будівництво до кінця не було закінчено. Скрізь виднілися недоробки. Так було кругом. Чоловіки рано виїжджали на заробітки і привозили важко зароблені гроші. Починали будувати, потім знову виїжджали заробляти. І так довгий час, будинки потроху росли, а господарі набігами доводили їх до ладу. Ліна напрочуд легко вискочила з машини та повернулася до Ніка.

— Він ще живий! Спробую встигнути. Ти тільки дивися, не втручайся і мені не заважай. Нічого не говори і мене не відволікай. Якщо знадобитися твоя допомога, я скажу тобі.

Чаклунка наблизилась до Ніка і прошепотіла коротке заклинання. І знову, як в минулі рази, той побачив світ магічним зором. Він подивився услід Ліні, що вже забігала до будинку. Її аура була трохи тьмяною. Очевидно, на лікування Марти вона витратила багато своїх сил. Але довго дивитися не було часу. Нік побіг у будинок слідом за Анею та мольфаркою. Вони вбігли до хати. Двері були всі відчинені, а з дому доносились крики та плач. Не знімаючи взуття, вони пройшли у центральну кімнату. У ній панував повний хаос. На підлозі лежав молодий хлопець років двадцяти п’яти. Над ним схилилася жінка і намагалася привести його до тями. Мабуть, це була місцева фельдшерка. Вона силувалася влити хлопцеві якийсь розчин до рота, але руки в неї трусилися і все лилося мимо. Хлопець був без свідомості. Поруч плакала жінка, мабуть, мати хлопця. Стояли ще кілька чоловіків. Але було видно, що ніхто вже не сподівався врятувати самогубця.

— Геть всі звідси! — крикнула мольфарка. Всі обернулися на неї і, впізнавши, навіть не стали сперечатися. Тільки мати хлопця все ще стояла і плакала над сином.

— Я сказала, всім вийти, — ще раз повторила, але вже тихіше. Вона подивилася на матір, і та, намагаючись стримати ридання, залишила кімнату.

Коли всі вийшли, Ліна схилилася над хлопцем і почала шепотіти заклинання.

— Води! — різко кинула магеса в сторону Ані.

Дівчина завченим рухом перекинула на хлопця глечик води. Нік спочатку здивувався, навіщо виливати воду просто на тіло, якщо людина отруїлася. Але підкоряючись рухам рук мага і накладеному заклинанню вода не розлилася по тілу, а почала обертатися, скручуючись в довгий водяний джгут, та, як змія, стала залазити до рота хлопця. Водяна змія вже наполовину занурилася у нього, коли Ліна відірвала від неї погляд і подивилася кудись у куток. Нік перевів погляд туди ж і побачив фігуру людини. Це був середніх років чоловік. З дуже гарними рисами обличчя. Він навіть посміхнувся. У руках він тримав наче вилитий із золота меч, що яскраво світився. Як у сповільненій зйомці, чоловік зробив замах мечем, і тут до нього дійшло, що мало статися далі. Це був ангел смерті. Він хотів перерубати нитку життя молодого хлопця, який лежав на підлозі.

— Не смій, Авізе! — крикнула Ліна. — Ти ж бачиш, він ще живий і я можу його врятувати.

— Так розпорядилася доля, Ліно, — почув Нік голос ангела. — Не тобі вирішувати. Ти і так багато собі дозволяєш в нашій суперечці.

— Він ще молодий, я можу його врятувати!

Ангел нічого не відповів і тільки вогненний меч, намалювавши в повітрі лінію, що світилася, перерубав нитку життя хлопця. За спиною тихо зойкнула Аня. Вона все бачила і чула. І тут до Ніка долинув навіть не крик, а якесь звіряче гарчання Ліни.

— Авізе, даремно ти так! Ти порушив правила. Я врятую його.

Він подивився на Ліну. Її аура розгоралася золотим і червоним кольором. Здавалося, що та стоїть вся у вогні. Вона миттєво забула про ангела з мечем, що чатував поруч, і повернулася до хлопця на підлозі. На диво, нитка життя не обірвалася миттєво. Вона розірвалася, але лінія розриву збільшувалася поступово. Неначе краї нитки не хотіли відпускати один одного. Ліна різко змахнула рукою, розрубавши водяний потік, який продовжував вповзати у хлопця. Тіло самогубця піднялося на кілька сантиметрів від землі. Частина води, що залишалася ще зверху, почала огортати хлопця ніби коконом. Нік помітив, що це сповільнило і без того неквапливе розходження кінців ниток життя. Мабуть, чаклунка намагалася виграти час і не дати кінцям розійтися остаточно.

— Аню, ще води, — крикнула Ліна дівчині. — І ніж принеси!

Аня вибігла з кімнати за водою. Нік встиг помітити пару осіб, що зазирнули в кімнату і з жахом сховалися за двері. Напевно, видовище збоку виглядало дуже страшно. Ліна намагалася прискорити огортання води навколо хлопця. Мабуть, це ще більше уповільнювало смерть. Минуло кілька хвилин які, здавалося, розтягнулися на цілу години. До кімнати вбігла Аня з глечиком води і ножем. Селяни, що стояли за дверима, злякалися ще більше. Ще голосніше почала плакати мати хлопця. І тільки Ліна робила свою роботу.

— Лий воду, — сказала вона Ані.

Та слухняно вилила ще глечик води на хлопця. Вода почала охоплювати його щільнішим коконом і скажено обертатися.

— Дай ножа, — сказала Ліна, практично висмикнувши ніж з руки Ані, мало не порізавшись.

— Ліно, не роби цього! — долинув з кутка голос ангела. — Ти ж знаєш, що на тебе і так зляться. Скоро можуть і до тебе прийти.

— Не лякай мене, Авізе! Я вже занадто довго живу, щоб такого боятися.

— Ліно, ти ж знаєш, що ми до тебе добре ставимося, незважаючи на розбіжності між нами. Не треба зайвий раз дратувати Вищих. Зупинися.

Але договорити він не встиг. Ліна, змахнувши ножем, перерізала вену на зап’ястку і з неї почала литися кров. Вона піднесла руку до водяного кокону і той почав жадібно вбирати кров. Чародійка шепотіла заклинання. І кров не розпливлася по воді, а тонкою цівкою почала рухатися до обірваного кінця нитки життя, наповнила її і почала рости, намагаючись дотягтися до другого кінця. Кінчик нитки почав світитися золотим і з’єднався із відрізаним кінцем. Вся нитка стала цілою. Але якщо вона вся була синьою, то шматочок, що виріс, був золотаво-кривавим. Ліна похитнулася і почала падати. Нік і Аня кинулися до неї, підхопивши під руки. Посадивши мольфарку на підлогу, Аня взялася перев’язувати рану на руці. Ліна подивилася на ангела і посміхнулася. Він пильно подивився на неї і зник. От просто був — і через мить вже його немає. Мольфарка намагалася чинити опір, поки дівчина старалася накласти їй пов’язку, але було видно, що сил на це у неї вже немає. Та як тільки Аня закінчила перев’язувати рану, вона різко встала, відштовхнувши всіх.

— Треба закінчити роботу, — сказала вона. — Аню, відійди, Ніку, давай сюди браслет. У мене всі магічні сили закінчилися.

Нік зірвав із руки браслет і простягнув його Ліні. Одразу у нього потух магічний зір, і він продовжував дивитися далі на все як простий смертний. Тепер він не бачив, що робить з магічними потоками мольфарка. Після кількох пасів руками тіло хлопця опустилося на підлогу. Частина води знову почала скручуватися в джгут і намагатися пробратися в рот потерпілого, а частина звичайною калюжею розплескалася по підлозі. Всі стояли у воді, мокрі. Коли водяній змії вдалося забратися в хлопця, Ліна стала промовляти якесь заклинання. Нічого не відбувалося. Але з останнім словом вона різко вдарила хлопця по грудях в ділянці серця. І хлопець ожив. Ні, він не схопився і не почав бігати, але сам зробив перший подих.

— Ніку, чого стоїш! Давай стілець і переверніть його, — скомандувала Ліна.

Трохи забарившись, він підхопив стілець і поставив на середину кімнати, потім з допомогою Ані взяли тіло хлопця і поклали його обличчям вниз, перехиливши через стілець. Кілька секунд нічого не відбувалося, але потім він почав сіпатися, хрипіти і блювати. Стала виходити вода, яку Ліна загнала всередину. З нею із хлопця виходила отрута і смерть. Кілька хвилин він боровся з водою. І потім затих. Магеса підійшла до нього і поклала руку на голову. Нік через її спину намагався побачити, що саме відбувається. Хлопець відкрив очі і дивився на Ліну. А потім почав плакати. Вона сіла поряд з ним прямо в калюжу води, продовжуючи гладити його по голові, і сказала:

— Дурень. А якби я не встигла?

Поруч з Ніком стояла Аня і теж плакала. Так тривало з хвилину.

— Ну, чого розревілися? — втомлено, але досить рішуче сказала Ліна. — Аню, нехай рідні перенесуть його в ліжко і приберуть тут. Ніку, а ти допоможи мені встати. Сил щось зовсім не залишилося.

Він допоміг їй піднятися і сісти на стілець. Хлопець теж було спробував підвестися, але цілителька суворо гримнула на нього і він залишився лежати. В кімнату вбігло чоловік п’ять сільських. Вони з побожним трепетом наблизилися до мольфарки.

— Ну, чого застигли, наче вкопані! Живий ваш Василь. Покладіть його на ліжко. Переодягніть в сухе. Аня дасть йому напитися зілля. А я перепочину трохи і потім подивлюся, як він.

Двоє чоловіків підхопили Василя на руки і забрали в іншу кімнату. Тут перед Ліною з’явилася мати Василя, відразу ж впала до ніг мольфарки і заплакала.

— Що ж ти плачеш, Катерино? Ти б краще за сином дивилася. Встань. А ну встань негайно і розкажи, що трапилося!

Жінка піднялася з підлоги, ледве заспокоїлася, щоб не плакати, і розповіла.

— Господи, спасибі тобі, Ліно! Врятувала сина з того світу. Вік не забуду!

— Досить скиглити. Ти краще скажи, чому він на такий гріх наважився.

— Так все дружина його, проклята Леська. Молода, а погана геть! Він учора повернувся із заробітків. Шість місяців гарували, як коні. А бригадир їх обдурив. Грошей не заплатив. Та ще й поліціянтів викликав знайомих, щоб ті хлопців вигнали з будівництва. Вони почали бешкетувати і грошей вимагати, а ті їх у відділок, там побили і викинули на вулицю та ще й пригрозили, що посадять, якщо ті з міста не заберуться. Ось мій та ще троє наших вчора і повернулися додому ні з чим. А Леська, стерво, ні щоб заспокоїти, так годину на нього кричала, обзивала. А потім речі зібрала і до батьків втекла. Сказала, що на розлучення подасть. Не потрібен їй жебрак-чоловік. А мій дурень любить її. Весь вечір пив, а потім пігулок якихось наковтався. Добре, що я прийшла його провідати. Побачила його. Корчиться на підлозі. Я фельдшерку викликала та до тебе Мішу послала. Слава Богу, ти встигла!

— Ой, хоч і добрий у тебе син, Катерино, але дурень. Через таке на той світ відправлятися! А невістка у тебе таки стерво. Нехай розлучаються. Не дасть вона йому життя. Я потім з ним сама побалакаю. І дивися мені! Не дай Бог, знову надумає смерть собі заподіяти. Добре, ти тут прибери. А я піду подивлюся, як там Василь.

Ліна пішла подивитися на врятованого. Нік вийшов на вулицю. Біля машини на нього чекав схвильований Іван.

— Ну, як там?

— Та все в порядку. Врятували хлопця. Тільки Ліна, щоб його врятувати, руку собі розрізала. Та й сили всі віддала. Ми її два рази мало не на руках тримали. А ще там ангел був. Посварилася вона з ним. Слухай, якби не бачив своїми очима, ніколи б не повірив! — із захопленням випалив Нік.

— Ох, і не береже вона себе. А з ангелом це недобре. Вона з ними вже не раз сварилася. Злі вони на неї. Я боюся, щоб за нею не прийшли.

— Що не береже — це точно.

Через годину Ліна, Аня і Нік сіли нарешті в машину та поїхали назад додому. Всю дорогу мовчали. Всі бачили, як важко було Ліні, і не чіпали її розмовами. Коли під’їхали, Іван і Аня допомогли їй дістатися до кімнати.

— Так, чого розкисли? — сказала Ліна в кімнаті, коли вони зібралися йти. — Врятували життя хорошій людині. Хіба не для цього ми живемо? Аню, нехай Іван попередить людей, що завтра нас не буде в селі, тож прийом треба скасувати. А ти, Ніку, все-таки після сніданку сходи в ліс погуляй. Тобі зайві кілограми треба скидати.

Цей день і наступний минули спокійно. Нік гуляв у лісі. Ліна відпочивала у себе в кімнаті і навіть їжу Галина відносила їй туди. Аня займалася в бібліотеці, зрідка зазираючи до наставниці, щоб принести настоянку чи отримати чергове завдання. Приходила Катерина, мати врятованого Василя. Вона хотіла ще раз подякувати Ліні за порятунок сина, але Іван не пустив її до мольфарки. Наближався день від’їзду для Ніка. Він дуже хотів ще раз поговорити з Ліною. Але вона весь час була у себе в кімнаті, а турбувати її він не наважувався.

Після вечері він вийшов у двір, щоб останній раз посидіти у цьому затишному місці. Так багато запитань у нього залишалося до Ліни, але в той же час він так багато дізнався, що вистачить не тільки на кілька статей в газеті, але, можливо, і на книжку. Хоча почав думати, якщо він буде навіть стверджувати, що бачив все своїми очима, йому не повірять. Вже дуже фантастичним виглядало все побачене тут. Напевно, приймуть за художню розповідь, ну, або за слова божевільного. Він сидів під великим зоряним небом і дивився на нього. І навіть відразу не помітив, як хтось підійшов і сів поруч.

— І що ти там на небі хочеш побачити? — Нік сіпнувся від несподіванки і обернувся. Це була Ліна. Вона розмістилася поруч у кріслі і з материнською ніжністю дивилася на нього.

— Я не знаю, що хочу там побачити. Раніше я вірив, що десь там є інопланетяни, я навіть вірив, правда, не до кінця, що існують відьми, чорти, ангели, демони і Боги. Але в це все вірилося, як у казку. Дуже далеку від мене казку. Як діти вірять у Діда Мороза. А зараз я побачив, що це «далеке» не так вже й далеко. Що справжня магія може бути не тільки у фантастичних оповіданнях. Іноді мені здається, що я сплю і все це тільки плід моєї нестримної фантазії. Ось зараз задзвонить мобільний, я прокинуся, встану, вмиюся, одягнуся та й піду на роботу. Запишу чергове інтерв’ю з черговим, як мені здається, екстрасенсом. А потім згадаю сон і, якщо не буде ліньки, то напишу фантастичне оповідання. А може, і книжку. А буде ліньки, то просто нічого не буду робити.

— Може, так і буде. Завтра ти повернешся у свій світ і будеш тільки зрідка згадувати все, що ти тут побачив і дізнався.

— Та ні! Не зможу я вже просто так жити. Адже тепер я знаю, що ті, кого я вважав магами і великими екстрасенсами, просто дрібні невігласи. Що десь існують справжні чародії. Що ось сядь на поїзд, і через деякий час я можу приїхати до вас і знову до всього цього наблизитися.

— Можливо, і не зможеш жити, як раніше. Ти послухай мене, стару. Але те, що я тобі зараз скажу, може назавжди змінити твоє життя. Тож ти спочатку виріши, а чи варто тобі це знати?

— Якщо я тут, значить так судилося. І якщо є щось, що стосується мене і мого життя, то я, звичайно, хочу це знати.

— Дивися. Я тебе попередила. Тоді слухай. Пам’ятаєш, я казала тобі, що для того, щоб стати чарівником, потрібно в собі мати Зерно мага. Зазвичай Зерно має той самий колір, як і здібності магів. Наприклад, у мене срібне з блакитним. Це означає, що мені найкраще будуть даватися чари води і ментальні, тобто магія управління людьми. Є червоні зерна. Це колір магії вогню. Коричневий — магії землі і так далі. Іноді колір неоднорідний, як у мене. Значить, чарівник буде мати великі сили у кількох видах. Але більшість, звичайно, мають один колір. Це не означає, що вони не вміють користуватися магією інших форм. Будь-який чародій знає і трохи вміє користуватися заклинаннями інших видів. А є і такі, що народжуються із зернами різнокольоровими, як веселка. Як правило, це означає, що вони з рівним успіхом можуть володіти багатьма видами магії, але, на жаль, на дуже слабкому рівні. Скрізь стежать за появою таких людей. Я тут знаходжуся не тільки для того, щоб лікувати місцевих жителів, але і для того, щоб вчасно виявляти людей, що народилися з Зерном.

Так ось. Розповім я тобі про одного з таких людей, що народився із Зерном мага. На диво, володар зерна мало того що народився недалеко звідси, так ще й дуже довго не виявляв взагалі ніяких магічних здібностей. Він був, як всі, тому знайти його не могли. І тільки коли йому стукнуло двадцять років, він проявив себе. Уяви, нормальна людина, що не має ніяких чародійських здібностей, а навпаки, чоловік технічного складу розуму, вчений і навіть затятий атеїст ні з того ні з сього записався на курси екстрасенсів, які якраз проводилися в його місті. Тут його Зерно почало сяяти, і не помітити це стало неможливо, а мені довелося втрутитися.

— Ліно, ви що, про мене розповідаєте? Та це нісенітниця якась! — Нік розгубився і не знав, як реагувати на новину. — Мене ж дивилися всі найсильніші та навіть ваша учениця. Всі сказали, що в мені немає ні грама сили і здібностей.

— От і добре, що не знайшли. Значить я добре сховала. Та й здібності у них слабенькі, якщо відверто. Дослухай мене до кінця. Мені довелося втрутитися. Я була на тих курсах. І коштувало чималих сил, щоб сховати у тобі твоє Зерно, та ще й так, щоб ніхто з екстрасенсів не помітив. Ти тоді ще не був готовий ставати магом.

— А я думаю, чому я пішов на ті курси?! Вважав, божевілля або примха якась зі мною тоді сталася. І був впевнений, що немає в мені нічого екстрасенсорного.

— Ну, магічне якраз було. Але ще не час був ставати тобі магом. Ти повинен був сам до цього прийти. Я досі сумніваюся, станеш ти чаклуном чи так і проживеш звичайною людиною. Тож я зробила все, щоб ти тримався подалі від усього магічного і екстрасенсорного. Ти жив звичайним життям простого інженера, вченого, бізнесмена, а потім журналіста. Хоча, наскільки я розумію, Зерно все одно тебе вело. Ти весь час намагався наблизитися до магії. То раптом зацікавився потойбічними силами, то психологією, а потім вирішив стати журналістом, який вивчає магічні прояви. Спочатку я турбувалася, що хтось може все-таки побачити Зерно та ініціювати тебе. Але минав час і все було спокійно. І ось зараз ми думаємо, що ти став справжнім чоловіком та готовий сам для себе вирішити, чи хочеш ти щось кардинально змінювати у своєму житті і ставати магом або бажаєш залишити все як і було.

— Та невже? Виявляється, весь цей час за мене ви вирішували, як піде моє життя?! Цікаво, а є в мене зараз той вибір, чи все вже вирішили за мене?

— Вибір є завжди. Ми не вирішували за тебе. Просто оберігали тебе до потрібного часу. Але ти маєш право залишити все як є. Думаю, якщо не будеш особливо виділятися, то до старості зможеш прожити спокійно і без пригод.

— А що на мене чекає, якщо я все-таки погоджуся бути з вами?

— Повір, доброго мало. Ти будеш ще вчитися. Можливо, довго, навіть дуже довго. Якщо все складеться вдало, то ти станеш магом. Потім, як чаклун, ти повинен будеш виконувати доручення ради та Вищих. Не факт, що ти зможеш прожити при цьому довго та щасливо. Зазвичай маги часто гинуть в битвах, в якихось пригодах, походах, подорожах, і тільки одиниці з них доживають до старості. Так що тут є про що подумати.

— Весело. Нічого не скажеш. А який шанс у мене стати магом і який далі залишитися нормальною людиною і спокійно жити?

— Я думаю, шанс стати хорошим чаклуном у тебе великий. Якщо захочеш, залишишся, як всі люди, будеш жити довго й щасливо. Правда, про те, що ти тут дізнався, я допоможу тобі забути.

— Ось такий чудовий вибір! Тепер або знову вчитися і не факт, що стану магом, або жити, як раніше. Мені треба добре подумати.

— Ось і думай. Ніхто тебе не квапить. Думай добре.

— Ліно, я ось що ще хотів запитати. А якого кольору у мене Зерно? До якого виду магії у мене можуть бути здібності?

— А ось цього поки що тобі знати непотрібно.

Ліна встала з-за столу, подивилася на Ніка і пішла до себе в кімнату. Він хотів піти спати, але зрозумів, що всю ніч буде думати і не зможе заснути, тому вирішив залишитися на вулиці. Перед ним було величезне небо. Мільйони зірок і одне питання «Що робити?». «І все-таки магія — це до біса приємно, цікаво і зручно! — промайнула думка у Ніка. — Сиджу на вулиці у лісі, а навколо жодного комара. А зазвичай вже б загризли».

На ранок Іван так і знайшов Ніка, що заснув у кріслі на вулиці. Хтось вночі накрив його ковдрою, інакше точно б замерз. За сніданком говорили мало. Відчувалася атмосфера розставання. Нік навіть відчув, ніби розлучається з сім’єю. Йому було на диво затишно в цьому будинку. Як почесного гостя Ліна дозволила Івану відвезти Ніка в місто до поїзда на машині, а не чекати воза з села і автобус. Прощання було коротким і трохи зворушливим. Він запевняв, що обов’язково ще повернеться, щоб відпочити і скинути зайву вагу. Мольфарка мовчала і тільки загадково посміхалася. Напевно, вона все-таки щось знала. Коли проїжджали два сторожових дуби, Нік подивився в ліс і побачив на узліссі трьох сірих вовків. Він зрозумів, що, якщо він колись повернеться сюди, то боятися йому буде нічого.

«Ось і минув тиждень…» — подумав Нік, стоячи на вокзалі перед поїздом. Коли він їхав сюди, навіть собі уявити не міг, що таке побачить і дізнається. Звичайне відрядження стало для нього повною зміною свідомості та світорозуміння. Зламалося все, що він знав стільки років. І зараз за пару хвилин до відправлення в свій звичний світ він відчував себе легко і спокійно, вперше за багато останніх років, і майже щасливим. Він прийняв рішення.

Глава 2

Знову дорога. Знову потяг. Нік стояв на пероні. За спиною все ще сичав і парував поїзд, що привіз кілька сотень людей з одного міста в інше. Він втомився. На відміну від потяга Нік відчував себе бадьорим і повним сил. Починався новий, цікавий етап у житті. Знати б, що знайде чи втратить, поки йтиме. Останні три тижні він тільки те й робив, що втрачав і відривав від себе. Було легко прийняти рішення, але не дуже просто його втілити.

Так, він надумав кардинально змінити своє життя, йти вчитися магії у старої мольфарки. І начебто звичний світ йому був нудним та сірим, але як важко, виявилося, його зруйнувати і залишити. Все настільки до нього приросло, що відривати довелося зі шматками себе. Останній день перед від’їздом вирішив просто гуляти улюбленим містом. Знайомі місця, вулиці, кафе, вони ніби прощалися з ним. Він не розумів це відчуття. Адже їхав тільки на пару місяців. Але вочевидь вони, як завжди, знали більше, ніж він.

За спиною гудок потяга вирвав Ніка зі спогадів і повернув у реальність. Треба було їхати до Ліни. Натягнув на плечі рюкзак і пішов до автобусної зупинки, що була поруч. Він нікого не попереджав про свій приїзд — хотів зробити Ліні сюрприз. Але сюрприз чекав на нього. Поруч із потрібним автобусом стояв Іван.

— Привіт, Іване! Радий тебе бачити. Що ти тут робиш? — запитав скоріше для годиться Нік. Якою буде відповідь, він і так знав.

— Ліна прислала за тобою, — відповів той і пішов у бік машини.

— А звідки вона дізналася, що я сьогодні приїду? Я ж нікому не казав, — на ходу запитав Нік, наздоганяючи Івана.

— Вона все знає, якщо їй треба, — сказав чоловік, підходячи до машини. Повернувся і загадково підморгнув гостю.

— Ото ж бо й воно! Весело ж мені доведеться, якщо інші про мої рішеннях знають більше, ніж я сам, — зітхнув Нік, кладучи важкий рюкзак до багажника. Але насправді йому було приємно, що Ліна стежить за його долею та рішеннями. Та й на м’якому сидінні комфортабельного автомобіля набагато приємніше їхати, аніж у переповненому автобусі.

Цього разу дорога до будинку Ліни зайняла значно менше часу і була досить комфортною. Іван був неговірким, але з коротких відповідей Нік зрозумів, що в будинку і в житті його мешканців нічого не змінилося, як і те, що Ліна була впевнена у його приїзді. У добротній та дорогій машині і сільська дорога, і лісова стежка видалися легкими. Перед ним відкрилася знайома галявина з дерев’яним будинком в кінці. І він зрозумів, що його все-таки тягло сюди і що за неповний місяць він встиг засумувати за цим місцем. Іван загнав машину до двору. Нік потягнувся за речами, але чоловік подав знак, що сам занесе їх.

— Іди в хату, тебе вже чекають, — сказав Іван. — Там гості. Нічому не дивуйся і нічого не бійся.

Якщо до цього Нік відчував тільки радість від повернення сюди, то тепер у нього почала наростати тривога. Що за гості? Звідки вони тут взялися, адже господарі жили дуже усамітнено. І чому саме зараз?

— Та йди вже, чого став, як укопаний. Не з’їдять вони тебе, — Іван поквапив його посміхнувшись.

У Ніка відлягло трохи, і він уже спокійніше увійшов до будинку. За місяць його відсутності нічого не змінилося. Він зняв взуття і пройшов у вітальню. За столом сиділи троє. Ліна і ще двоє чоловіків. Ні Ані, ні Галини не було. Було видно, що вони чекали саме його. Всі троє обернулися і пильно подивилися на прибульця. Нік зупинився на вході, ловлячи на собі їх погляди. І якщо Ліна дивилася привітно і заспокійливо, то чоловіки були дуже насторожені і уважно його вивчали. У вітальні виникла незручна пауза, яка затягувалася. Нік все стояв, а гості його роздивлялися. Першою порушила мовчання Ліна.

— Ну що ви на нього накинулися? Ще встигнете роздивитися і розпитати!

— Доброго дня! — схаменувся він.

— Сідай за стіл і поснідай з нами, — сказала Ліна. — На жаль, мої гості не розмовляють українською і тебе не розуміють, так що деякий час я буду вашим перекладачем.

На вітання Ніка двоє злегка кивнули у відповідь. Той відразу зрозумів, що це великі «цабе».

— Знайомся, Ніку, це магістр Зонколан, — вона вказала на чоловіка за столом, який підвівся і ще раз схилив голову, привітавшись.

Зонколан виглядав, як статуя. Величезний, метри зо два з гаком, потужний, як скеля, він був схожий на якогось скандинавського вікінга, лишень без бороди і вусів. Коли він підвівся, Нік з подивом помітив за плечима магістра меч. «Оце якийсь казковий велетень до нас завітав», — жартома подумав Нік. Незважаючи на свій страхітливий вигляд, одягнений той був витончено, але дуже дивно. Ніку пригадався випадок із Ліною, коли вона була одягнена у свій магічний одяг. Зонколан і його товариш зараз сиділи в такому ж. «Напевно, це якісь знайомі маги Ліни», — подумав Нік.

— А це майстер Ріок, — мольфарка вказала на другого чоловіка, що сидів за столом. Він теж, у свою чергу, почувши своє ім’я, підвівся й чемно кивнув.

На відміну від першого силача, другий гість нагадував Ніку самого себе. Середнього зросту, з чималеньким пузом, з доглянутою коротко стриженою борідкою і вусами. Але погляд у нього був недовірливо-хитрий.

— Не стій, Ніку, сідай з нами за стіл, — Ліна вказала на місце біля себе. Він слухняно сів поруч і налив собі кружку гарячого чаю.

Розмова за столом не ладилась. Гості перемовлялися між собою і з господинею незрозумілою для Ніка мовою, постійно поглядаючи на нього. Той, нічого не розуміючи, робив вигляд, що захоплений сніданком і смакував булочками з чаєм.

— Ніку, досить демонструвати ввічливість і страждати за столом, — перервала його Ліна. — І взагалі, ти скоро лопнеш від пиріжків! Віднеси свої речі, а ми зачекаємо тебе надворі.

Він встав з-за столу, кивнув гостям і пішов до себе в кімнату.

— Ніку, — зупинила його чаклунка. — Я рада, що ти повернувся. Дуже!

— Можна подумати, ви не знали, що так і буде.

— Ніколи не можна знати напевне. Я сподівалася. Гаразд, іди. Ти ще маєш багато про що дізнатися і приймати дуже складні рішення. Тому в тебе ще буде можливість змінити його.

Нік відніс речі в кімнату і швидко повернувся. Ліна взяла його під руку і вони пішли слідом за гостями в сторону лісу.

Коли вони зайшли в ліс, поруч безшумними тінями з’явилися вовки. Вони ступали трохи позаду. Було видно, що тварини хотіли підійти ближче, але лякалися гостей. Ліна махнула рукою і всі троє підійшли до них. Прайм почав підштовхувати Ніка, закликаючи побігати, але жінка подивилася на нього і він заспокоївся. Так вони і йшли: два гордих гостя попереду, а трохи позаду майбутній маг і чаклунка з ескортом вовків. Спочатку вони йшли по тій самій стежці, по якій вже ходив Нік на галявину разом з мольфаркою і Анею. Але поступово він починав розуміти, що ліс навкруги став інакшим. Мабуть, десь вони зійшли на іншу стежку, а він цього не помітив. Дерева почали стискатися навколо, здавлюючи стежку, по якій вони йшли. Так, ніби вони її ховали від сторонніх. Але подивившись на впевнені кроки гостей та господарки, Нік заспокоївся.

— Ліна, а куди ми власне йдемо і звідки ваші гості так добре знають дорогу? — запитав Нік.

— Скоро сам все побачиш. А вдома я тобі докладніше розповім.

І справді — незабаром дерева розступилися, як за наказом, і перед Ніком відкрилася дивовижна картина. Невелика галявина, а посередині якась дивна будова каміння. Порившись у пам’яті, він згадав, що так само виглядав на фото знаменитий Стоунхендж. Два ряди кам’яних колон. Зовнішній і внутрішній. На зовнішніх колонах лежали горизонтальні перемички. Теж кам’яні. А внутрішні колони швидше були не колонами, а кам’яними плитами і на них не було перемичок. Для повного внутрішнього кола їх мало бути шість, але одна була відсутня, ніби утворюючи вхід у коло. Стоячи на краю галявини, Нік прикинув, що внутрішнє коло за розмірами було десь три-чотири метри у діаметрі. Відстань між вертикальними плитами була приблизно по тридцять сантиметрів, через це він не міг бачити, що було всередині. Гості зупинилися та обернулися до супутників.

— Ну що ж, Ніку. Ми були раді з тобою познайомитися, — сказав Зонколан, а мольфарка переклала. — Якщо все піде, як треба, ми ще зустрінемося. І у нас буде достатньо часу поговорити. Ліна багато тобі розкаже, і тобі доведеться приймати важкі рішення. Нехай вони будуть правильні. Це важливо і для тебе, і для нас.

— Тут прийнято на знак поваги тиснути один одному руки. Я теж радий тебе побачити, хоч і не маю тих сподівань, які покладають на тебе Ліна і мій друг, — Ріок подав Ніку руку, яку той потиснув і відступив. Теж саме зробив Зонколан. Рука Ніка потонула у величезній долоні «вікінга».

Вони вдвох зайшли всередину дивної кам’яної споруди. Ліна стала поруч з Ніком і взяла його за руку, ніби тримаючи, аби його цікавість не повела слідом за магами.

— Нічого не бійся і нічому не дивуйся. Зараз ти побачиш те, що мало хто бачив на Землі. Головне — нічого не говори і бажано не рухайся, — сказала йому Ліна.

У цей час двоє дивних гостей увійшли в середнє коло і зупинилися. Зонколан почав говорити, мабуть, якесь магічне заклинання. По камінню спочатку зовнішнього кола, а потім і внутрішнього розтягнулися білі лінії, що світилися та були схожі на електричні розряди блискавок. Потім ці лінії перетекли із зовнішнього кола на внутрішнє, утворивши біле вогняне кільце. І тут Нік почув гучне слово, вимовлене Зонколаном, і відразу стався яскравий спалах. Все видовищне шоу раптово обірвалося. Тепер він бачив звичайне каміння без розрядів, але в середині внутрішнього кола вже нікого не було. «Ти дивися — прикольний фокус», — подумав Нік. В очах у нього все ще бігали яскраві спалахи від того, що він побачив.

— Ну ось і все, — до нього долинули слова Ліни. — Чого став, як вкопаний? Пішли додому. На сьогодні досить неймовірного.

Вона розвернулася і увійшла в ліс. Нік знову був впевнений, що до цього ніякого проходу в суцільній стіні дерев не було. А тепер їх чекала стежина і три сірі тіні на ній.

Вони поверталися по стежці, але варто було озирнутися, як вона за ними зникала. Минуло хвилин десять, поки він зважився все-таки запитати.

— Ліно, ну і що це було? Що я тільки-но бачив на галявині?

— А ти не довіряєш вже своїм очам? — з посмішкою відповіла мольфарка. — Ти ж бачив, що у нас були гості. Між іншим, вони на тебе подивитися прибули.

— Я зрозумів, але про це ми ще поговоримо окремо, — огризнувся той. — Я про інше: куди вони поділися та як це все розуміти?

— Мені здавалося, ти вже стільки побачив дивного тут, що не повинен так сприймати те, що відбулося зараз.

— Я, напевно, за той час, що був відсутній, трохи відвик від див. А ще не можу звикнути, що люди кудись зникають і звідкись з’являються. Цікаво, куди вони поділися, точніше, куди вирушили?

— Не квапся, про все ще дізнаєшся. Ось зараз підемо на нашу галявину і там поговоримо.

Як на замовлення, стежка звернула вправо і через хвилин п’ять вивела їх на вже знайому галявину, де Нік бував з Ліною і Анею. Правда, вийшли вони на неї зовсім з іншого боку, ніж раніше. І ще раз він зазначив про себе, що раніше не бачив ніякої стежки на цій галявині, крім тієї, якою вони приходили. Але після щойно побаченого він уже не надав значення таким дрібницям. Мольфарка зручно влаштувалася на одному з каменів, поруч з нею, як завжди, лягли Вова і Роксана, а Прайм розмістився біля Ніка.

— Я почну тобі зараз розповідати дивовижну історію, — сказала Ліна. — Вона буде здаватися неймовірною, але від того не стане менш правдивою. Найближчими днями ми будемо багато з тобою говорити, бо потім тобі треба буде зробити вибір і від нього залежатиме твоя доля. Якщо ти думаєш, що своїм рішенням повернутися сюди ти вже все вирішив, то не поспішай з висновками. Ти багато що дізнаєшся, та не все буде для тебе приємним.

Давай з самого початку. Всесвіт величезний, в ньому є тисячі населених планет. І повір, планета Земля, як ти її знаєш, а у нас вона називається Ео, далеко не центр Всесвіту. Я б навіть додала, дуже занедбана і нікому невідома планета. Я вже казала, що скрізь є магія і магічні потоки. Але є планети, де якимось чином магія була або вичерпана, або її дуже мало. До таких планет і належить Земля. Колись дуже давно магії на Землі було багато, і різні магічні клани покладали на неї великі сподівання. Атланти перші, хто освоїв цю планету. Вони намагалися її поліпшити: будували міста, вирощували ліси, навчали первісних людей. Але з часом вони втратили пильність. Війна з магами клану Вогню, які були дуже сильними тоді, знищила всіх атлантів та їхню цивілізацію. Під час битв було використано величезну кількість магії. Цілі континенти йшли під воду, виникали нові моря, гори. Вогненні вже думали, що отримали ласий шматок у вигляді готової планети, але втрутилися Вищі та ізолювали Землю від магічних потоків. В результаті зовнішні магічні потоки не змогли потрапляти на Землю, а магічної сили що залишилася, було обмаль. Через кілька десятиліть Вогненні покинули цю планету назавжди. Ваша планета тисячі років відновлювалася після тієї війни. Люди, які залишилися жити після загибелі атлантів, потроху почали втрачати магічні знання, які вони отримали від атлантів. Та й магічних сил було мало. Ось так сотні років жила і розвивалася цивілізація, яку ти знаєш. І через те, що магія майже не використовувалася, у вас почали розвиватися наука і промисловість. Ви стали індустріальним суспільством. Найсмішніше, що зараз рівень життя людей на Землі в тисячі разів вищий, ніж на інших магічних планетах. Там через засилля магії і неприйняття прогресу суспільства зупинилися десь на рівні вашого середньовіччя.

Магічний Орден, до якого я належу, називається Каса Альєнте (Casa Aliente), що перекладається як «Будинок Дихання або Початковий». Вважається, що саме магам цього Ордену була першим дарована магічна мудрість від Вищих. Але я гадаю, що Вищі дали цей дар багатьом одночасно. Іноді мені здається, що для них магія — це просто розвага, а ми тільки дрібні фігури в їхній нескінченній грі. Вони дивляться на нас, граються нами, щоб не померти з нудьги та щоб напакостити один одному. Але про них я тобі розповім іншим разом. Так ось, кілька сотень років тому наш Орден знайшов вашу покинуту магами планету. Ми почали вважати її своєю, тому що на ній не було присутності магів інших Орденів. Ми спостерігали за вами. І коли зрозуміли, що ваш розвиток дуже сильно випереджає всі інші світи, то постаралися приховати від усіх узагалі існування планети Земля. Про неї знає тільки декілька магів Ордену Дихання. Я потім тобі розповім, чому для нас це так важливо. Ми зруйнували майже всі портали на Землю. Те, що ти бачив годину тому, це було використання порталу між планетами. Він зараз єдиний працюючий на Землі. Є ще кілька законсервованих, а решта знищені, як, наприклад, Стоунхендж.

— Зробімо паузу — я трохи втомилася розповідати так довго, — сказала Ліна.

— Знову на найцікавішому, — награно сказав Нік, хоча його дійсно розпирало від цікавості.

— Не поспішай, у нас ще є час.

— Та я відтепер і не поспішаю. З роботи звільнився. Дома все вирішив. Тож зараз я можу деякий час приділити собі і вашим дивним загадкам. А може, чогось навчуся новому. До пенсії час ще є.

— Ніку, ти будеш вчитися не тут. Правда, перші декілька місяців я тебе буду вчити. Тобі треба дуже багато про що дізнатися. Як насправді влаштований світ. Як він влаштований магічно. Ти ж нічого цього не знаєш. Все, що ти знаєш, тільки стосується вашої планети Земля. А як живуть інші світи й інші раси, ти навіть не уявляєш. І навіть елементарному, щоб хоча б там вижити, тобі доведеться вчитися. Ти навіть мови не знаєш, якою там спілкуються. А навчатися ти будеш, ну, звісно, якщо буде бажання, в магічній Школі Ордену Дихання на планеті Фран.

— Що, знову до школи? Ну яка може бути школа у моєму віці! Уявляю: ледачий, товстий дідусь серед першачків. Чи там є окремі класи для пенсіонерів?

— Ой, теж мені старий знайшовся, — розсміялася Ліна. — Повір, там чимало навчається істот набагато старших за тебе. Але і молодих вистачає. Молодь — це в основному люди, а ось гноми тільки в сорок-п’ятдесят років починають вчитися магії.

— Які ще гноми? Ну що за казки!

— Ніку, ну починай вже ти нарешті думати ширше, ніж в тих рамках, які є на планеті Земля. Я знаю, що ти любиш читати фантастику та фентезі. Так ось багато написаного там — це правда. І багато створінь, які там описано, зовсім не вигадка ваших письменників, а ніби змальовано з реального життя, але не на Землі. Гаразд, втомилася я сидіти на твердих каменюках. Ти хоч і скаржишся весь час, що старий, але я трохи старіша за тебе буду.

Вони піднялися і попрямували до стежки, яка знову з'явилася в стіні дерев. «Цікаво, як дерева знають, куди вони збираються йти, щоб відкрити необхідну стежку…» — подумав Нік. Поряд почав бігати Прайм, запрошуючи погратися. Але Ліна явно не була налаштована затримуватися, тому змахнула рукою і вовки, як за командою, втекли в ліс.

— Нічого, із завтрашнього дня він ще набігається з тобою, — наче виправдовуючись, сказали вона і хитро посміхнулася. Нік вже відчував, що нічого доброго не слід очікувати.

— І що б це означало? — все-таки вирішив дізнатися він.

— Нічого доброго для тебе колишнього. Треба тобі повертатися у форму, а тому вранці тебе чекають пробіжки з Праймом. І я зроблю так, що халтурити він тобі не дасть. Пора тобі розлучатися з твої немаленьким пузом.

— Можна подумати, що мені виступати на Олімпійських іграх, або що всі маги мають ідеальну фізичну форму, — спробував чинити опір Нік. Останнім часом він страшенно не любив фізичних навантажень. Ну, прогулянки ще терпів, але щоб бігати — це не могло йому наснитися навіть у страшному кошмарі.

— По-перше, хороша фізична форма і навантаження корисні будь-якій людині, а по-друге, тобі багато доведеться в Школі займатися не тільки вивченням магії, але й бойовими мистецтвами. А до цього треба бути готовим.

— У вас там що, готують не звичайних магів, ну, вогнем погратися, дерева і травичку виростити, а якихось бойовиків?

— Та ні, звичайних магів, — відповіла Ліна. — Але я тобі вже казала, що рівень розвитку техніки там дуже низький. Тому їздять там на конях або ходять пішки. І уяви собі конячку, якій доведеться сто кілограмів твого сала нести на собі. А пішки багато ти пройдеш, якщо треба йти декілька днів? Тож формою твоєю ми займімося у першу чергу.

— Ні, мені ця казка все менше й менше подобається, — почав було нити Нік. — То в школу знову, то тепер ще й мучити моє товсте тільце.

— Ось тобі й належить вирішити, хочеш ти цього чи ні, — сказала Ліна і запитливо подивилася на нього.

— Тепер я добре подумаю, перш ніж вирішувати. Та й побільше інформації не завадило б, — відповів Нік, ухильнувшись від прямої відповіді. Хоча розумів, що тепер чаклунка завжди буде від нього чекати остаточного рішення.

— От і думай. А інформації я тобі дам багато. Буде над чим поміркувати. Ну, ось ми й прийшли, — змінила Ліна тему розмови. — Щось змучилася я сьогодні. Все ж мені не двадцять років. Пішли подивимося, що нам Галина зварила на обід.

Вони повернулися вчасно. Галина вже все приготувала і після дозволу Ліни почала накривати на стіл. Обід був смачним і ситним. Нік об’ївся і його почало хилити на сон.

— Ти зібрався заснути за столом? — помітивши це, сказала Ліна. — Гаразд, я теж не проти відпочити трохи. Даю тобі дві години, а потім зустрічаємося в лабораторії. Треба тебе далі вводити в курс справ.

Ніку здалося, що він тільки ліг, коли під вухом закричав мобільний, повідомляючи, що дві години вже минули. Було так добре лежати, що страшенно не хотілося розплющувати очі. Але пам’ятаючи, як Ліна одного разу його піднімала з ліжка, поливаючи дощем, він все-таки почав ворушитися. Думки ще спали в голові, а ноги вже несли тіло в душ, щоб збадьоритися. Коли він прийшов в бібліотеку-лабораторію, Ліна вже була там. Там само й Аня, як завжди, поралася з настоянками. Нік думав, що вона залишиться, аби послухати цікаву розповідь про життя в іншому світі, але мольфарка перервала її роботу і відіслала в ліс за наступною порцією лікувальних трав. Або Аня вже і так все це знає, або Ліна приховує від неї цю інформацію.

— Ну що, прокинувся? — магеса посміхнулася, побачивши заспане обличчя Ніка. — Ти, як молода панянка, звично запізнюєшся.

— Найсмішніше, — відповів він, — що раніше я за собою такого не помічав. Навпаки, мене страшенно дратували запізнення інших. Я буду старатися більше не спізнюватися. Просто тут відчуваю себе, як на відпочинку, у відпустці, тому трохи розслабляюся.

— Забувай вже про відпочинок. Якщо тут у тебе ще буде можливість трохи полінуватися, то в Школі вже точно такого не буде.

— Ліно, ви і так мене залякали. І чим далі, тим страшніше мені стає, і бажання туди потрапляти все менше і менше.

— А хіба я казала, що буде легко і приємно? Але тут тільки тобі вирішувати. Гаразд, повернімося до моєї розповіді. Я сподіваюся, що ти розумієш: все, що я тобі далі буду розповідати, та й в принципі, те, що ти вже дізнався, повинно залишитися при тобі. Ні на цій планеті, ні деінде бажано не патякати про те, що ти довідаєшся. Хоча на Землі тобі точно не повірять. Приймуть за ще одного божевільного екстрасенса. Але навіть якщо ти забажаєш залишитися звичайною людиною, то мені доведеться зробити так, що ти забудеш все, про що дізнався тут. І ще одне. Аби та інформація, яку дам тобі, назавжди осіла в тебе в голові, я застосую трохи магії. Але не бійся нічого, можливо, трохи буде невеличке запаморочення в голові.

Ліна провела рукою над Ніком, і дійсно, на кілька мить у нього помутніло в голові, але потім все стало на свої місця.

— Сподіваюся, зомбі ви з мене робити не збираєтеся? — обережно запитав Нік.

— Ось цього нам вже точно не треба. Якраз твоя здатність думати та приймати рішення — те, що для нас цінне. Добре, у нас мало часу, тож не відволікайся. На чому я закінчила минулого раз? Ага, згадала! Ми говорили про Школу. Але до неї ми ще повернемося. Сьогодні розповім тобі трохи про той світ, про який ти не знав. Як я вже казала, основною планетою є Фран. Ця планета приблизно така ж за розміром, як Земля. На ній зосереджено основні магічні школи і більшість чарівників. Але не думай, що вся планета цілком заселена одними магами. Насправді їх не так багато. Основне населення — це звичайні люди та інші істоти. За моїми оцінками, чарівників трохи більше трьох-чотирьох тисяч. На планеті з десяток великих держав і близько тридцяти дрібних. На Франі два океани — Холодний і Теплий, що ділять суходіл на західну та східну частину. Захід в три рази більший, ніж схід. Саме на Заході розташовані основні держави і школи магів. Розділені ці океани Великими Білими Горами. Якби не гори, то, напевно, на Франі був би один величезний океан. Але більш повно про Фран я розповім трохи пізніше, та й у Школі ти це будеш вивчати.

На Заході шість великих держав. У чотирьох з них є магічні Ордени. Держава, звідки я родом, називається Тротс, в ній знаходиться наш магічний Орден Каса Альєнте. Сам Орден Дихання складається з п’яти основних кланів, таких собі груп за інтересами, а також самостійних чарівників, що не входять ні в один з основних кланів. Як і кругом, клани змагаються за владу. На мою думку, це жахливо безглуздо і сильно послаблює Орден зсередини. Але всі ми живі істоти, і такі риси, як прагнення до влади і домінування, закладені в нас. Про клани я тобі теж розповім пізніше. Мені хочеться, щоб ти спочатку уявив загальну картину, як саме існує світ Франу. Маги — не хазяї й не правителі, хоча є такі держави, де чарівники захопили владу. Ми мирно співіснуємо з правителями в своїх державах. Нас запрошують виконувати певну роботу, і за це нам платять. Магія стала в чомусь звичайною професією на Франі. Так, нас цінують значно більше, ніж простих майстрів, таких як ковалів, кравців, зброярів і навіть вище, ніж військових, але все одно так склалося, що ми стали щось на зразок ремісників. Прості люди ставляться до магів з великою повагою, а в деяких країнах навіть зі страхом. Правителі зазвичай вважають нас нижчими за себе, хоча думаючі королі намагаються все-таки наближати до себе чародіїв, слухати їхні поради та користуватися їхньою допомогою. Дуже часто маги й магічні клани стають багатими і тоді отримують посади, чини та землі. У мого клану теж є свій замок та трохи земель. Але частіше прості чарівники — просто наймані фахівці, нехай і високооплачувані. Загалом ми своєю роботою заробляємо собі на життя.

— Добре, давай почнемо перевіряти, що ж ти зрозумів, — сказала мольфарка.

— Ліно, я досі на пам’ять не скаржився, — спробував пожартувати Нік. — Що поки мені відомо? Земля — магічний відстій. Фран — великий і могутній. Маги — круті, але щось на кшталт прислуг. Хочеш вижити, навіть чарівником заробляй багато грошенят. Тоді, може, і паном станеш. Ну, ось ніби все. А, ще не все. Навіть у такому милому Ордені, як ваш, все одно всі один одного загризуть за владу. Тепер все. Чи я щось забув?

— Ось це мені в тобі особливо подобається, — Ліна оцінила гумор. — Не втрачай це почуття іронії, незважаючи на те, що буде важко. Я тобі вже казала, що чарівниками стають тільки ті, хто має в собі Зерно мага, — нагадала чаклунка. — Це не зовсім так. В принципі магом може стати кожен, хто захоче і буде мати достатньо старанності. Різниця в тому, яким магом. Як ти вже бачив, навколо є магічні поля, з яких чарівник черпає енергію та перетворює її в те, що захоче, або в те, що зможе. Наприклад, маг вогню перетворює енергію у вогненну кулю, землі в — камінь, води може перетворити воду на лід, темний маг може, перетворивши енергію, підняти мерця або викликати демона. Але майже неможливо зачерпнути силу і створити заклинання. Так влаштовано, що чарівник може використовувати тільки силу, що проходить крізь нього, точніше — накопичену в ньому. Щоб ти краще зрозумів, можна примітивно порівняти мага з посудиною, в якій накопичується магічна сила і тільки те, що всередині, можна використовувати для заклинання або магічної дії. Тобто сила повинна ніби пройти через чарівника, отримати частинку його, стати його силою. Так от, для чарівника важливо не тільки вміти здійснити заклинання, а ще й достатньо магічної сили накопичити в собі. Навчитися простим заклинанням або трохи керувати силою може хто завгодно, але от накопичувати її у великих кількостях здатні тільки сильні чаклуни. І саме такі маги виходять з тих, хто має в собі Зерно. Навчаючись і розвиваючись, вони не тільки збільшують свої здібності накопичувати магічну силу, і не тільки вчаться заклинанням і прийомам її перетворення в щось, а ще й тренуються, як цю силу використовувати з найменшою витратою. Ти ж розумієш, можна стіну розвалити, вдаривши в неї величезною вогненною кулею, а можна, витративши мінімум зусиль, знайти слабке місце і, вибивши одну цеглину, її зруйнувати. Ось чим відрізняються майстри від простих магів.

Всі чарівники діляться на такі категорії: учень, маг першого, другого та третього рівня, майстри, магістри і великі магістри. Так от, з простих людей, не наділених Зерном, можуть вийти тільки слабкі чарівники першого рівня. За все своє життя я бачила лише декілька магів другого рівня з людей, не наділених Зерном. Але й ті, кому пощастило його мати, теж не всі стають навіть майстрами. У когось Зерно слабке, хтось лінується, хтось, тільки почавши вчитися, думає, що вже все вміє, та кидає навчання, хтось береться за все підряд, а в результаті толком нічому так і не може вивчитися, комусь стає достатньо першого рівня. Школам треба виживати, заробляти собі на життя, тому туди можуть в принципі взяти будь-кого, хто може оплатити заняття. Це, на жаль, призвело до того, що навчаються часто діти багатих вельмож. Більша частина з них ліниві, розбещені, щоб вчитися, тому швидко самі тікають зі Школи. Ті з них, хто все ж таки закінчує Школу, стають дуже слабкими чарівниками, але якомусь місцевому купцеві або навіть дворянину завжди приємно похвалитися, що їхнє дитя маг. Ну, нехай собі тішаться.

Інша справа — наділені Зерном. Маги весь час стежать за людьми навколо і якщо знаходять обдарованого, то відразу намагаються його забрати під своє покровительство. Кожен Орден, кожна Школа, кожен клан намагається стати сильнішим та зібрати під своїми прапорами більше чарівників, бажано найкращих. Від цього залежить становище клану, його сила, добробут, впливовість. На жаль, навіть для обдарованих учнів навчання в Школі небезкоштовне. Школа — це щось відокремлене в магічному Ордені. Її утримання коштує величезних грошей. Частина коштів йде із загальної скарбниці Ордена, частина — від кланів, є пожертви магів, але більша частина від тих, хто хоче навчатися. Як плата за заняття. Звичайно, вартість навчання обдарованих менша, ніж простих людей, але все-таки чималенька сума. Цю суму сплачує або сама людина, якщо хоче вчитися, або його сім’я, або клан, який бере його під свою опіку. Коли чарівник знаходить володаря Зерна, але клан не бере його до себе і не сплачує за його навчання, то він все одно зобов’язаний привезти таку людину на загальний відбір учнів. Там його візьме до себе або інший клан, або сама Школа, або Орден.

І ось двадцять років тому я знайшла тебе. Тоді ти був не готовий стати магом. Зараз ти пройшов в житті багато випробувань, багато чому навчився і став мудрішим.

— Ліно, а чому тоді я не був готовий? — перебив її Нік. — Зазвичай, судячи з вашої розповіді, людей або дітей в будь-якому віці відправляють в Школу, якщо у них є Зерно.

— Ну, по-перше, не у будь-якому, — відповіла вона. — В Школу вступають не раніше вісімнадцяти років. Тобто, коли людина вже майже закінчила формуватися як особистість і може нести відповідальність за свої вчинки. Та й Зерно зазвичай починає проявляти себе приблизно в цьому віці. Правда, коли знаходять маленьких дітей, наділених даром, то їх бере під опіку клан. Чекають до вісімнадцяти, трохи навчаючи магічним навичкам, щоб у Школі швидше і легше опановували знання. З таких, як правило, виростають віддані клану маги. А чому тебе відразу не відправили вчитися? Все через твоє Зерно, точніше через його колір.

— І що ж у мене за такий колір, що мені треба було цілих двадцять років дозрівати? — не втримався від іронії Нік. — Я, напевно, дуже відстаю у розвитку, якщо так довго добирався до рівня вісімнадцятирічних?

— Зовсім не смішно, теж мені гуморист. Раніше в тебе виходило краще, — відповіла Ліна. — А тепер серйозно. Тобі неймовірно пощастило з даром, хоча, з іншого боку, це ще й величезний тягар. У тебе дуже рідкісний дар. У тебе Зерно золотого кольору. Такі маги народжуються дуже і дуже рідко. Таких магів називають Бойовими Магами. Я так думаю, що на весь магічний світ зараз не більше десяти таких набереться. У нашому Ордені Дихання, наприклад, тільки один Бойовий Маг, та й той уже дуже старий і практично з’їхав з глузду.

— Цікаво, — не втримався Нік, — що ж роблять ці ваші Бойові Маги?

— Вони захист та опора магічних Орденів. Вони керують арміями, захищають держави, ведуть війни, виконують найскладніші бойові завдання. Тільки вони можуть як слід організувати інших магів. На жаль, не може командувати арміями чи вести війну маг, наприклад, повітряної стихії. Навіть найсильніший. Проблема магів в їх спеціалізації. Золоті маги мають відгук у декількох видах магії. Але не це найцінніше в них. Найголовніше, що вони вміють організовувати і вести за собою людей. Та головне — не тільки магів, а й простих майстрів, лицарів, військових. Але для того, щоб вирости в Золотого, володар такого Зерна повинен бути готовий до цього. Він мусить дозріти. Інакше можна отримати безконтрольну сильну магічну потвору. Ось тому я стільки й чекала.

— Оце так! — все, що зміг видавити від подиву Нік. — І що, ви серйозно думаєте, що зі стокілограмового ледачого старого телепня може вийти Бойовий Маг? Ну, це ж смішно!

— Ніку, невже ти вважаєш мене божевільною старою ворожкою? Я магістр магії. Та ще й спеціалізація у мене якраз, щоб у людях розбиратися. Мені сто п’ятдесят чотири роки! Я більше двадцяти років провела в походах з Бойовим Магом. Тож вже можу визначити, вийде з тебе маг чи ні. Все залежить тільки від тебе. У тебе є Зерно. У тебе вже є життєвий досвід. І у тебе є те, чого немає ні в кого у всьому магічному світі. У тебе є величезні знання, отримані в дуже розвиненому індустріальному світі. Ось тепер ти повинен подумати. Чи хочеш ти так кардинально змінювати своє життя? Щось ми з тобою засиділися сьогодні. Вже пізня ніч, підемо вечеряти і відпочивати.

Ну, яке ж наполегливе і нахабне це сонце! Ні закриті очі, ні ковдра на голові зовсім не допомагали. Воно, як вода, проникає всюди. Але бажання чинити йому опір і ще трохи полежати все рівно було сильнішим. Правда, через десять хвилин ця гра набридла Ніку і він відкрив очі. Дивно, він зовсім не пам’ятав, як дістався до кімнати. Йому здалося, що він заснув вчора ввечері прямо за столом під час вечері. Та згадав завдання Ліни про ранкову пробіжку і його ще більше потягло назад у ліжко. Але прохолодна вода з крана змила залишки сну та лінь.

Поснідавши, Нік попрямував до лісу. Сірий друг нетерпляче бігав на краю галявини, вже змучений очікуванням. Нік підійшов до нього і пригостив пиріжком. Прайм із задоволенням його ковтнув, але все рівно почав підштовхувати його до стежки. Нік все ще сподівався, що з першого разу його ніхто не буде змушувати старатися, але вовк отримав з цього приводу зовсім інші вказівки від Ліни. Спочатку він просто підштовхував Ніка, але помітивши, що той не реагує і продовжує просто прогулюватися, почав гарчати. Нік, збагнувши, що жартувати з ним ніхто не збирається, почав потрохи переходити на біг, якщо це можна було назвати бігом. Переконавшись, що його супутник зрозумів завдання, Прайм із задоволенням став бігти поруч, іноді забігаючи далеко вперед, не витримуючи повільного темпу свого двоногого друга. Вже десь за десять хвилин Ніку почало не вистачати повітря, а ноги весь час запліталися. Ось тепер було дуже добре зрозуміло, до чого призвело його сидячо-лежаче життя. Повітря відмовлялося залітати в легені, піт струмками котився по обличчю, сил бігти далі зовсім не було. Він зупинився, щоб віддихатися. Прайм підбіг, щоб змусити його бігти далі, але, подивившись на це жалюгідне видовище, просто зупинився і став чекати, коли той зможе рухатися далі.

— Я не знаю, що сказала тобі робити зі мною Ліна, але сил бігти у мене більше немає. Роби, що хочеш, але я поки просто буду йти, — трохи перепочивши, сказав Нік Прайму і пішов по стежці.

Стежка впевнено вела через ліс. Майбутній маг не боявся заблукати. Був впевнений, що або стежка виведе його назад до будинку, або Прайм покаже дорогу. Він то переходив на біг, то просто швидко йшов, а іноді, коли ставало зовсім несила, то відпочивав. Одначе Прайм і ліс не хотіли так легко відпускати Ніка, стежка була нескінченною. Здавалося, що вони вже йшли вічність. Навіть неспішний крок вже добряче вимотав. Ще пару кроків і він готовий був впасти, щоб перепочити, але тут ліс розступився і вони опинилися на узліссі поруч із будинком.

— Напевно, я ще не скоро звикну до магічних штук і до чарівних лісів, — сказав Нік Прайму. — Та й такі розумні, як ти, вовки, теж не дуже нормально в моєму світі.

Прайм ніби зрозумів його слова і неголосно, граючись загарчав у відповідь.

— Отож бо. Ще трохи, і ти заговориш. Гаразд, я пішов покладу свої втомлені кістки у ліжко, бо ти заганяв мене не на жарт. А я товста і лінива істота. Ну, принаймні був останнім часом. Ох, пошкодую я ще не раз напевно, що з вами зв’язався, — Нік погладив Прайма та пішов до будинку.

— Я бачу, що Прайм виконав мій наказ, — сказала Ліна, коли побачила, як він заходить у двір. — Ти що, півдня ліс валив?

— Можна було пожаліти мене в перший день. Я ледь не помер через десять хвилин, як тільки почав бігти.

Якби Прайм не давав мені відпочивати, я б, напевно, приповз тільки через тиждень.

— Ну, як для майже небіжчика ти виглядаєш зовсім непогано.

— Недобре сміятися над старими і товстими людьми. Мені б сидіти мирно й тихо за комп’ютером і писати цікаві статті. Так ні. Ніби гірський козел, я бігаю лісом із сірим товаришем, що кусає мене за п’яти.

— Ой, так вже й кусає!

— Вовк і той був добрішим до мене.

— Ну, досить тобі плакатися і жалітися. Усе тобі на користь. Ще пару тижнів і друге підборіддя у тебе пропаде. Ми тебе чекаємо. За стіл не сідаємо. Іди, приведи себе в порядок і будемо обідати.

Обід минув непомітно, але, наївшись, Нік зовсім не міг стримувати позіхання і бажання поспати. Мольфарка, очевидно, теж втомилася за півдня роботи в селі з хворими, тому дозволила йому відпочити.

Після вечері, зручно всівшись у бібліотеці, гість із нетерпінням чекав продовження захоплюючої розповіді Ліни.

— Ну що, герой-спортсмен, готовий напружити голову і послухати страшилки про твоє майбутнє? — з посмішкою запитала чаклунка.

— Ще декілька таких ранкових пробіжок, і я ноги переставляти не зможу, — відповів той.

— Який же ти слабенький у нас.

— Та вже який є! Я ось тут із жахом подумав, як зможу виживати у вашому середньовіччі? Я ж суто сучасний міський житель, звиклий до повного комфорту і затишку.

— Я й сама хвилююся. Це мені було легко тут приживатися. Я ось що тобі скажу. Там справді важко. Але або ти ризикнеш, або ні. Думаю, що ти ще тисячу разів попросишся сюди. Адже тобі реально доведеться всьому вчитися спочатку. Все, що ти тут умів, там зайве, а от найелементарнішого, за мірками мого світу, ти не вмієш. Але давай спочатку я все-таки розповім про мій світ і що він від тебе очікує. А завтра тобі доведеться вирішувати. Тому що часу мало, ще треба до Школи підготуватися та багато інших справ зробити.

— Ага, форму купити, ранець і щоденник першокласника, — не втримався, щоб не зіронізувати Нік.

— Про це потім подумаємо. Є дуже багато більш важливих проблем. І взагалі — припини свої жарти та слухай мене уважно. Я тобі вже трохи розповіла про те, що існує магія і як вона діє. Так само ти вже знаєш, яке Зерно в тобі та трохи про світ планети Фран. Тепер я хочу тобі розповісти, як влаштований мій світ загалом і що тебе там чекає. І головне — чого чекають від тебе. Хоча поки від тебе найбільше чекаю я.

Якщо забув, нагадаю: держава, в якій ми живемо на Франі, називається Тротс. Керує нею король Фенстел. Головним радником його є магістр Дорінг. Звичайно, придворним це не дуже подобається, особливо синам Фенстела. Вони самі хочуть більше країною керувати, особливо старший. І, наскільки мені відомо, він потроху забирає владу у батька.

Тепер трохи про географію і сусідів. Це може бути важливим у майбутньому. Поглянь на карту. Ось наша держава Тротс. Вона знаходиться майже посередині західної півкулі планети Фран. На заході Море Привидів і наші добрі сусіди — держава Муї, магічний Дім якої — Орден Життя. Іноді вони допомагають нам, а ми їм, коли нападають вороги. На сході у нас Холодний Океан, Великий ліс, де живуть ельфи, та Білі гори, Де хазяйнують гноми. Якщо на півночі Тротс межує з величезною державою Ірида, з якою у нас досить дружні, рівні відносини, то південь весь час приносив самі конфлікти, війни та сутички. Невелике королівство Скаженого, на нього можна не зважати. А от Халбар з магічним орденом Землі, та Ллама — Орден Вогню весь час марили завоюванням Тротса. Добре, що один одного вони ненавидять більше, ніж нас. Якби вони об’єдналися, то не впевнена, що Тротс довго б встояв. А ще далі на південь, за цими державами є ще одна. Це Турм. Влада в ній повністю належить магам. Темним магам, їх магічний Орден так і зветься — Вежа Темних Сил. Ми підозрюємо, що саме вони мають сильний вплив на Лламу і Халбар і є тими невидимими ляльководами, що нацьковують решту держав одна на одну. До речі, саме завдяки Темним Скажений став королем і знищив магів у себе в державі.

Є ще кілька держав за океанами. До них дуже далеко. І від нас їх відділяють не тільки океани, а й Великий ліс та Білі гори. Найголовніше, що ти про них маєш знати: магічних орденів там не було або вони дуже слабкі. Іноді туди йдуть маги-одинаки, які хочуть залишатися вільними.

Отже про наших сусідів ти вже трохи знаєш. Тепер, власне, чому ми вирішили, що настав час на сцену виходити тобі. Як я вже тобі казала, з більшістю сусідів ми вживаємося добре, але недавно в Халбарі був черговий переворот і до влади прийшов клан Залізних. На диво, особливих смут і бунтів не відбулося, як це було у них зазвичай. Очевидно, хтось ретельно підготував цей переворот, тому що глави двох кланів, які могли виступити проти Залізних, якось раптово померли. Ми думаємо, що це справа рук Темних з Турму. Ми б особливо і не звернули уваги на цей переворот в Халбарі, якби не той факт, що Залізні самі злі, войовничі й непримиренні серед усіх кланів Халбара. І вже за кілька останніх місяців вони почали пред’являти нам претензії на частину території, почалися прикордонні сутички. І ми думаємо, що дуже скоро буде війна. А два місяці тому зі мною зв’язався наш Вищий і попередив, що Темні хочуть створити союз Ллами і Халбара, щоб завоювати весь світ Франа. Темні, за допомогою свого Вищого, навіть почали будувати портал, аби перенести на Фран страшенних чудовиськ з інших світів для перемоги. Ми боїмося, що цього разу не обійдеться малою кров’ю. Думаю, що це буде війна за виживання. Вищий сказав, що Темним треба ще як мінімум два роки, щоб закінчити свій портал. До цього все робитиметься руками людей і нелюдів із Земляних та Вогняних. Але, як завжди, багато наших магів та й більшість людських правителів у нас не вірять в це. Ми не можемо навіть змусити їх почати збирати війська і готувати нових бійців. Іноді я з жахом думаю, що шансів вижити у нас немає зовсім.

— Весело, нічого не скажеш. І яке моє місце в усьому цьому? — запитав Нік.

— Мені здається, що найважливіше, — із сумом відповіла Ліна. — Насправді нас не так багато — тих, хто вірить у реальність загрози нашого знищення. Навіть у моєму клані є такі, що не вірять. Ми потроху починаємо переконувати інших магів, готуємо нових магів та лицарів, шукаємо прихильників серед дворян і військових. Але цього замало. І мені здається, що тільки Золотому Бойового Магу буде під силу зрушити цей камінь. Тож я на тебе дуже сподіваюся.

— Ліно, та я про магів дізнався лишень місяць тому! А користуватися магією так взагалі не вмію. Який з мене воїн і рятівник?!

— Ніку, не поспішай із висновками. Я думаю, у нас є ще одна твоя перевага, яку ми повинні використовувати. Ти виріс у зовсім іншому світі. І мені здається, якщо ти зможеш поєднати знання двох світів, то у нас буде шанс, якщо не перемогти, то хоча б якось вижити.

— Та невже! Ну і завдання ви ставите мені! Проміняти спокійне життя тут на гарантовану швидку смерть на Франі!

— Не поспішай себе ховати. На відміну від мільйонів, які живуть там, у тебе завжди буде можливість повернутися сюди.

— Ага, і привести за собою сюди Темних, Вогняних та іншу нечисть, щоб вони і з Землі зробили собі полігон.

— Цього легко уникнути, якщо зруйнувати всі портали. Земля тоді на багато сотень років залишиться ізольованою від Франа.

— Досить поки що про це говорити. Мені треба добре подумати, чи буду я взагалі влізати в цю авантюру.

— Думай, Ніку, думай. Але недовго. Нам дуже багато треба встигнути вивчити і зробити до твого відправлення на Фран, якщо ти погодишся. А тепер іди спати. День був сьогодні довгим та важким для всіх.

Сонце знову нахабно й наполегливо лізло в очі і не давало спати. Нік автоматично намацав мобільний, щоб подивитися, котра година. Було вже за одинадцяту. «Нічого собі поспав! — подумав він. — Треба вже і вставати». У вітальні нікого не було, тільки на столі стояла кружка холодного чаю і записка від Ліни.

«Ніку, не стали тебе будити. Підкріпися трохи і чекаю тебе на галявині. Прайм проведе тебе», — прочитав він. Йому знову стало ніяково за пізній підйом. Було велике небажання кудись іти. Але послання перед очима не залишало шансів провести день, нічого не роблячи.

— Щоразу дивуюся, як ти так довго можеш спати, — сказала Ліна, запрошуючи жестом Ніка сідати поруч, коли вони із Праймом добігли до лісової галявини. — Бачу, міське життя з тебе виходить потом. Ні, не сідай. Сходи до джерела, вмийся, напийся і віддихайся. Прайм, веди Ніка до води.

Не встиг той присісти, як вовк його потягнув до протилежного кінця галявини, де, як пам’ятав Нік, була стежка до джерела. Сам же ніколи не зміг би її відшукати, але завдяки сірому супутнику вже через п’ять хвилин він із насолодою змивав з себе піт і з задоволенням пив чисту смачну і прохолодну воду. Досхочу напившись і привівши себе в порядок, Нік разом із Праймом повернулися на галявину.

— Ось тепер ти хоч не пихкаєш, як паровоз, і не обливаєшся потом, наче розвантажував вагони, — з посмішкою сказала Ліна. — Ну що, ти хоч виспався сьогодні, спляча красуня?

— Виспався, — відповів Нік. — Не судіть суворо. Я звик так жити. Але думаю, ви невипадково мене сюди покликали сьогодні і точно вже не для бесід про моє минуле життя.

— Ти неправий, якраз все твоє колишнє життя, твої знання та навички дуже можуть тобі допомогти у новому світі. Але в одному ти маєш рацію. Мені б хотілося почути твоє рішення. Тим більше, що ти вже багато дізнався для його прийняття.

— Найсмішніше, що вночі я спав як немовля. А повинен був всю ніч провести у важких роздумах, зважуючи всі за та проти. І все-таки мені здається, що ви точно знали моє рішення ще з першої нашої зустрічі. І я запитую себе — моє це було рішення чи ви вміло мною маніпулюєте?

— Повір мені, Ніку: це було твоє рішення. Я б навіть сказала, що це було твоє призначення з моменту народження. Пам’ятаєш, я тобі розповідала про Зерно. Як тільки Зерно з’являється в людині, воно вже впливає на його життєвий шлях. Але ти й сам тепер розумієш, чому ти весь час до цього прагнув. Так, я трохи втручалася у твоє життя раніше, але не для того, щоб змінити чи направити твоє рішення, а для того, щоб дати тобі можливість зріло і свідомо взяти відповідальність за свою долю. Тепер ти дорослий і розумний чоловік і можеш сам правильно вирішити, що тобі робити. То що ж ти скажеш?

— Ой… Можна подумати, ви не знаєте, що я вирішу, — з іронією кинув Нік. — Багато ви знаєте чоловіків, з таким шилом у дупі, як у мене, які відмовилися б відправитися в новий світ? Тим більше, мало що мене тримає в цьому. Я поїду вчитися у вашу Школу, як мені не противно знову сідати за парту. А там подивимося, що з цього вийде і що мені вдасться зробити у вашому світі.

— Ну от і добре, — сказала Ліна з полегшенням, ніби скинула важкий камінь очікування. — Зараз ходімо додому. Стара я вже так довго кістки на камінні студити. А по дорозі розповім, що нам треба встигнути до твого від’їзду в Школу.

— Ага, треба сходити в магазин купити шкільну форму, зошити і щоденник, — не втримався від жартів Нік.

— Є багато речей важливіших за ті, що ти назвав, які ти повинен сприйняти дуже серйозно, але те, що ти не втрачаєш відчуття гумору — це дуже добре! — Ліна посміхнулася і встала з камінця. — Допоможи бабусі, візьми мене під руку і підемо потрохи.

— Іноді мені здається, що ви молодша за мене.

— Нічого. У тебе починається новий етап в житті, і я чомусь думаю, що часу скаржитися на старість у тебе вже не буде.

— А ось приводів, передчуваю, буде достатньо!

— Буде. Але без пригод життя було б дуже нудним.

— Не надто тішить великий шанс в цих пригодах втратити голову.

— А ти бережи свою голову. Навіщо її втрачати. Вона тобі ще стане в нагоді, і не тільки тобі.

— Саме цього я й боюся. Мені здається, що ви занадто багато сподівань на мене покладаєте. А я часто їх не виправдовував у минулому житті. Може, доля і ви помилилися у виборі кандидата на роль героя?

— Може, й помилилися. Але тільки ти в змозі довести чи спростувати цей вибір. І взагалі, будь-який хлопчисько був би радий, якби його обрали на роль героя, а ти весь час скиглиш.

— Саме так! Хлопчисько! А я товстий, лінивий, старий.

— Так, про старість при мені більше ні слова, а то перетворю на кролика. А лінь і зайву вагу ми швиденько викоренимо.

— А чому в кролика? — зі сміхом запитав Нік.

— Раз не подобається кроликом, тоді в собаку, — підтримала його настрій Ліна. — Гаразд, поговорімо серйозно. Часу справді у нас мало залишилося. Через півтора місяці починається навчання. Перше, що тобі треба зробити, — це вивчити мову. За легендою, ти будеш з держави Ірида, тому нічого страшного, якщо ти будеш розмовляти з акцентом і не зовсім ідеально. Але через те, що у нас немає в запасі пари років, щоб ти вивчив мову звичайним способом, то я застосую деякі магічні вміння для скорочення цього терміну. Та все одно на це піде як мінімум тиждень. Потім ми проведемо першу ініціацію тебе як мага. Після цього будемо займатися магічними навичками, щоб у Школі ти швидше все засвоював. А ще здоров’ю твоєму треба буде приділити увагу і фізичній формі. Ну, і щоб зібратися, тобі теж треба час. З рідними побути, речей купити. Ось такі величезні плани. Тож тобі доведеться зосередитися, відкинути свою улюблену лінь та попрацювати активно.

— Нічогісінько плани! І лише півтора місяця! Та тут роботи на рік, як мінімум, — спробував чинити опір Нік.

— Звикай. Тепер час буде летіти дуже швидко. Тобі і так дали двадцять зайвих років, щоб спокійно подорослішати.

— Яблуко дозріло, пора зривати.

— Можна й так. Краще зірвати і буде від нього користь, ніж згниє на гілці.

Так, розмовляючи, вони дійшли до узлісся перед будинком. На самому краю лісу сидів Прайм. Було видно, що він невдоволений.

— Он дивись, Прайм злий, що ти сьогодні з ним не погрався, — сказала Ліна, глянувши на вовка. Підійшла до нього і погладила по голові. — Нічого, Прайм, потерпи. Завтра знову будеш зганяти зайві кілограми з нашого героя.

— А можна не знущатися з мене? Мало того, що мені треба з дітьми в школу ходити, так ще й доведеться фізкультурою зайнятися, — майбутній маг скривив скривджену пику.

— Ти сам вибрав, — відповіла Ліна.

— Ой, щось я дуже сумніваюся у цьому. Спочатку Зерно чомусь мені, бідному, дісталося, потім ви поправляли і направляли мою і без того сумну долю. Потім поманили цукеркою в яскравій обгортці. І де тут мій вибір?

— Сьогодні свій вибір ти зробив сам. Без будь-якого тиску з боку.

— Ну, гаразд. Вже й поскаржитися не можна на своє гірке життя, — мало не давлячись від сміху, сказав Нік. — І взагалі — давайте обідати. Хто знає, може потім і не погодують бідного школяра злі дядьки.

— Не переживай, харчування у Школі гарне. Та й тут тебе ніхто голодом морити не буде. Йдемо, нам ще займатися сьогодні треба. А тебе, як завжди, на сон потягне після обіду.

Час за столом минув непомітно. Нік навіть здивувався, що після свого рішення у нього з’явилося відчуття азарту. Йому вже хотілося швидше побачити новий світ, нову Школу і опанувати магію.

Як і обіцяла Ліна, навчання почалося одразу після обіду. Коли учень увійшов в бібліотеку, то здивувався змінам. Столів стало менше, з’явилася дошка, як у школі, і диван. Ось чого він не очікував побачити у класі для навчання, то це був диван. Він спочатку подумав, що той з’явився, щоб Ліні було зручніше вести урок. Все-таки їй було вже чимало років. Але як же він здивувався, коли саме його посадили на диван, навпроти Ліна розташувала дошку, а сама сіла в крісло поруч. Напевно, збоку дуже дивним виглядало це навчання.

— Ну що, влаштувався, учню? — запитала Ліна, коли той сів на дивані.

— Ніколи ще не вчився, сидячи на дивані! Якщо і в магічній Школі так само влаштовані заняття, то мені це вже подобається, — відповів Нік із подивом.

— Навіть не сподівайся. У Школі все буде суворо та згідно з правилами. Просто щоб ти швидше вивчив мову, мені доведеться застосувати різні магічні форми впливу. У вас це назвали б різними ступенями гіпнозу. Спочатку я введу тебе в легкий транс, аби ти міг сидіти і бачити все, що я показую тобі на дошці. Це будуть літери алфавіту спільної мови. А потім буде більш глибокий гіпноз, щоб ти швидше і надійніше вивчив слова. Я буду тобі їх промовляти і пояснювати їх значення. Тож готовий?

— А чому тут бути готовому? Я сплю — ви читаєте. Я прокидаюся і знаю нову мову. Чудово! Ну, чому так не вчать у наших школах?! Можна було б лекції слухати, не виходячи з дому і не злізаючи з ліжка.

— Все не так просто, та й випадок у нас із тобою неординарний. Ти головне зараз постарайся розслабитися і викинути зайві думки з голови, — сказала Ліна й почала здійснювати магічні паси над головою Ніка.

— Та у мене і так не дуже багато думок, особливо після смачного обіду і роздивляння Аніної вроди, — промовив Нік ватяними губами, відчуваючи, як втрачає контроль над думками і тілом.

— Ану, припини! Серйозно постався до того, що я буду робити, — вже сердито сказала Ліна.

— М-м-м-м, — промимрив Нік. Це все, що йому вдалося видавити з себе неслухняними губами.

Він прокинувся різко, ніби його покликали. Поруч сиділа мольфарка і дивилася на нього. Минуло кілька секунд, поки зрозумів, де знаходиться і що відбувається.

— Чудово виспався. Ну що, я вже знаю нову мову? — запитав він потягуючись.

— Ні, звичайно! Це тільки перший урок. Думаю, що нам треба як мінімум днів п’ять-шість, щоб ти достатньо засвоїв слів і зміг формулювати речення. Потім будемо практикувати.

— І скільки я проспав? — запитав Нік.

— Ти спав, а в мене вже язик болить. Майже три години тобі алфавіт і слова начитувала. Ти навіть під гіпнозом примудрявся хропіти. Постійно доводилося тебе смикати, щоб не заважав і щоб мозок твій засвоював матеріал, а не сни кольорові бачив.

— А я так добре виспався. Навіть не знаю, що робити вночі буду.

— То, може, тебе до Прайма відправити на вечірню пробіжку?

— Hi-ні-ні! Досить з мене на сьогодні походів. Я відпочину, повечеряю і знайду, чим себе зайняти.

— Навіть не сподівайся. Після вечері у нас продовження навчання, — сказала суворо Ліна.

— Ну, якщо знову поспати, то я завжди за!

— Спання на сьогодні достатньо. Займімося книгами. Подивимося, що ти засвоїв у коротких проміжках між хропінням, — посміхнулася Ліна.

Закрившись після вечері в бібліотеці, Ліна дала Ніку книгу. Це була найдивовижніша книжка, яку він коли-небудь тримав у руках. Зроблена з товстих аркушів пергаменту, переплетена справжньою шкірою, на якій була витіснена красива картина з битвою. І все це в бронзовій оправі, з чудовими бронзовими застібками. Важила книга напевно п’ять-шість кілограмів. Нік акуратно взяв книжку, обережно, щоб не зламати, відстебнув застібки і відкрив першу сторінку. Під малюнком починався текст. Нік здивувався, що букви були йому начебто знайомі, а ось слів скласти він не зміг. Він здивовано обернувся до Ліни.

— Ну, а що ти хотів? — зрозуміла вона його німе запитання. — Букви спільної мови у тебе вже в голові, ти їх знаєш і як їх вимовляти також. А слів ще знаєш мало. Будемо вчитися складати слова і потроху буду пояснювати тобі їх значення. Я сьогодні тобі заклала тільки основні слова, які застосовуються в житті. А книга про правління короля Тілтопа Першого і його битви. Тому ти й не розумієш слів. Не поспішай, ще всьому навчишся.

З боку здавалося, що маленька дитина вчиться читати. Вони складали букви в слова, вимовляли їх, і Ліна пояснювала їх значення. Після години мук вони зайнялися правописом. Як у першому класі, Нік вчився писати букви нового для нього алфавіту. Ця частина занять була більш успішна. Нік все-таки не був сопливим першачком, вже знав алфавіт і певну кількість слів. Незабаром він уже більш-менш міг писати на спільній мові. Справа залишалася за практикою і збільшенням словникового запасу.

Так минув тиждень. Щоранку Нік здійснював пробіжки разом із Праймом. З кожним днем бігти ставало легше. Було видно, що вага помалу зменшувалася і тіло згадувало навички занять легкою атлетикою, якою займався в молодості. Щоб повернути силу й до інших м’язів, він весь час додавав різні вправи: підтягування, віджимання, присідання. Після пробіжки зазвичай проходив сеанс прискореного навчання новій мові під впливом гіпнозу. Далі книги і письмо. З часом кількість незнайомих слів почала зменшуватися і він вже пристойно міг читати і писати. Вечорами, сидячи у дворі, Ліна змушувала його розмовляти спільною мовою, щоб тренувати спілкування на розмовному рівні.

Був звичний ранок. Нік тільки-но закінчив снідати і збирався на традиційну пробіжку, які вже перестали бути для нього мукою.

— Ніку, зачекай! — покликала його Ліна. — Сьогодні ми змінимо твій розклад. Нам треба приступати до наступної стадії твого навчання. Зараз ми разом підемо в ліс і будемо вчити тебе новим навичкам.

— І що цього разу ми будемо в мене втовкмачувати? — запитав учень.

— Не поспішай! Дорогою я тобі все поясню.

Вони зібралися і, не поспішаючи, пішли вже знайомою стежкою.

— Сьогодні, — почала чаклунка, коли вони заглибилися в ліс, — ти почнеш вчитися медитувати. Це потрібно для ініціації і особливо потім для поповнення магічною силою. Тільки навчившись цьому, ти зможеш заряджатися енергією, необхідною для магічних практик. На жаль, неможливо взяти і зачерпнути сили з навколишнього світу. Маг повинен у стані спокою і медитації збирати магічну силу навколо себе маленькими часточками. Це складний процес, але ти повинен цьому навчитися.

Коли вони прийшли на галявину, Ліна продовжила:

— Дивися, Ніку, я думаю, ти знаєш, що таке медитація і хоч приблизно, як її робити.

— Знаю, звичайно, але тільки теоретично. Ніколи не пробував, хоча мені багато разів пропонували навчитися цьому.

— Ну, ось тепер прийшов твій час опанувати і це. Головне, чому ти повинен навчитися, — звільняти голову від усіх думок. Ти мусиш побачити світ навколо себе по-іншому, відчути енергію навколо себе.

Нік зручно вмостився на траву. Притулився до каменю і закрив очі. Він спробував викинути всі думки з голови, але нічого не виходило. Здавалося, що все навколо заважає йому зосередитися. І приємний прохолодний вітер, і птахи занадто голосно співали, і дерева начебто почали шуміти, як величезний хор. Промучившись кілька хвилин, він відкрив очі і сумно зітхнув.

— Нічого в мене не виходить, — винувато сказав він. — Намагаюся зосередитися, а навколо шум мене тільки відволікає. Я закриваю очі і здається, що все навколо стає в сто разів голоснішим.

— Не переживай. Невже ти думав, що без практики ось так сядеш і з першого разу все вийде? — почала заспокоювати його наставниця. — День довгий. Будеш пробувати ще і ще. Не вийде сьогодні — продовжимо завтра. Але навіть якщо і не зможеш до від’їзду, теж не біда, у Школі тебе все одно цьому вчитимуть. Будуть спеціальні уроки з медитації і техніки збору магічної енергії. Але краще, щоб ти це зміг зробити ще тут. Тоді б ми почали вивчати магічні прийоми. Ну, спробуй ще раз.

Нік пробував ще і ще. Вже більше трьох годин він намагався досягнути результату і все дарма. Час наближався до обіду і до всіх зовнішніх шумових подразників додалися відчуття голоду, затерплі ноги і дупа, яка вже нестерпно боліла.

— Я більше не можу. У мене вже все тіло болить. І сидіти вже боляче. Може, на сьогодні досить? — Нік скочив на ноги і жалісно подивився на Ліну.

— Ох, ти ж і непосидючий! Гаразд, підемо додому. Треба ще з тобою мовою і письмом позайматися. Увечері вдома ще раз спробуємо.

І якщо успіхи в опануванні нової мови вже були очевидні, то вечірні вправи з медитації особливого результату не дали. Єдиним досягненням було те, що весь зовнішній шум Нік навчився зводити в один фон, але так і не міг від нього позбутися.

Вранці мольфарка знову скасувала пробіжку. Після сніданку, на якому Ніку дісталося тільки чашка чаю і пару пиріжків, вони відправилися знову в ліс практикувати.

— Я зовсім не наївся, — почав скаржитися Нік. — А обіцяли добре годувати.

— Не треба тобі наїдатися, а то на медитації ти заснеш, — перервала його скарги Ліна. — Сьогодні будеш практикувати сам, без мене.

— А ви куди? — не втримався і запитав він.

— Мені треба поговорити про тебе з Вищим. Залишилося зовсім мало часу до твого від’їзду. І треба вирішити кілька питань.

— А можна і мені з вами? Ну, хоч побачу, що це за вища істота така. Мені ж цікаво!

— Поки не можна. Для спілкування з ним якраз і потрібно навчитися медитувати. Та й не впевнена я, що він захоче з тобою спілкуватися.

Несподівано вони вийшли на розвилку. На ній сидів Прайм і чекав їх. Нік ніколи раніше на стежці розвилок не бачив. Напевно, знову ліс підлаштовується під цілі чаклунки. Вони зупинилися. Ліна суворо подивилася на Ніка.

— Так, я вирушаю до порталу для спілкування, а ти підеш на галявину. Стежка виведе тебе до неї. Я вже не молода, а для спілкування з Вищими витрачається дуже багато енергії. Я візьму із собою Прайма і коли закінчу, відправлю його по тебе. Він приведе тебе до мене. Допоможеш повернутися. І найголовніше — тренуйся медитувати. Зрозумій, це дуже важливо! І важливо зараз, а не потім. І не смій мені заснути на галявині, а то я тебе знаю. Тільки без нагляду — зразу засинаєш.

— Добре. Але, може, я все-таки піду з вами? Чого Прайма ганяти?

— Ні, тобі поки не треба там бути. Все, йди!

Нік вирушив на галявину, а Ліна з Праймом пішли по іншій стежці до порталу. Відійшовши кілька кроків, він обернувся. Як і очікував, дерева стояли стіною і другої стежини вже не було видно. Через хвилин двадцять перед ним відкрилася знайома галявина. Він сів зручніше і почав вправи з медитації. Сьогодні справи йшли ще гірше, ніж учора. Він не тільки не міг відкинути зовнішні шуми, але ще в голову весь час лізли думки про Вищого. Він намагався собі його уявити, та спливали тільки різні картинки з прочитаних фантастичних книг. Через деякий час йому набридло вигадувати, як можуть виглядати Вищі, і він зосередився на вправах. Справа пішла краще. Йому вже вдавалося абстрагуватися від шуму і навіть створювати навколо себе біле поле. Але ніяких сил, потоків, магічних частинок бачити у нього не виходило. Після того, як вправа вийшла кілька разів, Нік вирішив, що на сьогодні достатньо. Він сходив до джерела, щоб напитися та вмитися. Повернувшись на галявину, він побачив Прайма, який нетерпляче його чекав. Він одразу перейшов на біг, щоб не змушувати Ліну чекати занадто довго. Минуло хвилин двадцять, коли захеканий Нік і Прайм добігли до пункту призначення.

— Щось ти не дуже квапився, — сказала Ліна з посмішкою, дивлячись на розчервонілу пику Ніка.

— Та я відійшов на пару хвилин, води попити, а потім гнав, як божевільний, — виправдовувався учень.

— Добре, бачу, що біг. Допоможи мені встати і підемо додому, — попросила його Ліна. — Та й розкажи мені, як твої успіхи з медитацією?

— Ну, ніби вже краще. Мені вдалося кілька разів повністю розслабитися і очистити думки. Навіть вийшло повністю абстрагуватися від зовнішніх шумів. І що найголовніше, я при цьому навіть не заснув, — з гордістю прозвітував Нік про виконану роботу. — Я повторив кілька разів. І з кожним разом було легше налаштуватися.

— От і добре. Це дуже важливо, що в тебе почало виходити.

— Але я не зміг нічого при цьому бачити навколо. Ні магічних ліній, ні якихось інших сил і об’єктів.

— Нічого, це все прийде з часом. Увечері перевірю, Що в тебе виходить.

— А як пройшла розмова з Вищим? — вирішив запитати Нік.

— Нормально пройшла. Але тепер для нас ще менше часу залишилося.

— І що ж такого термінового доручив вам Вищий?

— Тебе підготувати швидше. Я тобі розповідала, Що люди повинні пройти ініціацію, щоб власне стати магами, або навіть спочатку учнями. Але цей процес не такий простий. Точніше, треба пройти дві ініціації. Першу — початкову — можуть робити маги-магістри. Це теж не простий ритуал, але для цього достатньо, щоб людина мала Зерно і бажання стати магом. Під час цього обряду відкривається тільки невелика частина здібностей майбутнього мага. Він вже може збирати, накопичувати магічну силу та вчитися застосовувати її. Я тобі якось розповідала, що маг схожий на посудину. Так ось при початковій ініціації ніби відкривається тільки десята частина посудини, а не вся — щоб учень опанував перші навички роботи з магічною силою і щоб витримав другу ініціацію. Для неї, окрім цього, потрібно ще й вміння медитувати. Тому що другу і остаточну ініціацію проводять тільки Вищі. З ними можна спілкуватися лишень в стані медитації і лишень в порталі. Зазвичай першу ініціацію проводять через тиждень після зарахування до Школи, а другу ще через декілька тижнів після неї. Для цього виділено навіть день, який так і називається — Свято Ініціації.

— Це я все зрозумів. Але не розумію, чому тепер треба поспішати, адже до Школи ще нескоро, та й там ще трохи часу буде? — запитав Нік.

— Раніше ми планували, що початкову ініціацію проведу я тут, щоб ти до життя на Франі трохи отримав навичок роботи з магічними силами. А остаточну хотіли провести у Школі. Але сьогодні разом з Вищим вирішили, що він проведе повну ініціацію тебе тут. Такого ніколи ще не було. Але я з ним згодна, що так буде краще.

— А чому так? Чому я не можу це зробити з усіма в Школі?

— Тому що Свято ініціації, це свято не тільки для нових учнів Школи, а й для всього магічного Ордену. На нього приходять подивитися багато магів, а іноді й представники короля. Та хоч і проходить ця процедура для кожного індивідуально наодинці з Вищим, але все відбувається так, що глядачі, які чекають за стінами школи, бачать закінчення ініціації та вид магії, якою буде володіти майбутній маг. І ми вирішили, що поки краще зберегти таємницю, що у нас з’явився Бойовий маг.

— Ну, може, це і правильно. Мені теж не хотілося б ходити з цим Зерном, як з табличкою на шиї. Краще не виділятися поки. Тож, що у нас тепер з термінами?

— У нас є десять днів на початкову ініціацію та підготовку тебе до зустрічі з Вищим. І повір, я дуже не рада такому терміну. Тепер працювати доведеться ще більше.

— Ну, що поробиш. Треба так треба, — сумно сказав Нік.

Чаклунка нічого не відповіла, тільки із жалем і в той же час з радістю подивилася на свого учня. Її впевненість у своєму виборі почала потроху зміцнюватися.

Після обіду Нік і Ліна продовжили заняття в бібліотеці з вивчення мови. Прискорений метод вивчення під гіпнозом дав гарні результати. Нік уже вільно і читав, і писав загальною мовою. Задоволена результатами, Ліна сильно не мучила Ніка заняттями і раніше відпустила відпочити.

Була приємна вечірня прохолода. Вони розташувалися у дворі перед будинком. Всі розслаблено відпочивали, насолоджуючись чудовою погодою і спокоєм. Але Ліна вирішила перевірити успіхи Ніка в медитації.

— Ану покажи, чого ти сьогодні навчився? — сказала вона йому.

— Може, не треба. Так добре сидіти і нічого не робити. Давайте завтра, — майбутній маг зробив боязку спробу ухилитися від занять.

— Треба-треба. На завтра у нас вже інша робота запланована.

— Ну, тут якось не дуже зручно. Шуму багато. Сидіти мулько. Може, не треба наді мною знущатися.

— Ти ж казав, що в тебе вже виходить, так ось і покажи! — не здавалася Ліна. — А про шум не переживай. Ми з Анею тобі ще його додамо. Ти думаєш, коли в реальних умовах або під час битви треба поповнити енергію, то все навкруги завмирає, даючи комфортно працювати? Звикай все робити дуже швидко і в найскладніших умовах, коли тобі все навколо буде заважати.

Нік зрозумів, що сперечатися далі марно, сів на траву та спробував розслабитися і звільнити голову від сторонніх думок і шуму навколо. Він вже встиг навіть сконцентрувати увагу, як над вухом пролунав голос Ліни.

— Аню, а заспіваймо-но пісню! Щось давно ми не співали, — і полилася прекрасна українська пісня двома красивими голосами.

Нік почав злитися, розуміючи, що йому заважають навмисно. Від концентрації не залишилося і сліду. Але згадавши слова Ліни, почав намагатися виконати завдання. Спочатку він відкинув всі шуми і сфокусував увагу тільки на пісні, яка звучала. Це було неважко. Дуже добре в них виходило співати. Стараючись ні про що більше не думати, Нік плив по звуках цієї пісні. Слова почали зливатися з мелодією, а потім і зовсім стало тихо. Навколо залишалася одна порожнеча. Минуло кілька миттєвостей. Пісні не було, нічого не було.

— Гаразд, бачу що вийшло, — пролунав у порожнечі голос Ліни. Нік здригнувся від несподіванки і розплющив очі. — Молодець. Все-таки зміг. А ми з Анею так старалися тобі перешкодити.

— Я спочатку навіть розлютився, — сказав він, піднімаючись із землі та сідаючи в крісло. — Але ви так гарно співали. А мелодія мені й допомогла сконцентруватися. А потім була порожнеча. Я подумав, що ви просто припинили співати.

— Ми не припинили. Я бачила, що у тебе виходить. Молодець. Але все рівно потрібно продовжувати заняття, щоб у тебе це удавалося автоматично. А зараз спати. Завтра буде новий день і нові завдання.

Ранок. Сонце пробивається аж через фіранки. Нік гарно виспався. Він навіть не пам’ятав, чи снилося йому щось, чи ні. Було бажання ще полежати, просто повалятися. Спати вже не хотілося. Останнім часом він звик рано вставати, хоча на початку звички ледачого міського сибарита давали про себе знати. Кожен ранок перетворювався у нерівний бій із бажання поспати довше. Зараз він бадьоро схопився з ліжка і відправився у ванну. Як завжди, за столом у вітальні вже були всі і чекали тільки його.

— Мені що, з ночі тут сидіти, щоб бути першим? — жартома запитав Нік. — Як рано я не піднімаюся, весь час останнім приходжу.

— Ми вже звикли, — сказала Ліна. — Хоча з кожним разом у тебе все краще виходить вставати рано. Ось і зараз бачу, ти виспався добре. А спочатку сонний ведмідь вранці приходив.

— Я теж це помітив. Чи не ваш чарівний вплив допомагає мені в цьому?

— Та ні, це твій організм відвикає від шкідливого міського життя. Ну хіба трохи, — сказала Ліна і хитро підморгнула йому. — Їж! Нас сьогодні важлива робота чекає. Так, Галю, збери нам щось смачненьке на обід. Ми з Ніком сьогодні пізно повернемося. А ти ж знаєш, поїсти він любить. А не наїсться, так буде плакати.

— І нічого я не плачу, — невиразно заявив Нік, намагаючись прожувати бутерброд. — Я ж не винен, що ви змушуєте мій організм страждати від фізичних навантажень.

— Ой, подивіться, біднесенький знайшовся. Не треба було запускати свій організм! Та так, що він втомлюється від піших прогулянок.

— Вже не піших. Я вже бігаю. Та й схуднув сильно.

— Бачу я, як ти схуднув. Напевно, Галя тебе нишком, за моєю спиною, підгодовує. Живіт все ще висить над ременем. Пару метрів пробіжиш і задихаєшся. Ну, нічого, із завтрашнього дня ми з Анею як слід візьмемося за твій організм.

— Ось вам би тільки лякати дитину, — вже насилу стримуючи сміх, сказав Нік.

— І де це тут дитина взялася? Ще вчора хтось кожні п’ять хвилин себе старим називав і скаржився на свою долю.

— Можна подумати, ви зглянулися наді мною. Навпаки. Мене старого, майже пенсійного віку, до школи вирішили відправити. Суцільне знущання наді мною.

— Так! Досить галасувати! Ти вже поїв? От і добре. Візьми рюкзак, складеш туди харчі від Галини і бігом на вулицю. Я тебе там чекати буду. А, ось ще — на стільці лежить пакет невеликий, його теж захопиш. Він нам потрібний буде.

Через десять хвилин вони вже прямували знайомою стежкою до порталу. Ліна сказала, що тільки в порталі можна пройти ініціацію. Дорогою вони майже не розмовляли. Чаклунка була зосереджена, мабуть, на підготовці до майбутнього дійства, а Нік не хотів її відволікати. Через те, що жінка не могла йти швидко, шлях до порталу нагадував приємну прогулянку. Непомітно вони вийшли на потрібну галявину, на якій був уже знайомий портал. Ліна увійшла всередину кам’яного кола, а Нік трохи забарився перед входом.

— Ну, що ти там закляк? — запитала Ліна. — Не бійся, нічого страшного не буде. Ми сьогодні нікуди не переміщатимемося. Посидиш трохи, помедитуєш, а я в цей час зроблю всі потрібні ритуали.

— Та я знаю, що нічого страшного не буде. Але це ніби зробити крок у нове життя. Після ритуалу нічого повернути назад вже не можна буде.

— Невже ти передумав або вагаєшся?

— На жаль, ні. Найприкріше, що мене навіть тягне до цього нового життя. Інтерес і цікавість прямо розпирають.

— Це добре. Ну, роби швидше свої важливі останні кроки, і почнемо ритуал.

Нік увійшов всередину порталу. В оточенні стоячих кам’яних плит на землі лежала гранітна плита. Але придивившись ближче, побачив, що це був не граніт. Плита була абсолютно чорною. Вона зачаровувала і навіть затягувала вглиб себе, як йому здалося. Але списавши все на уяву, він заспокоївся і ступив на край плити. Розмірами вона була приблизно метр в ширину і два метри в довжину. На ній могло б поміститися максимум людини три-чотири, та й то їм довелося б тулитися один до одного.

— Відклади рюкзак подалі і сідай на центр плити, а я стану поруч, — сказала Ліна. — Ну, ти вже знаєш, як медитувати. Твоє завдання тепер розслабитися, позбутися всіх думок і почати медитувати. Навіть якщо не вийде, ти, головне, мені не заважай. Постарайся просто зосередитися на моєму голосі. Нічого не кажи, не питай і ніяк не реагуй на те, що почуєш або побачиш. Пам’ятай, тобі нічого не загрожує і боляче не буде. І ще — якщо відчуєш в собі якісь зміни, не зважай. До того часу, поки я не скажу, що процедуру закінчено, просто сприймай все, як належне.

Нік сів на камінь і спробував влаштуватися зручніше. Зробити це було не так легко. Камінь є камінь. Але подітися було нікуди і він почав розслаблятися, наскільки Це було можливо. Спочатку у нього не виходило. Сидіти на пласкому камінці було дуже важко. Та через кілька хвилин йому все-таки вдалося знайти зручне положення і зосередитися. Він майже позбувся зовнішніх звуків, коли до нього почав долинати голос Ліни. Почав прислухатися до слів, які вона вимовляла, але нічого не міг розібрати. Очевидно, ритуал проходив не загальною мовою. Заклинання він чув виразно, але потім вони злилися в один монотонний потік. Свідомість почала розчинятися у цій звуковій хвилі. Всі думки тепер линули кудись у космос, в нескінченність. Нік намагався стежити за ними, але нічого не виходило, вони відлітали разом із голосом чаклунки. Він розслабився і дав цьому потоку захопити і себе. Одразу відчув, як його тіло стає легким і починає відриватися від землі. Нік втратив відчуття часу і тільки невідома сила фраз тягла його все вище і вище. Піднімаючись, він почав бачити перед собою тонкий прозорий кордон, який переливався, як мильна бульбашка на сонці. Сила тягла його на цю перешкоду, і вона почала стрімко наближатися. Ніка охопила паніка. В голові промайнула думка — якщо перепона виявиться щільною, то він просто розіб’ється об неї. І коли завада була вже поруч, його наповнив дикий жах і бажання негайно розвернутися і летіти назад. Але було пізно, невидима сила слів втиснула його в цю перешкоду. Поверхня напружилася, і коли здалося, що його зараз відкине назад, вона прорвалася, і тут у нього в голові спалахнув незвичайно яскравий барвистий світ. Він побачив всесвіт, наповнений фантастичними фарбами. Не було космічної темряви і порожнечі, не було холодних миготливих зірок і сузір’їв. Все заповнювала нереальна картина. Неначе вселенські Боги збожеволіли і виплеснули всі барви світу. Мільйони і мільйони мальовничих спалахів, променів, потоків, ліній, кольорових плям, які бігли, текли, з’єднувалися, переливалися, перемішувалися. Нік спробував закрити очі, щоб не з’їхати з глузду від цієї вселенської веселки, але зрозумів, що бачить це не очима, заспокоївся і вирішив подивитися з висоти на Землю. Розвернувся і побачив перед собою прекрасну блакитну планету. Він стільки разів бачив її по телевізору і на фото, що навіть сприйняв це якось дуже буденно, ніби кожен день доводиться дивитися на Землю із космосу. Також побачив кордон атмосфери, а ще вище над нею той самий магічний бар’єр, що переливався фарбами. Він зрозумів, що ця межа відгороджує Землю від магічних потоків. Ось чому на Землі так мало магії! Хтось або щось ізолювало Землю від усього іншого магічного світу. Потік, який тягнув його за межі атмосфери, обірвався. Нік відчув себе ніби новонародженим. І нове відчуття охопило його. Відчуття страшного голоду або навіть порожнечі всередині. Але це не було звичайне чуття, до якого він звик, це було відчуття магічного голоду. Він повернувся до відкритого космосу, наповненому цією енергією, щоб зачерпнути собі трохи, вгамувати цей голод, заповнити порожнечу всередині, і енергія почала вливатися в нього. Це було п’янке почуття наповнення.

Здалека до нього почав долинати голос. Він напружився, щоб зрозуміти, але не міг розібрати слів. Голос ставав все сильнішим і сильнішим. Нік відчував, що це його звали, але не міг відірватися від енергії, яка почала заповнювала його. Він не міг напитися, наче подорожній, який тижнями бродить пустелею і нарешті знайшов воду. Голос уже лунав у його голові, як грім. І тут він чітко почав розрізняти слова. Це була Ліна. Вона з тривогою і все наполегливіше кликала його. Її голос розірвав магічний потік, який в нього вливався, і Нік відчув, як величезна сила тягне його назад до Землі. Він мчав, наче метеорит, назустріч маленькій блакитній кулі. За мить промайнули тисячі кілометрів, він пройшов магічний бар’єр без найменших зусиль і опору, пролетів атмосферу. Він навіть встиг подумати, що якби він був матеріальний, то, напевно, вже згорів би. Раптом відчув страшний удар і занурився у темряву.

Повільно, дуже повільно він вибирався з пітьми. Спочатку здавалося, що його хитає, як під час шторму на кораблі. Далі з’явився шум, спершу дуже далекий, згодом все сильніший. Врешті шум перетворився на голос, потім в слова. Нік спробував відкрити очі.

В голову яскравим спалахом увірвалося сонячне світло. Він прикрив повіки, щоб не осліпнути. Свідомість помалу поверталася. Майбутній маг вже виразно чув схвильований голос Ліни, відчував, що лежить на твердому і спина починає боліти. Він перекинувся на бік і відкрив очі. Тепер, коли сонце не намагалося його засліпити, Нік побачив, що лежить на плиті в центрі порталу, а поруч стоїть стривожена Ліна.

— Це було крутіше, ніж американські гірки, — сказав він, намагаючись підвестися.

— Поки не вставай, — сказала Ліна, утримуючи його.

— Краще я переляжу на траву. У мене вже всі кістки болять від цих каменів.

— Тільки повільно і обережно. Ти сильно головою вдарився об плиту, коли повернувся в тіло. Кров’ю все тут залив. Нічого, я зараз швидко тебе підлатаю.

Ліна допомогла Ніку піднятися і вийти з порталу. Він ішов непевними кроками. Ноги запліталися, і якби не підтримка жінки, то точно б впав. Зробивши пару кроків за межі порталу, Нік опустився на землю. Мольфарка дістала з рюкзака флягу з водою і почала промивати рану на голові.

— Пусте, — сказала вона. — Рана невелика, правда, гуля здоровенна. Прийдемо додому, я постараюся прибрати її. Аня настоянку приготує, щоб голова не боліла, а то ще дурником на все життя залишишся.

Було помітно, як весь цей час вона хвилювалася, але переконавшись, що все гаразд, заспокоїлася і розсміялася зі свого жарту. Нік не втримався і теж почав сміятися, тримаючись за голову. Вона ще неабияк боліла. Дуже невдало він повернувся в тіло, вдарившись потилицею об плиту. Мольфарка зробила кілька магічних пасів у нього над головою, і біль почав затихати. Через кілька хвилин він вже міг сидіти і посміхатися.

— Ну, розповідай, як все пройшло? — попросила його Ліна.

Магеса слухала його плутану розповідь і посміхалася. Коли він закінчив, вона підійшла до нього, оглянула рану і по-материнськи погладила по голові.

— От і відкрилося твоє Зерно. Тепер ти вже нікуди від долі мага не зможеш дітися. Треба було, напевно, тебе ініціювати на Франі. Там магія навколо, а на Землі її дуже мало, тому тобі так далеко і довелося тягнутися, щоб досягти перших магічних потоків. Зазвичай первинну процедуру пройти набагато легше. Магічне, що знаходиться у людині, з’єднується з магічним полем, яке поруч. А тобі довелося політати. Я навіть злякалася, щоб не обірвалася нитка зв’язку між твоєю магічною сутністю і тілом. Таке іноді буває. Тоді Зерно не розкривається і людина залишається звичайною і вже не може стати магом. Я бачу, ти вже й сили встиг зачерпнути. Добре, що я тебе вчасно висмикнула. Перебирати силою теж дуже небезпечно, особливо для тих, хто ще не навчився її накопичувати і справлятися з нею. Зараз ти трохи перепочинеш, і ми почнемо цьому вчитися. Тож, це і буде твій перший урок магії.

— Ліно, я ось що хотів запитати: той бар’єр, який ізолював Землю від магічного світу, ким, коли і навіщо був встановлений?

— Я цього не знаю. Таке треба питати у Вищих. От якщо коли-небудь будеш з ними розмовляти, тоді й запитаєш. А зараз трохи підкріпимося і займемося нашими справами.

Вони зручніше сіли на траву, дістали з рюкзака пиріжки, термос із гарячим чаєм і з задоволенням прийнялися їсти.

— А довго тривала вся процедура? — запитав Нік з набитим ротом.

— Близько години, — відповіла Ліна.

— А я думав хвилин п’ять все зайняло, зовсім втратив відчуття часу. Я коли був там вгорі, ну, точніше, та частина мене, яка піднімалася, відчув себе порожнім глечиком, все так, як ви описували. А ще ніби страшна порожнеча всередині. Тому мене і потягнуло до магічних полів. Коли зачерпнув, то стало легше. Неначе почав заповнювати пустоту всередині. Дивне відчуття.

— Так і повинно бути. Але я не думала, що ти потягнешся до полів сили. Гадала, що, коли вирвешся за межі бар’єру, відкриється Зерно, і ти відразу повернешся назад в тіло. А вийшло трохи не так. Але головне, що все вже сталося. Ти закінчив? — запитала Ліна. — Досить обсідатися. Залиш на потім. Ми довго тут будемо. Ще встигнеш зголодніти. Давай займемося нашими справами.

Нік з небажанням відклав пиріжки, що залишилися, допив чай і задоволений розтягнувся на землі.

— Ну, і чого ти розлігся? — невдоволено запитала Ліна. — От ледар! І як же ти збираєшся в Школі вчитися. Там у тебе хвилини вільної не буде.

— Як це не буде? Ну що за рабство! Та й голова моя вже не зможе цілими днями всякі премудрості сприймати.

— Ми й це передбачили. Будеш заняття з чаклування чергувати із заняттями з поліпшення твого тіла і фізичних навичок. Та про це потім поговоримо. Зараз інше важливіше. Ти сідай спокійно, а я трохи на тебе погляну. Подивлюсь, що дало тобі Зерно, що вдалося тобі відкрити в собі.

Учень сів зручніше і закрив очі. Голова вже не боліла, далася в знаки допомога чаклунки. Випростався і спробував сконцентруватися, прогнати всі думки і розслабитися. Він відчув, як щось прохолодне, що нагадує змію, намагається забратися до нього в голову. І хоча він розумів, що це Ліна, мимоволі напружився і спробував чинити опір.

— Це добре, що ти намагаєшся закритися від проникнення, почув він її голос, — я тебе потім навчу, як це робити більш ефективно. А зараз просто розслабся і нічого не бійся. Дай мені тебе просканувати. Не переживай, думки твої не читатиму. Маю надію, що нічого поганого ти не думаєш.

Нік розслабився і впустив у себе холодне магічне щупальце. Йому здалося, що як тільки він дав добро на сканування, воно не тільки забралося в нього, а й миттєво розділилося і заповнило все його тіло. Він знову втратив відчуття часу. Було враження, що ці тортури тривають вічно. Але раптом все неначе обірвалося. Відчуття чийогось втручання в організм зникло повністю. Голова була легкою, чистою і світлою. Йому навіть здалося, що він ніби прокинувся після довгого і солодкого сну. Відкрив очі і побачив навпроти Ліну. Вона втомлено, але задоволено посміхалася йому.

— Ну що, тепер ви всі мої думки знаєте? — запитав Нік.

— Щоб прочитати думки людини, треба складний ритуал і дуже велика кількість магічної сили, аби зламати внутрішні захисні сили людського мозку. Крім того що людина зазвичай чинить опір і ставить блок від читання думок, ще й природа потрудилася, щоб дістатися до вмісту голови гомо сапієнс було дуже складно. Вона наділила наш мозок сильним внутрішнім захистом. Тож за це можеш не переживати. Хоча нагадаєш мені, щоб я обов’язково з тобою позаймалася посиленням твого захисту. Знайдеться чимало магів, які захочуть покопатися у тебе в голові. А нам зовсім ні до чого, щоб хтось знав наші маленькі таємниці. Все, що мені потрібно, я дізналася.

— І що там такого цікавого ви довідалися? — не втримав він цікавості.

— І ти, і твоє Зерно мене дуже порадували. Вже зараз ти можеш накопичувати енергію, як середній випускник магічної Школи, як повноцінний маг першого рівня. Сподіваюся, що при повній ініціалізації твоє Зерно нас ще раз приємно здивує. А зараз ми проведемо з тобою кілька експериментів. Треба ж дізнатися, які здібності тобі дало Зерно.

— Оце так! Чудово! І що треба робити? — Нік був у захваті, як дитина.

— Для початку дістань з рюкзака пакет, який я тебе просила взяти. Сподіваюся, ти його не забув?

— Ні, не забув, — він дістав пакеті простягнув його Ліні.

— Готовий до маленького іспиту? — хитро підморгнула мольфарка.

— І що мені треба робити? — з нетерпінням запитав той.

— Взагалі-то нічого складного. Головне — серйозно постався до цього. Я буду тобі називати заклинання. Ти повинен його правильно повторити, вкласти магічну силу і ми побачимо, як різні типи магії реагуватимуть. Перше, чому ти повинен навчитися, — це витягати із себе ману і вкладати її в заклинання або в магічну дію. Робити це просто. Ну, не відразу, звичайно. Це як дихання. Ти вдихаєш, набираючи легенями повітря, а потім видихаєш. Так само й тут. Ти ніби силою думки вдихаєш, набираєш енергію всередині себе і посилаєш її в заклинання. Зазвичай енергія передається через руки. Але це просто сила звички і так зручніше. В принципі ти можеш передавати енергію в магічну дію через будь-який свій орган, або навіть просто з думки. Але простіше запам’ятовується і відтворюється магічна дія через руки. Запам’ятай перше заклинання. Воно не вимагає вкладення мани. Заклинання виконається само. За допомогою нього зможеш бачити магічні потоки. Ти повинен пам’ятати це. Я давала тобі такі здібності вже кілька разів. Тепер це можеш робити сам. Тож ти повинен вимовити «Візіо Магік». Спробуй!

Нік вимовив заклинання і побачив навколо весь світ по-іншому. Так як раніше це вже з ним траплялося, то не стало великою несподіванкою для нього. Помітив слабкі магічні потоки поруч і окремі часточки сили навколо. Вони оточували його, як срібна пилюка. Правда, їх було не дуже багато. Він подивився на Ліну і побачив її срібно-блакитну ауру. З цікавістю глянув на себе. Навколо нього аура була золота, а всередині тіла, ніби у посудині, плескалася срібна рідина магічної сили.

— Ну, досить милуватися собою, — збила його Ліна, побачивши, що він розглядає себе. — Тепер ти повинен зробити так, як я тобі сказала. Спробуй подумки зачерпнути енергію, яку ти бачиш всередині себе, і просто виплеснути її через руки. З цим зором ти прослідкуєш, як це відбуватиметься. Ну, і я подивлюся.

Нік зосередився на срібній рідини всередині себе, вдихнув і спробував подумки послати частину її через руки. Він бачив, як рідина ніби почала підніматися у ньому, і злякався, що зараз захлинеться в ній. Концентрація пропала, і магічна сила повернулася на місце, не дійшовши до рук. Він спробував ще раз. І знову страх не дав йому виконати завдання. Він розлютився на себе. Подумки обізвав себе боягузом і спробував ще раз. І цей раз не увінчався успіхом, але вже не через страх, а скоріше через злість і незібраність. Трохи заспокоївшись і відкинувши сторонні думки, він почав нову спробу. Цього разу йому вдалося довести енергію майже до долонь, але не зміг викинути її.

— Давай, Ніку! Ще трохи. Нічого складного і страшного в цьому немає. У тебе майже вийшло. Ти, головне, не забудь перервати потік, а то відразу викинеш все, що зміг зачерпнути при ініціації, — почув він слова Ліни.

Вони його підтримали і підбадьорили. Він і забув, що мольфарці видно його жалюгідні потуги. Йому стало соромно за свою безпорадність. Зібравшись з духом, спробував ще раз. Він побачив, як, підкоряючись його бажанням, магічна сила піднялася всередині нього, пройшла по руках і долонях і почала срібним потоком витікати у нього з пальців. Нік, як зачарований, дивився на цей прекрасний срібний потік. Він готовий був дивитися на нього, здавалося б, вічність. І тільки слова Ліни, що долетіли до нього ніби здалеку, привели його до тями. Він припинив викидати енергію, стомлено відкинувся і подивився на неї.

— Я ж просила тебе відразу зупинитися, як тільки вийде. А ти вирішив викинути все, що в тобі було, — із докором сказала Ліна. — Намагайся все-таки слухати мене і виконувати те, що я прошу. У Школі з тобою так панькатись не будуть.

— Вибачте. Я просто задивився. Мені все ще треба звикати до того, що відбувається. Ще сьогодні вранці я був звичайною людиною. А зараз у мене з пальців тече срібна річка сили. Ви думаєте, легко все це сприймати людині, яка читала про магію тільки у фантастичній літературі і була впевнена, що це плід фантазії місцевих письменників.

— Ніку, я все прекрасно розумію. Але, на жаль, у нас дуже мало часу, щоб підготувати тебе до абсолютно іншого життя в зовсім іншому світі. Ти повинен навчитися швидко приймати і розуміти все незвичайне, інакше не зможеш там вижити.

— Думаю, що зможу з цим впоратися. Ну, що у нас далі за планом?

— А далі пограємось з різними видами магії. Подивимося, до чого у тебе більше здібностей. І прошу тебе, будь уважним і роби тільки те, що я кажу. Тому що робота з чарами — це не тільки корисно, але й дуже небезпечно.

— Добре. Я буду уважним. З чого почнемо? — запитав Нік, приготувавшись до нових випробувань і відкриттів.

— Давай, щоб поєднати корисне з корисним, я тобі буду розповідати про види магії і ми помалу перевіримо, як вони тебе слухатимуться. Не зважай, якщо щось буде не виходити. Зараз ми виявимо основні твої магічні здібності. Решту ти зможеш розвинути, якщо захочеш, або сам, або в Школі з викладачами.

— Ну ось, знову корисне з корисним. А коли ж приємне вже буде? — пожартував Нік.

— Буде і приємне. Хіба тобі неприємно дізнатися, якими силами ти тепер можеш керувати? І взагалі — будь серйознішим. Те, чим ми зараз будемо займатися, потребує від тебе граничної концентрації та чималих зусиль. Почнемо з первинних видів чарів. Це магія чотирьох стихій: повітря, води, вогню і землі. Найперший і, як вважають, найлегший вид її — це магія Повітря, її легко застосовувати, бо потрібний для неї матеріал, тобто повітря, завжди поруч. Але з іншого боку, тобі як Бойовому Магу важко буде з нею працювати, тому що повітря має набагато менше руйнівної сили, ніж вогонь чи вода. Але в умілих руках це чудовий матеріал для роботи чарівника. Тож не ігноруй її. Колір магів Повітря — білий. Я тобі вже розповідала, що Бойові Маги мають схильності до різних видів чарів, але й у них є ті види, які краще виходять, а є й які не дуже добре. Зараз ми перевіримо, чи дало тобі Зерно здібності в магії Повітря. У тебе вже, нехай тільки раз, але вийшло витягти з себе силу і викинути її через долоні. Тепер назву просте заклинання з магії Повітря. Тобі треба його повторити і вкласти в нього енергію, направивши на якийсь предмет. Заклинання просте. Воно створює потік повітря або вітер. Ось перед тобою піднімається висока трава. Направ на неї заклинання, вклавши енергію. Якщо вдасться викликати вітер, то ми це відразу побачимо. Отже, ще раз: ти повинен підняти свою енергію, передати долоням, потім вимовити заклинання, вклавши в нього цю енергію, і направити її в сторону трави. Ти маєш подумки створити образ вітру і вкласти цей образ в заклинання. Слова, які тобі допоможуть, — «Кріаре Вієнто». Ти все зрозумів? Пробуй!

— Гаразд, зараз спробую. Значить, слова «Кріаре Вієнто». Добре, старатимуся. Правда, стільки всього треба зробити разом. Але намагатимуся.

Нік сів зручніше, закрив очі, розслабився і почав готуватися виконати дію. Він відчув, як сила піднімається, переливається в руки, потім в долоні, і в цей момент уявив, що з долонь виривається потік повітря, а не магічної сили, і вимовив слова «Кріаре Вієнто». Учень побачив, як потік сили зі срібного стає білим і спрямовується до високої трави. Впевнитися, долетів потік, чи ні, він не зміг. Зворотна сила потоку штовхнула його у протилежний бік, і він впав на спину. Концентрація пропала, а з нею урвалося і заклинання. Боляче вдарившись спиною, Нік відкрив очі та побачив перед собою блакитне небо.

— Щось занадто часто сьогодні мене об землю стукає, — сказав він, піднімаючись і переводячи дух. — Так до вечора інвалідом стану, — додав, намагаючись розтерти спину, що боліла.

— Зараз я допоможу, — сказала Ліна, підходячи до нього.

— Та нічого, потерплю. Ви краще скажіть, вийшло у мене чи ні. Бо все робив із закритими очима, а потім мене жбурнуло на землю.

— А ти сам глянь, що накоїв. Оце вже силою Зерно тебе не обділило, — сказала, посміхаючись Ліна. — Я забула тебе попередити, щоб ти не намагався всю силу в заклинання вкладати. Ось ти і постарався. Треба буде тобі обов’язково навчитися видавати енергію малими порціями, а то ще Школу рознесеш на Франі.

Нік скривився через біль у спині, повернувся і подивився на те, що у нього вийшло. У тому місці, куди він направляв заклинання, утворилася в траві велика просіка, ніби хтось проїхав величезним катком. А на узліссі, де закінчувалася галявина і починався ліс, було повалено декілька дерев.

— Це що, моїх рук справа? — він здивовано поглянув на Ліну.

— Так, це ти постарався, — посміхнулася у відповідь мольфарка. — Але далі все-таки менше сили вкладай у заклинання і швидко його переривай. А то коли перейдемо до вогненної магії, ти мені весь ліс спалиш.

Нік недовірливо подивився на свої долоні. Невже це він? Ще день тому він був абсолютно звичайною людиною, а тепер за допомогою сили своєї уяви і декількох слів може здійснювати такі дива. Учень все ще не до кінця вірив у те, що з ним відбувається. Помітивши його розгубленість, Ліна підійшла до нього і по-материнськи обняла.

— Нічого, звикнеш, — сказала вона. — Через деякий час ти будеш дивуватися, як жив без цього. Ну що, перепочив трохи, спробуймо далі. І пам’ятай — ти повинен вкладати в заклинання трохи сили, інакше можуть бути проблеми.

— Я зрозумів. Буду старатися, хоча, окрім як переривати заклинання, я поки не знаю, як це робити, — сказав Нік.

— А ти просто старайся зачерпнути і передати в заклинання тільки невелику частину енергії, а ти намагаєшся відправити все, що є.

— Добре, — невпевнено відповів він.

— Рухаймося далі. Наступний вид — магія Води. Колір її і в аурі, і на плащах магів — блакитний. Головне — не плутати з синім. Синій колір, навіть правильніше темно-синій — це колір Предметної магії. Подивімося ж, як у тебе вийде впоратися з чарами Води. На відміну від магії Повітря, ця вимагає наявності води під рукою чаклуна для того, щоб її використовувати в заклинанні. Сильні маги, звичайно, можуть обійтися і без неї поруч. Вони ніби вичавлюють воду з повітря, після чого воно стає дуже сухим, але для цього треба і знати заклинання, і мати дуже велику силу. Виходить подвійна трата сили, і часу, бо спочатку треба добути воду, а потім її застосувати в заклинанні. Тож абсолютна більшість чаклунів можуть її застосовувати, тільки маючи воду під рукою. Зараз ми не будемо пробувати, чи зможеш ти добути воду з повітря, цьому тобі ще довго доведеться вчитися. Просто перевіримо, чи буде слухатися тебе вода.

Ліна дістала із сумки глибоку миску і налила в неї води.

— І ще важливо: у першому заклинанні повітря ти автоматично надав йому вигляд потоку, тобто подумки додав форму. З водою так само. Треба не тільки вимовити заклинання і вкласти в нього силу, але й надати форму. В даному випадку заклинання буде створювати обертання води і з’явиться воронка, але ти, вимовляючи слова, повинен так само подумки створити образ воронки, як вода мусить закручуватися. Далі, якщо вийде, ти будеш вчитися надавати різні форми водяному потоку. Але зараз ти зобов’язаний уявити собі воронку водяного смерчу. Ну що, готовий? Тоді заклинання звучить «Бултса Бірату».

Нік кілька разів повторив заклинання і приготувався його виконати. Після слів Ліни про контроль над кількістю вкладеної в заклинання енергії він уявив, що енергію всередині нього розділено на частини. Подумки взяв одну частину і передав її в долоні, уявив воронку, промовив заклинання і направив його в миску з водою. Цього разу він не закрив очі і побачив, як в мисці стався ніби вибух. Всю воду викинуло з неї, а саму миску перевернуло ударною хвилею. Він і Ліна рефлекторно відхилилися, щоб вода на них не потрапила, але все одно виявилися забризканими. Добре, що води було мало, інакше довелося б сушити весь одяг.

— Ніку, я ж просила не вкладати всю силу в заклинання, — сказала вчителька, струшуючи з себе воду.

— Я так і зробив, — він сидів із здивованим виразом обличчя. — Я розділив подумки енергію в собі і вклав тільки частину.

— Ну що ж, очевидно, що треба тобі брати ще менше енергії. Але вже тішить, що і Вода тебе слухається. Повторімо ще раз, щоб переконатися. Але постарайся ще менше сили вкладати.

Чаклунка знову встановила миску і налила в неї води. Сама відійшла подалі, щоб знову не опинитися під водяною зливою. Нік подумки ще більше роздробив енергію в собі і взяв дуже маленьку частинку, вклав її в заклинання і направив його на воду. На цей раз все вийшло значно краще. І хоча вкладеної енергії, очевидно, все ще було багато для такої кількості води, проте вода в мисці почала швидко обертатися, зібравшись у воронку. В якусь мить воронка відірвалася від миски, повисла в повітрі і розлетілася, в черговий раз обливши Ніка. Ліна задоволена, що завбачливо відійшла подалі, стояла осторонь і посміхалася.

— Молодець. Цього разу все вийшло добре. Енергії було багато, але з часом ти навчишся вкладати її стільки, скільки треба для заклинання. Ну що, сила ще залишилася чи відпочинеш трохи? — запитала вона.

— Давайте ще один експеримент і потім відпочинемо. Та й перекусимо, бо вже починаю відчувати не магічний, а звичайний, людський голод, — сказав Нік. — Що там у нас далі за планом?

— Тепер у нас дуже небезпечний вид — магія Вогню. Колір червоний. Постарайся бути максимально уважним і обережним. Зазвичай після перших випробувань магії Вогню лазарет Школи переповнений. Всі з опіками різного ступеню.

— А навіщо випробовувати чари Вогню тим, хто отримав від свого Зерна талант до Води, наприклад? — здивувався Нік.

— Кожного учня перевіряють на максимальну кількість видів чар. Тому що треба знати, що йому розвивати, на які курси ходити. Іноді учні мають здібності До декількох видів. Просто основний вид буде даватися їм легко, інші — значно гірше, ось щоб це з’ясувати і робляться випробування за всіма різновидами. І ми сьогодні перевіримо тільки головні, решта у тебе перевірять вже у Школі. Але магія Вогню найнебезпечніша, тому і постраждалих багато. Зазвичай без проблем проходять тільки ті, у кого Червоне Зерно — Зерно Вогню. Їх вогонь слухається практично відразу. Тож будь обережним і використовуй тільки мінімальну кількість сили.

Почнемо спочатку з більш важкого. Для сильних чарівників Вогню не потрібно мати джерело вогню. Вони легко його народжують простим заклинанням, але для учнів важкувато народити вогонь і на випробуванні ми даємо їм джерело вогню для роботи з ним. Навіть ті, хто має Червоне Зерно, не відразу можуть створити вогонь. Зараз ми спробуємо заклинання народження вогню. Одначе, судячи з результатів випробувань з повітрям і водою, які тобі вдалися навіть занадто добре, я сумніваюся, що вогонь тобі підкориться. Ну нічого, не вийде відразу, спробуємо потім із джерелом. Головне, не хвилюйся, якщо нічого не вийде. Це нормально. Отже заклинання народження вогню звучить так: «Дар АТан». Ніяких форм у думках зараз уявляти не потрібно. Ще раз попереджаю — дуже мало сили вкладай і дій дуже обережно. В результаті на долоні має народитися невелика кулька полум’я.

— Я зрозумів. Буду обережним, — сказав невпевнено Нік. Наляканий застереженнями вчительки, він вже почав боятися, але його заспокоїло те, що це заклинання практично ні в кого не виходить з першого разу.

Витягнувши перед собою долоню, промовив заклинання народження вогню. Він був впевнений, що нічого не станеться. Але трапилось те, чого він ніяк не чекав побачити. Враз вся його долоня була охоплена вогнем. Секунду він очманілими очима дивився на свою палаючу руку, а потім рефлекторно почав махати, намагаючись скинути вогонь. Нічого не виходило, навіть ставало гірше — вогонь перекинувся на нього і через кілька миттєвостей він весь стояв у вогні, як живий факел. Учень з жахом подивився на Ліну. Вона, забарившись на мить, вимовила якесь заклинання, змахнула рукою і на нього полився потік води. Вогонь здався воді, зашипів і згас. Вода як полилася, так само миттєво і закінчилася. Нік стояв зовсім мокрий і повністю ошелешений тим, що сталося. Він прислухався до своїх відчуттів і не наважувався навіть поворухнутися, чекаючи болю від опіків. Мольфарка кинулася до нього і почала поспіхом оглядати, щоб визначити, наскільки він постраждав. Шок почав поступово проходити, і Нік подивився на свої руки. З подивом виявив, що немає ніяких ознак вогню. Опіків не було зовсім. Оглянув і свій одяг, очікуючи побачити обгорілі мокрі лахміття, але він був абсолютно цілий, правда, геть мокрий. Слідів вогню не було зовсім ні на ньому, ні на одязі. Він здивовано глянув на мольфарку. Вона була бліда від страху, але тим не менш посміхалася.

— Ну, ти мене налякав! Такими темпами я не доживу до початку твого навчання в Школі, — сказала чаклунка.

— А що це таке було? — розгублено запитав Нік.

— А це і була магія Вогню. Я таке декілька разів бачила у своєму житті. Це можуть робити тільки найсильніші маги Вогню або початківці, які надзвичайно обдаровані Вогнем. Зазвичай навіть у Золотих та Веселкових не буває більше двох сильних видів магії, переважає все-таки один основний вид. Інші теж непогані, але значно гірші, ніж основний. Я вже подумала після перших випробувань, що твоїми основними видами будуть Повітря і Вода. Але, очевидно, Вогонь тебе любить аж занадто сильно. Це не означає, що чужих заклинань магії Вогню тобі можна не боятися. А означає тільки те, що якщо будеш добре вчитися, то тобі підкоряться найсильніші заклинання цієї стихії, ну і те, що створений тобою первинний вогонь тобі шкоди завдати не зможе. Ти мене сьогодні цілий день дивуєш! Тобі Боги дали просто фантастичні здібності. Та все одно тобі потрібно буде багато і наполегливо вчитися та практикуватися.

Спробуймо ще раз обережно повторити випробування, але тепер постарайся надати вогню форму, наприклад, кулі. Надавати магії форму ти вже пробував з водою. Заклинання буде звучати так: «Дар А Тан Бентук». Але намагайся хоч трохи контролювати силу, яку ти вкладаєш. Я тобі вже казала, що в тих видах чар, на яких спеціалізується чарівник, йому для заклинань потрібно значно менше витрачати енергії. Мабуть, тобі для заклинань Вогню треба значно менше, ніж для Повітря або Води. Ми, звичайно, потім будемо тренуватися дозувати енергію, та й у Школі буде з цього багато занять, а зараз просто візьми і вклади енергії якомога менше. І пам’ятай, раптом щось піде не так, не панікуй — вогонь тебе не зачепить. Ну а я знову тебе трохи заллю водою.

— Та вже досить! Я краще постараюся впоратися, ніж знову під водоспад. І так весь мокрий до нитки, — з посмішкою відповів Нік.

Він зітхнув глибоко, щоб налаштуватися та промовив заклинання. За якусь мить на долоні спалахнула вогненна куля, розміром із тенісний м’ячик. Нік, посміхаючись, як дитина, що отримала нову іграшку, переклав його з однієї руки в іншу. Вогненна куля лежала на долоні зовсім не обпалюючи її. Покрутивши її в руках і не знаючи, що далі робити, Нік просто кинув кулю в траву, як звичайний м’ячик. Трава відразу спалахнула і була б пожежа, якби не втрутилася Ліна. Знову прозвучали слова заклинання, непомітний помах руки і невеликий локальний дощ миттєво погасив палаючу траву. Тепер уже він дивився на чаклунку, як дитина, що наробила шкоди, чекаючи покарання.

— Не хвилюйся, це моя помилка, — посміхаючись, сказала вона. — Треба було тобі відразу перервати заклинання, і куля б згасла. Нічого, всього ще навчишся. Зробімо зараз паузу. А то я вже також втомилася. Занадто багато відкриттів і для мене сьогодні. Ми відпочинемо, пообідаємо, ти обсохнеш, а потім продовжимо.

— Я тільки за! — Нік з радістю погодився. Він теж уже почав відчувати і втому, і голод. Подій було стільки за ці півдня, що вистачило б нормальній людині мінімум на пару місяців. — А багато ще випробувань залишилося?

— Не дуже. Ми сьогодні перевіримо тільки основні, ну і ті, які можна легко перевірити тут, — сказала Ліна і почала діставати з рюкзака смаколики, які приготувала їм Галина.

Їжа була смачна, сонце пригрівало. Нік, наївшись, відкинувся на траву і почав дрімати. Навколо розливалося умиротворення і спокій. Ліс тихо шумів і ще більше змушував повіки злипатися. Він навіть не помітив, як заснув.

— Егей, вставай, лежню! — долинуло до нього крізь сон.

Було так приємно лежати. Очі зовсім не бажали відкриватися. Хотілося лежати і лежати.

— Давай, вставай! — знову долинув голос Ліни.

— Ще хвилинку. Я тільки очі закрив, — спробував розтягнути задоволення.

— Ну і любиш же ти поспати. Так, дивись, і до вечора тут пролежиш, — мольфарка все намагалася розворушити сплячого. — Давай піднімайся!

— Сьогодні і так багато чого зробили, — сказав Нік, відкривши очі і сідаючи на траву. — А ви мені і пару хвилин відпочити не даєте.

— Ти на годинник подивися! Проспав майже дві години. Я, можливо, і дала б тобі ще повалятися тут, але нам треба встигнути ще кілька дослідів виконати, та й додому скоро треба збиратися.

— Нічого собі! — здивувався учень, зиркнувши на годинник. — А у мене було відчуття, що я буквально на пару хвилин очі закрив. Хоча почуваю себе досить свіжим. Що у нас там далі за планом?

— Далі спробуємо твої здібності до магії Землі. Колір — коричневий. Це досить важкі чари. Але важливо, що її можна застосовувати скрізь. Тому що земля, пісок, ґрунт, каміння завжди є під ногами. Магія Землі ділиться на кілька великих підрозділів. Це просто заклинання з усім тим, що відноситься до землі. Потім окрема група — це Геомаги. Впізнати їх можна за фіолетовим кольором аури і відміток на одязі. Дуже часто чарівники з такими здібностями вважають, що це взагалі окремий вид. Вони можуть змінювати все навкруги. Уміють створити розлом в землі, викликати землетрус, руйнувати гори тощо. При цьому велика частина з них досить добре керує й іншими початковими стихіями. Такими як повітря або вода. На щастя чи на жаль, таких магів дуже мало. За все своє життя я зустрічала тільки трьох сильних Геомагів.

Є ще одна невелика група, що належать до магів Землі, — магія Гравітонів. Ці майстри вміють підпорядковувати собі гравітацію. Вони можуть робити предмети невагомими або надважкими, а також пересувати їх у просторі. Це теж дуже рідкісний різновид магічного таланту. Їхній колір коричневий з прозорими прожилками. І чим сильніший маг цієї групи, тим більше в його аурі прозорого і менше коричневого.

До групи магів Землі відносяться й ті, кого ми називаємо транспортниками. Ось ці зустрічаються не так рідко, як маги Гравітонів або Геомаги. До таланту транспортників відносять можливість користуватися телепортами і порталами зі значно меншими витратами магічної сили. Іноді найсильніші транспортники можуть самі відкривати портали, хоча такі портали можуть працювати тільки на невеликі відстані. Колір їх аури помаранчевий.

Ми зараз спробуємо тільки три види. Може, хоч щось з цього у тебе вийде. А роботу з порталами у тебе перевірять вже в Школі. Давай почнемо з найпростіших заклинань Землі. Ось два малих камінчика. Я покладу їх на невеликій відстані один від одного. Заклинання звучить так: «Білера Бат Гарті». Ти промовляєш його і, вклавши силу, спрямуєш на ці два камінчики. В результаті вони повинні будуть покотитися назустріч один одному. Ну що, готовий?

— Мабуть, готовий. Заклинання запам’ятав, зараз спробую його виконати.

Нік зосередив свою увагу на двох невеликих камінцях перед собою і вимовив слова. Окрилений результатами попередніх випробувань, він розгубився, коли побачив, що в нього нічого не вийшло. З подивом він подивився на Ліну.

— А що ти хотів, щоб тобі всі види магії підкорялися? Такого не буває, — сказала вона заспокійливо. — Або в тебе немає відгуку у магії Землі, або дуже слабенький. Спробуй вкласти трохи більше сили.

Ніку стало прикро за провал у випробуванні, і він вирішив цього разу застосувати багато енергії. Зі злістю промовивши заклинання, він направив на каміння багато сили. Очевидно, цього робити не варто було. Камінці миттєво полетіли назустріч один одному і зіткнулися настільки сильно, що розлетілися на друзки. Добре, що вони були невеликі і нікого не поранили.

— Оце так! Вийшло! — вигукнув Нік і переможно подивився на вчительку.

— Ти точно колись когось вб’єш з такими експериментами, — посміхнулася у відповідь вона. — Не обов’язково було вкладати стільки сили. Ну що ж, і магією Землі ти зможеш користуватися. Слухається вона тебе, звичайно, не так добре, як інші, але все-таки слабкий відгук є. Правда, це складні чари, і я не впевнена, що тобі вистачить посидючості добре їх вивчити. Значить, будеш користуватися іншими видами.

— Подивимося. А раптом мені сподобається і я буду тільки магією Землі користуватися! — самовпевнено сказав Нік.

— Не думаю. Кожен чарівник завжди в першу чергу користується тією магією, яка потребує менших затрат енергії. Та й чомусь так виходить, що заклинання краще запам’ятовуються і автоматично застосовуються тільки одного основного виду. Чому добре вміти користуватися різними видами магії? Бо у різних ситуаціях під рукою можуть бути різні стихії. Наприклад, іноді є вода, тому доцільніше використовувати її. Іноді нічого немає, тоді можна застосувати повітря або створити вогонь. Можливість використовувати будь-який із видів дуже зручна і корисна. Але, з іншого боку, це означає, що і займатися тобі доведеться набагато більше, ніж іншим. Якщо простому учню факультету Води треба вивчати, пробувати і шліфувати тільки заклинання своєї стихії, то тобі треба вчитися правильно застосовувати всі види, якими тебе наділило Зерно. Проте, як кажуть у вас на Землі, «важко в навчанні, легко у бою». Я вважаю, що це великий дар — вміти застосовувати всі види. От ти незадоволений своїм відгуком у експерименті з камінцями. Мені, щоб зрушити ті маленькі камінчики, які ти перетворив в пилюку, довелося б використовувати майже всю наявну в мені магічну силу. Зате при використанні чарів Води і Повітря мені майже не доводиться напружуватися.

— Ліно, а ось у вас основна, звичайно, магія Людини: управління, лікування тощо. Як вам вдалося так добре застосовувати чари Води і Повітря? — запитав Нік.

— Я тобі вже казала, що зазвичай, крім основного виду магії, Зерно іноді дає магу ще й невеликі здібності до інших видів. Тому у Школі і перевіряють всіх на хист до різних видів. Ці здібності при бажанні і наполегливості можна розвинути. Недарма я все-таки Магістр. А ось тобі Вищі дали з самого початку фантастичні дані і талант. Постарайся не втратити свій шанс.

— Я постараюся. Але все одно вважаю, що ви покладаєте на мене багато сподівань. Невпевнений, що мені вистачить бажання, здібностей, витримки і посидючості почати життя заново, та ще й зі шкільної лави.

— Тут все буде залежати тільки від тебе. Гаразд, досить розкисати. Практично всі маги всесвіту позаздрили б тобі через твоє Зерно і що воно тобі дало. Давай краще перевіримо ще один вид. Нам не так багато залишилося. Вже скоро вечір і треба додому встигнути, доки не стемніло. Далі спробуємо випробувати магію Гравітонів. Ти пам’ятаєш, що я тобі про них казала. Основні їхні здібності — це робота з гравітаційним полем планети. Вони можуть зменшувати або збільшувати гравітацію для предмета, тим самим роблячи його важчим або легшим. А коли предмет майже не має ваги, то вони здатні його легко переміщувати. Я зараз приготую невелике пристосування для випробування. А ти поки відпочинь пару хвилин.

Мольфарка взяла середніх розмірів каменюку, вагою десь з кілограм, обмотала його мотузкою і прив’язала до гілки найближчого дерева, так, щоб він вільно висів над землею.

— Випробування надзвичайно просте. Ти промовляєш заклинання, спрямовуючи його на камінь. Звучить воно так: «Лігтер Аз Луг». Воно в умілих руках робить камінь невагомим, і він повинен піднятися вгору. Спробуй спочатку вкласти не дуже багато енергії і, не перериваючи заклинання, збільшувати потік сили, що вкладаєш.

Нік приготувався до випробування. Як і просила Ліна, промовивши заклинання, спочатку вклав трохи магічної енергії. Нічого не сталося. Камінь як висів спокійно на мотузці, так і залишився без найменшого руху. Учень, не перериваючи заклинання, вклав у нього трохи більше енергії. Знову без результату. Він почав дратуватися. Нахабно повіривши в свою унікальність, вжене міг змиритися з тим, що у нього може щось не виходити. Але камінь і далі висів нерухомо, демонструючи його безпорадність у цьому виді магії. Він починав все більше і більше злитися і вкладати в заклинання всі сили. У якийсь момент йому здалося, що камінь трохи здригнувся, але скоріше це було бажання, а не реальність. Нік вже був готовий здатися, тим більше що магічної енергії залишалося все менше і менше. Він вирішив зробити останню спробу і вклав майже всю енергію. І яким було його здивування, коли камінь, немов повітряна кулька, потроху почав рухатися. Коли камінь піднявся вже на половину відстані від гілки, сили покинули Ніка і він перервав заклинання, сівши на землю. Ноги не тримали його. Відчуття було таке, ніби він цілий день тягав величезне каміння, але посмішка задоволення світилася у нього на обличчі. Він переможно подивився на Ліну. Щось сказати вже не було сил.

— Ох, і здивував ти мене, Ніку! — промовила Ліна, дивлячись на нього. — Я не гадала, що в тебе може щось вийти з магії гравітонів, особливо після слабкого відгуку у випробуванні з чарами Землі. Такого не було досі. Правда, й сил ти вклав чимало. Напевно, якби стільки затратив на заклинання Вогню, то точно спалив би весь ліс навколо. Але все одно при прикладанні великих сил і терпіння, ти міг би, хоч зрідка, та все ж користуватися магією гравітонів. А це дуже корисні і ефективні чари. Думаю, що сил у тебе вже не залишилося. Так що, напевно, решта випробувань ми залишимо на інший раз.

— А може, ще щось спробуємо? Мені дуже цікаво, та й здається, ще трохи у мене сил є. Зараз відпочину і спробуємо. А можна мені пиріжок із чаєм, якщо ще залишилися? — попросив Нік.

— Ох, і любиш ти поїсти. Тобі сьогодні все можна. За такі результати в Школі тобі б ще й добавку дали.

Він витягнув з рюкзака термос з чаєм та пиріжки, і вони з Ліною із задоволенням їх з’їли. Трохи підкріпившись і відпочивши, він був готовий до подальших випробувань.

— Ну що ж, я готовий! Правда, відчуваю, що магічної сили у мене залишилося не дуже багато, тож особливих результатів, напевно, чекати не варто.

— Гаразд, спробуймо ще один вид. Він взагалі-то вимагає багато магічної енергії, але для першої спроби, думаю, що тобі вистачить. Тим більш, що ці заклинання стосуються магії Землі, з якою, як ми вже з’ясували, у тебе будуть труднощі. Отже спробуємо Геомагію. Одне з найпростіших заклинань цього виду: «Апріре Бріст». При використанні його досвідченим і сильним Геомагом тут міг би утворитися цілий яр, а то й прірва. Але ми подивимося, чи вийде в тебе хоч щось.

Ліна, вражена успіхами учня, про всяк випадок відійшла подалі і сіла на камінь. Адже Геомагія в умілих руках могла повністю змінити весь ландшафт навколо. Нік вже звично приготувався виконати заклинання. Знаючи, що це останнє випробування на сьогодні і маючи гіркий досвід попереднього завдання, коли знадобилися практично всі його сили, щоб отримати хоч який-небудь результат, вирішив вкласти в заклинання одразу все, що у нього залишилося. Промовив заклинання, у глибині душі сподіваючись на гарний результат. Він уже уявляв собі, як буде трощити гори і створювати ущелини перед тисячами ворогів одним помахом руки. Тому те, що вийшло, його дуже засмутило. Ніяких ярів не з’явилося, хоч він і вклав в заклинання всю силу, яку міг. Перед ним утворилася тільки невеличка ямка, глибиною не більше пари сантиметрів. Максимум, кого вона могла б затримати, це не сотні ворогів, а необережного їжака, та й то ненадовго.

— Ну ось… Ще одна невдача, — сказав він розчаровано, повернувшись до Ліни.

— Нічого собі невдача! — відповіла вчителька. Було видно, що вона задоволена. — Я, Магістр Магії, навіть якби вклала всю свою силу в це заклинання, не змогла б отримати кращого результату. А ти, вклавши жалюгідні залишки сил, зробив це і ще скаржишся! Та більшість чарівників не можуть і такого! Геомагія дуже примхлива і чомусь дається тільки обраним. А у тебе відразу такий результат! Тож не гніви Вищих. Тобі дали воістину величезний дар.

— А я що? Та я згоден! — почав виправдовуватися Нік. — Але після результатів випробувань з магією Води й Вогню хотілося б трохи кращого.

— Ніку, не ний і не дратуй мене! Ти, коли будеш у Школі, сам на тестуваннях побачиш, що дається іншим і які сили вони прикладають, щоб стати сильними чаклунами. А тобі все це звалилося як дар. Дивись, що ми маємо: основною у тебе буде магія Вогню, сильними будуть чари Повітря і Води. Повір, те що я вже перерахувала, це дуже і дуже багато. Але у тебе ще слабкий відгук у магії Землі. Ну і що зовсім нереально, так це можливість використовувати заклинання Геомагії та магію гравітонів. І це тільки те, що ми змогли перевірити. Поки у тебе немає видів чар, якими ти не міг би користуватися. Решту ти перевіриш в Школі. Ну, хіба ще декілька ми зможемо випробувати тут. Я не знаю, що задумали Доля і Вищі, але те, що вони в тебе вклали, — це просто вражає. Видно, чекають нас дуже важкі часи, якщо вони вирішили дати тобі такі сили. Тож не скаржся, а постарайся докласти максимум зусиль і використати всі можливості, щоб виправдати і мої очікування, і, мабуть, очікування Вищих.

— Чомусь це мене скоріше лякає, ніж радує, — сказав Нік. — Не люблю, коли занадто багато від мене чекають. Та й якщо ця інформація дійде до ваших ворогів, полювати за мною будуть всі, кому не ліньки. Гаразд, до того часу ще дожити треба.

Він допоміг наставниці встати, підхопив уже майже порожній рюкзак і вони пішли стежкою додому. Поруч з ними крокувало все сімейство вовків. Нік навіть не помітив, коли вони з’явилися. Але йшли вони, як почесний ескорт, підкреслюючи важливість моменту. Він хотів погладити Прайма, але, побачивши серйозну морду, посміхнувся, передумав і пішов поруч із Ліною. За день було сказано багато, тому всю дорогу вони йшли мовчки, втомлені і задоволені. Нік згадував все, що відбулося, а Ліна думала про щось своє, і він не хотів її турбувати. Почало темніти, і сіра трійця пішла попереду, показуючи дорогу, хоча поки що було добре видно: небо було чистим і повний місяць світив яскраво. Вони не поспішали. Вечірня прохолода прибрала денну спеку і повернення додому перетворилося на приємну прогулянку, яка зняла втому і додала апетиту.

Вечеря пройшла у приємній атмосфері. Було помітно, що Ліна дуже задоволена його результатами, і її гарний настрій передався усім. Через деякий час Нік почав позіхати і засинати прямо за столом, і його з жартами відправили в ліжко.

Наступного дня, коли він закінчив бігати, мольфарка вже чекала його на лісовій галявині.

— А ми сьогодні продовжимо випробування магічних здібностей? — з азартом запитав Нік.

— Ні. Навряд у тебе сьогодні хоч щось вийде. Якщо ти пам’ятаєш, вчора ти використовував всю енергію, яка в тебе була. Так ось сьогодні ми будемо вчитися поповнювати запаси магічних сил. Організм кожного мага може відновлювати і накопичувати невелику кількість власної сили. Це дуже мало. Тому у чарівників є кілька способів, як відносно швидко накопичити енергію. Перший, найпростіший і найпоширеніший, — з магічних потоків, або якщо маг знаходиться поруч з магічним джерелом. Саме так, медитуючи, вони ніби приєднуються до цих потоків і наповнюють себе енергією. Якраз це сталося з тобою при ініціації. Як я вже казала, тут головне — знати міру. І вбирати енергію треба не поспішаючи, та й занадто багато теж дуже погано. Але не скрізь є потоки сил або магічні джерела, як, наприклад, на Франі. От на Землі потоків немає. Хоча магічна енергія невеликими частками розсіяна скрізь і завжди. Тому магу в першу чергу треба навчитися збирати ці часточки сили і накопичувати в собі. Є ще кілька способів поповнення сили. Такі як магічні предмети, амулети, накопичувачі або артефакти, ще можна, об’єднавшись з іншим магом, взяти частину сили у нього. Через те що на Землі немає магічних потоків, сьогодні ти будеш вчитися накопичувати магічну силу, збираючи її часточки. Це вимагає від мага зосередженості і великого терпіння. Для цього ти повинен розслабитися та почати медитацію. Коли позбудешся всіх сторонніх думок, ти повинен подумки вимовити два заклинання. Перше вже ти знаєш — це магічний зір «Куон Кахайа» і друге заклинання збору магічної сили «Сафна Ліді». Вимовивши перше, будеш бачити магічні часточки, а вимовивши друге, зможеш їх збирати в собі. Ти повинен подумки уявити, як береш цю частку і вкладаєш в себе в ділянці сонячного сплетіння. Якщо втратиш концентрацію, то втратиш частинку і почнеш все спочатку, тому будь дуже уважним та зосередженим. Це важка, довга і нудна робота, але тобі треба навчитися її робити. Тому що інших джерел магічної сили на Землі немає. А нам вона дуже потрібна для подальших вправ із заклинаннями. Також для ритуалу з Вищим тобі треба бути повним енергії.

— Зрозуміло. І повезло ж мені мати магічне Зерно на немагічній планеті, — зітхнув Нік.

— Земля не єдина немагічна планета. Є й більш закриті для магії місця, настільки ізольовані, що в них навіть розсіяних крупинок сили немає. Це мені розповідав Вищий, сама я на таких планетах не була. Крім планет, є і на Франі місця, ніби ізольовані від магії. Як вони з’явилися і чому існують, я не знаю.

— А на багатьох планетах вам вдалося побувати? — запитав Нік.

— Ні, тільки на чотирьох, включаючи Фран і Землю. Більшість магів Франа ніколи не бували на інших планетах, а багато хто взагалі не уявляють і не знають, що вони існують. Вони вважають, що Фран єдина населена планета Всесвіту. Але ми відволіклися від наших занять. Ти все зрозумів, що тобі треба зробити?

— Так, зрозумів я, зрозумів. Працюватиму Попелюшкою. Збирати зерна і складати їх у мішок.

Зручно влаштувався на траві і почав медитувати. З кожним разом йому це давалося все легше і легше. Він звільнив голову від сторонніх думок та вимовив перше заклинання. Все миттєво наче розфарбували магічними фарбами. Навколо він побачив сріблясті часточки, що світилися. Це і були зерна магічної сили. Він промовив друге заклинання. Нічого не сталося. Картина навколо нього залишалася без змін. Подумки доторкнувшись до найближчої срібною часточки, відчув невеликий укол і зрозумів, що може керувати нею. Він подумки потяг її вправо — і вона слухняно полетіла вправо, потім він відштовхнув її — і вона почала віддалятися. Нік злякався, що зовсім її втратить і почав тягнути до себе. Частка чітко виконувала всі уявні команди Ніка і через деякий час майже впритул наблизилася до його тіла. Пам’ятаючи, що казала Ліна, він подумки провів частинку крізь себе і поклав її всередину в ділянку сонячного сплетіння. Боячись, що вона може полетіти назад, він так і тримав її подумки, не наважуючись відпустити. Але довго це тривати не могло, він зважився і відпустив її. Частка зовсім не збиралася залишати його тіло або не могла цього зробити. Вона деякий час срібною цяткою повисіла і потім плавно розчинилася в ньому. Нік зрозумів, що із завданням він впорався. Тепер залишалося повторити це незліченну кількість разів. Він навіть не знав, скільки частинок він повинен зловити і розчинити в собі, щоб наповнити свій магічний об’єм. Майбутній маг почав їх терпляче збирати. Незабаром навколо нього утворилося темне поле без магічних частинок. Нік не знав, як далеко можна тягнутися, але при кожній спробі він збільшував відстань. Здавалося, що думкам немає різниці, на якій відстані знаходяться частинки. Іноді, поглядаючи на землю, бачив, що діставав до частинок, які перебували від нього на відстані декількох кілометрів. Нік втратив відчуття часу, він не знав, скільки вже займається цим корисним, але таким нудним заняттям. Мабуть, часу минуло немало, він відчував втому. Все частіше через недостатню концентрацію втрачав частки. Це починало сердити і він вирішив закінчити з цією вправою. Вийшовши зі стану медитації, відчув, як болить у нього все тіло. З незвички від довгого нерухомого сидіння боліли всі м’язи. Він насилу встав і почав розминати затерплі ноги.

— У мене все болить від таких вправ, — поскаржився Нік Ліні. — Прикро, що я навіть не знаю, багато назбирав чи мало. Це дуже нудне заняття.

— Ти виконував вправу більше трьох годин. Я вже хотіла сама тебе зупиняти. Результат непоганий, ти наповнився приблизно на третину. Для невеликих вправ в магії цього буде достатньо. Хоча для розмови з Вищим ти повинен бути повністю заповнений енергією. Тож тепер тобі доведеться приділити цьому увагу. Будеш кожного дня години дві займатися поповненням енергії. У нас залишилося всього тиждень до твоєї зустрічі з Вищим, а роботи та навчання ще дуже багато. Як ти себе почуваєш?

— Чудово. Старі кістки вже розім’яв. Навіть відчуваю якусь наповненість магічною енергією. Може, пройдемо сьогодні кілька випробувань. Магічна сила в мене вже з’явилася, а вчора нам до кінця пройти всі випробування так і не вдалося.

— Це добре, що ти готовий до випробувань. Енергії в тебе не дуже багато, тому сьогодні ми її витрачати не будемо. У нас повно інших справ.

Після обіду Ліна покликала його і Аню в кімнату для прийому хворих. Сьогодні прийому пацієнтів не було, і це дуже здивувало Ніка.

— Нам треба тебе обстежити і приділити увагу твоєму здоров’ю, щоб до Школи ти потрапив в хорошій формі. Там тобі лікуватися не буде часу. Тому роздягайся і лягай на кушетку, — скомандувала Ліна.

Наступні три дні пройшли, як під копірку. Вранці Нік з Праймом бігали, потім дві-три години займався накопиченням енергії. В результаті на третій день він заповнив повністю свій об’єм магічної сили. Після обіду Ліна ремонтувала його організм, а потім проводила уроки з мови. Такий графік його зовсім не напружував. Єдине, що мучило, це необхідність весь час приймати різні настоянки і відвари. Вони викликали то запаморочення, то нудоту, то пронос. Чаклунка переконувала, що так і треба. Організм очищується і лікується. Але Ніку, звиклому до безболісних таблеток і уколів, таке неприємне лікування тільки псувало настрій.

На четвертий день накопичувати енергію вже не треба було, тож Ліна змінила програму. Після пробіжки вона чекала Ніка на галявині, щоб зайнятися вправами з магії.

— Сьогодні ми з тобою згадаємо, чому ти навчився на випробуваннях, та спробуємо навчити тебе новим навичкам роботи з магією. Щоб не витрачати багато накопиченої тобою сили, будемо працювати з чарами Вогню, які повинні даватися тобі найпростіше. Ну що, готовий?

— Я готовий. Але коли ми спробуємо, як мене слухаються інші види магії? Ви ж говорили, що ми ще не всі випробували першого разу.

— Це неважливо. Я не впевнена, що нам треба на це витрачати час і магічну енергію. Всі ці випробування ти все рівно ще раз пройдеш у Школі. Це обов’язково. Тому поки це відкладемо. Є більш важливіше, що ти повинен опанувати тут, на Землі. Але я обіцяю, якщо буде трохи вільного часу, то ми спробуємо ще декілька видів. Тим більше що мені самій цікаво, чим ще тебе наділило Зерно.

— Зрозумів. Що ж, почнімо!

— Зараз ти згадаєш, як користуватися заклинаннями. Я сподіваюся, ти пам’ятаєш, як створювати вогонь? — запитала Ліна.

— Якщо чесно, то ні, — відповів Нік і сором’язливо опустив голову. — Минуло вже п’ять днів. І багато подій. Я не можу пам’ятати все.

— Ніку, це головний обов’язок мага: запам’ятовувати заклинання! Це має бути доведено до автоматизму. Я розумію, що з першого разу ти міг і не запам’ятати, але відтепер постався до цього дуже серйозно. У більшості випадків у тебе не буде часу дістати книгу або записи із заклинаннями, тому їх треба вчити раз і назавжди. У Школі приділяй цьому багато часу — розучуванню і запам’ятовуванню заклинань. Щоб у критичній ситуації вони народжувалися в тебе підсвідомо і автоматично. Ти зрозумів?

— Зрозумів. Тепер буду завчати напам’ять.

— Добре. Нагадую тобі: заклинання створення вогненних форм звучить «Дар А Тан Бентук». При цьому ти сам подумки визначаєш, якою має бути вогняна фігура. І ще — енергію треба берегти, тому вкладай її мінімально. Зараз зроби вогненну кулю розміром із тенісний м’ячик. Створи її і якийсь час підтримуй однієї форми і розміру. Ти повинен відчути, скільки енергії вкласти спочатку і скільки її треба вкладати, щоб підтримувати один розмір кулі. Якщо ти будеш додавати занадто багато енергії, то куля буде розростатися і через деякий час вже не зможеш підтримувати величину або не зможеш контролювати її.

Нік зосередився, згадав, як він створював заклинання у день випробувань, зачерпнув трохи енергії і промовив слова. На долоні з’явилася вогненна куля. Розмір, правда, не вийшов з першого разу. Куля була в два рази більша, ніж тенісний м’яч, зате у нього відразу вийшло підтримувати її потрібної форми і розміру. Якось природно він відчував, скільки енергії треба вливати в заклинання для підтримки форми і розміру.

— Молодець, — почув він голос Ліни. — А тепер спробуй збільшити розмір кулі і підтримуй його на новому рівні. А потім навпаки — спробуй його зменшити.

Нік збільшив потік сили, який вливав у кулю, і та почала рости. Коли вона стала розміром із футбольний м’яч, зупинив зростання. Протримавши такий розмір деякий час, він вирішив спробувати зменшити її. Пригальмував потік сили, але, очевидно, в якийсь момент не розрахував і той на мить перервався. Куля легенько хлопнула і зникла у повітрі. Він повернувся до Ліни і розчаровано подивився на неї.

— А ти хотів, щоб у тебе все з першого разу виходило? Робота з магією — це довга кропітка праця. Це сотні разів відпрацювання заклинань і магічних дій. Ти вдруге в житті робиш ці вправи. Не переймайся, спробуй ще раз. Головне — концентрація і спокій.

Нік повторив всі маніпуляції заново. Цього разу все вийшло. Вогненна куля за його бажанням з’являлася, збільшувалася, зменшувалася і зберігала розмір та форму. Наступною вправою була зміна форми вогняного заклинання. Ліна попросила його плавно перетворювати вогненну кулю у вогненний струмінь, потім знову в кулю. Учень спробував навіть зробити вогненний куб, а коли зовсім освоївся, намагався створити вогненний меч, але це в нього не вийшло. Потім мольфарка змусила його згадати заклинання Повітря і Води. Нові заклинання вони не вчили, але повторення тих, які він застосовував при випробуванні, назавжди закарбувалися у пам’яті учня. З магією Землі вони сьогодні не працювали, тому що Ліна хотіла зберегти магічну силу. Витративши на заняття більше двох годин, вони вирішили закінчити і вирушили додому.

Наступного ранку Нік думав, що повернеться старий розпорядок дня. Після пробіжки він планував зайнятися збором магічної сили, щоб відновити хоча б частину витраченого вчора. Але Ліна вирішила змінити його плани. Коли вони з Праймом дісталися до галявини, там він з подивом побачив свою наставницю.

— А хіба мені не треба зайнятися відновленням витраченої вчора енергії? — запитав Нік, віддихавшись після пробіжки.

— Звичайно, треба. Але я пропоную трохи змінити наші плани на сьогодні, — сказала вона. — До твого від’їзду залишилося не так багато часу і я не впевнена, що ми встигнемо це зробити. А мені самій цікаво. Тож сьогодні проведемо випробування ще з кількох видів магії. Думаю, що всю енергію ти на це не витратиш і у нас ще буде пару днів, щоб ти все відновив.

— Оце так! Це я із задоволенням! Це набагато приємніше і цікавіше, ніж збирати по крихтах енергію, — з ентузіазмом підхопив цю ідею Нік. — І що ж ми сьогодні будемо перевіряти?

— Я хочу дізнатись, чи є у тебе здібності до більш складних чар, аніж магія стихій. За легендою, в яку я, правда, не вірю, великі здібності до магії управління людьми, тваринами і рослинами Ордену передала справжня Срібна Дракониця, тому вона і є нашим символом. Ми сьогодні перевіримо, чи є у тебе дар до магії Людей — так званої срібної, а також до магії управління тваринами — жовтої. Що стосується зеленої — магії рослин, то це краще перевірять у тебе в Школі. Вона вимагає часу і великої кількості енергії. А у нас зараз із тобою немає зайвого ні того, ні іншого. Тому сьогодні обмежимося двома основними. Тим більше що ці три види чар пов’язані один з одним і якщо немає відгуку в одному, то зазвичай не буває і в двох інших. Почнімо з магії Тварин. Вона легша, ніж магія Людини. Я не буду тобі зараз розповідати, що детально входить в цей вид чар, про це тобі в Школі розкажуть. Просто проведемо простий експеримент. Запам’ятай, що всі види чар з управління живими істотами дуже складні. Вони вимагають дуже тривалих занять і практик. Щоб полегшити тобі завдання, це випробування ми будемо проводити на Праймі. Він тобі довіряє, тому тобі має бути легше ним керувати. Для наочності я покажу тобі застосування цього заклинання.

Немов знаючи що його чекають, на узліссі з’явився Прайм. Він спокійно сидів, ніби чекаючи наказів. Ліна зосередилася, заплющила очі і промовила «Ірек». Нічого не відбулося. Прайм, як і раніше, сидів на узліссі та чекав вказівок. Мольфарка тоді промовила «Віл Ван Хет Дір». І раптом вовк піднявся, зробив кілька кроків вперед, потім покрутився кілька разів навколо себе, знову пройшов вперед, зупинився, ліг, встав, розвернувся до них задом, знову ліг. Із поведінки вовка було видно, що він підпорядковувався невидимим командам, які змушували робити його ці безглузді рухи. Раптом Прайм схопився, повернувся до них, подивився і втік назад до узлісся. Певно, Ліна припинила його контролювати і він постарався якнайшвидше втекти.

— Ну що, бачив, що тобі треба зробити? — запитала Ліна.

— Гарне уміння. Дресирувальники в цирку багато що б віддали, аби так просто змушувати тварин робити те, Що вони хочуть. Давайте я спробую. Хоча мені шкода так знущатися над Праймом. Він, коли ви відпустили його волю, так жалісно подивився на нас і втік.

— Нічого з ним не станеться. Ми ж не хочемо йому шкоди заподіяти. Я зараз покличу його ближче, щоб тобі було легше сконцентруватися. Можеш дивитися йому в очі, так тобі буде простіше. Вплив на дії живої істоти здійснюється в два етапи. На першому ти повинен проникнути йому в мозок, ніби пробити його ментальний захист, який є у всіх. Це нелегко зробити, бо мозок добре захищений. Для цього служить заклинання «Ірек». Ти мусиш вкласти в нього енергію і ніби подумки силою проникнути в мозок. Ти побачиш тільки сірий фон. Визначити, про що думає інша жива істота, можуть тільки сильні і досвідчені маги. Після того, як ти проникнеш, потрібно промовити друге заклинання — підпорядкування тобі його волі. Звучить воно «Віл Ван Хет Дір». Якщо ти вкладеш достатньо сили, то тварина тобі підкориться. Далі ти подумки повинен їй давати команди, що вона має робити. Ну що, все зрозуміло?

— В принципі так. Вломитися в мозок до бідної тваринки і змусити її танцювати канкан. Дуже сподіваюся, що ви зі мною такого не робили.

— Не хвилюйся, такого не робила. Хоча, якщо ти пам’ятаєш, як я прибрала твою сонливість, то це схоже. Але тільки не я влазила у твою голову, а це було заклинання дії. Воно проникає і виконує якусь дію. Ти не відволікайся, мусиш зараз зосередиться на виконанні заклинань. Он Прайму вже набридло сидіти і чекати.

Нік подивився на вовка і почав готуватися до випробування. Він кілька разів повторив заклинання, щоб не забути, і почав зосереджуватися. За порадою мольфарки він дивився прямо в очі вовка. Промовив перше заклинання, вклавши в нього трохи магічної сили і намагаючись подумки проникнути у мозок вовка. Нічого не відбулося. Він, як і раніше, бачив перед собою червоні очі Прайма замість сірого фону. Нік ще раз сказав заклинання, вклавши значно більше сили. Коли він застосовував таку кількість у перших випробуваннях, то від заклинання Повітря тоді зламалося пару дерев. Тепер нічого не відбувалося. Йому ніяк не вдавалося проникнути в мозок Прайма. Розлютившись на себе, він ще раз виконав заклинання, вклавши ще більше сили. Результат не змінився. Перед ним були тільки очі вовка. Хтось торкнув його за плече. Нік вийшов з оціпеніння і повернувся. Це Ліна намагалася привести його до тями. Він не чув ні слова, хоча бачив, що вона йому щось говорить.

— Ніку, досить! Припини! — нарешті дійшли до його свідомості слова вчительки. Він від розгубленості й образи сів на землю. Вона стояла поруч і намагалася його заспокоїти.

— Нічого страшного ще не сталося. Ми ж із тобою говорили, що не може маг володіти всіма видами чар. Просто це ще одна магія, яку тобі Зерно не дало. Ти б краще контролював себе. А то ти мало не пропалив дірку в голові у бідного Прайма. Якби в останній спробі ти проломив ментальний захист вовка, то з такою силою перетворив би його мізки на кашу. З чарами впливу треба працювати дуже тонко і з дуже маленькою силою. На жаль, тепер нам немає сенсу перевіряти магію Людини. Очевидно, що Зерно не дало тобі цих видів.

— Та я вже зрозумів, що моя доля кидатися вогняними кулями та водяними стрілами, — із сумом зазначив Нік.

— Я тобі вже казала: те, що тобі дало Зерно, — це просто фантастичні здібності. І може навіть на краще, що магії Впливу тобі не дали. Ти б розпорошувався на всі чари і путньому нічому б не навчився ні в одному. А з іншого боку, я розумію Вищих. До такої сили дати ще можливість Впливу, то це велика ймовірність створити не чаклуна, а монстра. Далеко не всі маги білі і пухнасті, вони не завжди використовують свої здібності і сили на благо. А уяви собі темного з таким набором. Та він за пару років завоював би всю планету. Тому, напевно, добре, що і в Золотих є обмеження. Не хвилюйся. Ось погано, що ти не зміг себе контролювати і використав майже весь запас енергії, а у нас всього три дні до зустрічі з Вищим.

— Та що ви весь час повторюєте про цю зустріч. Ну невже там стільки сили треба, щоб перекинутися декількома словами з Вищою істотою.

— Ти б хоч трохи поважніше ставився до Вищих. Все-таки вони майже Боги. І для зустрічі справді треба багато енергії. У Школі під час ініціалізації учнів, які не мають Зерна, або тих, які мають малий запас власної енергії, обов’язково супроводжує маг Магістр, який витрачає свою силу. А це всього декілька хвилин. Гаразд, коли ми вже заощадили час на інших випробуваннях, та й сили у тебе не залишилося, давай навчу тебе, як поповнювати запас сили від магічних предметів. І навчишся чомусь корисному, і поповниш трохи запас. А решту добереш за три дні.

— Чудово! Я із задоволенням. А що буде магічним предметом?

— Предметом буде ось це заряджене кільце, — сказала чаклунка, дістаючи щось із кишені.

— Ліно, а кожен предмет може бути накопичувачем сили? — запитав Нік, роздивляючись кільце.

— У принципі кожен, але є такі, в яких можна зберігати дуже мало сили, а в деяких дуже багато. Є стародавні артефакти, в яких сили вистачить стерти з лиця Землі ціле місто. А наприклад, у звичайній гілці або камені — тільки на одне маленьке заклинання. Майстри, а це маги магічних предметів — сині, найбільше чомусь полюбляють працювати з коштовним і напівкоштовним камінням. Вони містять доволі багато магічної сили. Ну і напевно тому, що за них можна здерти з простого чарівника більше грошей. Отже сильні магічні предмети можуть дозволити собі тільки багаті маги або магічні клани. Часто клани викуповують такі предмети і дають їх своїм чарівникам для виконання особливо небезпечних завдань. Наприклад, під час воєн. Частину таких предметів, як акумулятор у машині, можна повторно заряджати силою і використовувати декілька разів. Це не означає, що такий предмет застосовують нескінченно. З кожним разом сил в нього вміщується все менше. Коли будеш у Школі, побачиш, що більшість магів носять на собі багато таких предметів: і кільця, і браслети, і паски, і застібки, фібули, шпильки, у жінок — це намиста, брошки, кулони та багато іншого. Дуже часто мага можна впізнати якраз за великою кількістю таких прикрас, швидше, ніж за одягом. Але ми відволіклися. У цьому кільці зберігається магічна енергія. Не дуже багато, але достатньо, щоб заповнити твій теперішній обсяг, напевно, майже на третину. Тож твоїм завданням зараз буде навчитися забирати силу з магічного сховища. Робиться воно, як і у випадку з заклинанням управління, в два етапи. Спочатку тобі треба буде подолати опір і захист каменю. Захист буває природнім. Предмети не люблять віддавати силу, яка в них прихована. Цей захист долається легко. Простим заклинанням. Але ще на камінь або інший магічний предмет може бути накладено захисне заклинання, ніби пароль. Щоб чужі не змогли отримати силу з предмета без дозволу господаря. Заклинання можуть бути як прості — захисні, і досить їх знати, щоб зняти захист. Але бувають сильні — охоронні. Їх ставлять, щоб уберегти цінні магічні предмети. Так ось саме ці бувають дуже небезпечними. Вони можуть навіть вбити того, хто намагається скористатися предметом без волі господаря. Такі заклинання розміщували майже на всіх стародавніх артефактах. А на деяких навіть по декілька. У Школі тебе навчать, як з’ясовувати, чи є такі захисні заклинання і як їх обходити або знімати. У моєму кільці немає спеціального захисного заклинання, тільки природний захист каменю. Його ти легко подолаєш, використавши замовляння «Цуфуно Гіда Худолій». Після того, як ти проникнеш в камінь або будь-який інший магічний предмет, там одразу побачиш енергію. Вона буде виглядати, як срібна рідина. Далі ти так само, як робив це з часточками сили, вимовляєш «Статос Ліді» і перетягуєш в себе. Ну що, зрозуміло?

— Поки що так. Нічого особливого немає. Так само, як збирати силу навколо. Тільки перед цим треба проникнути у камінь. Сподіваюся, що це у мене вдасться краще, ніж магія Впливу.

— Вийде! Тут немає особливих труднощів. Може, не з першого разу і не так легко, як тобі б хотілося, але обов’язково вдасться. Ще раз нагадаю тобі заклинання: для входу в предмет — «Цуфуно Гіда Худолій», а щоб забрати силу — «Статос Ліді». І багато сили вкладати не треба, а то так можна і знищити магічний предмет.

Нік зосередився, придивився до каменю у персні, а це був рубін, і промовив заклинання входу. Сили він вклав трохи. Йому здалося, що камінь став м’яким і прогинається всередину, як захисна плівка. Але, мабуть, сили було вкладено недостатньо і замість того, щоб остаточно пустити Ніка в себе, камінь почав тверднути і відкинув його. Той повторив заклинання, вклавши трохи більше сили. Камінь знову став прогинатися і, мабуть, зрозумівши, що сила Ніка переважає, припинив чинити опір і впустив його в себе. І він побачив прекрасну картину. Всередині червоного каменю хлюпала срібна рідина магічної енергії. Сонячне світло проникало через межі і залишало червоні відблиски на срібній поверхні. Нік милувався грою фарб. Здавалося, можна вічно дивитися на цю красу, але, згадавши, для чого він тут, промовив друге заклинання. Магічна сила, здавалося, відгукнулася на його заклик і стала слухняною. Подумки він потягнув за собою срібний потік і вклав його в себе. Кілька миттєвостей сила переходила з каменю в нього, а потім несподівано обірвалася. Нік розгубився, але зрозумів, що просто в камені більше не залишилося сили. Зате всередині нього відчувалося магічне насичення, ніби він добре підкріпився. Він ще раз подивився на тепер уже порожнє кільце і розірвав заклинання. Світ наче виріс. Він озирнувся і побачив Ліну, що стояла поруч і усміхалася. Здавалося, що вона радіє успіхам учня більше, ніж він сам.

— У мене вдалося! Не з першого разу, як ви і попереджали, але вийшло, — сказав задоволений Нік.

— Молодець! Ще один вивчений урок. На сьогодні магії досить. Пішли додому. А то Галя знову буде лаятися, що ми на обід запізнюємося. А вдома тебе ще чекають настоянки і відвари Ані, — не втрималася Ліна, щоб не зачепити його.

— Ну, скільки ще ви двоє мене мордувати будете. У мене скоро від усієї цієї гидоти кишки назовні повилазять. Ну яке задоволення від смачного обіду, якщо він через дві години з мене тікає завдяки вашим старанням.

— Потерпи ще трохи. Сьогодні останній день будеш пити настоянки. Тому скоро закінчуються твої муки. Годі скиглити і пішли обідати.

Наступні дні пролетіли непомітно. Нік займався фізичними вправами, накопиченням магічної сили, читанням книг, заняттями мовою і лікуванням. На щастя, в нього перестали вливати лікувальні напої, і настрій одразу покращав. Ліна суворо заборонила йому займатися магічними вправами, щоб не витрачати енергію, що засмучувало, але передчуття швидкої зустрічі з Вищим все більше розпалювало його цікавість. Він все чекав, що Ліна розповість про майбутню зустріч побільше деталей, але вона не торкалася цієї теми в розмовах з ним. «Значить, так треба», — вирішив він і припинив думати про зустріч, тим більше що майже увесь час був зайнятий.

Вечеря закінчувалася. Зазвичай Ліна, втомлена за день, відразу йшла до себе в кімнату відпочивати. Але цього разу вона не поспішала і попросила Ніка піти з нею на вулицю, щоб поговорити. Вони влаштувалися в кріслах. Магеса вимовила заклинання, щоб відігнати комарів, і почала розмову.

— Ну що, завтра тобі належить зустріч із Вищим. Я не знаю, чи буде він з тобою розмовляти, чи просто проведе обряд повної ініціації. Але я хочу, щоб ти був готовий до зустрічі. Зараз трохи розповім про Вищих та їх роль в нашому житті, а також про те, що ти повинен будеш завтра робити. Ти готовий слухати і запам’ятовувати, чи вже зовсім засинаєш?

— Який там сон! Я готовий, тим більше що це дуже потрібно і важливо.

— От і добре. Тоді слухай. Ми не знаємо, хто такі Вищі, скільки їх, де вони мешкають. Навіть у найстаріших записах про це не написано. Для всіх нас Вищі були завжди і завжди будуть. Для більшості простих людей Вищі — це божества. Їм будують храми, їм моляться, їх просять, коли погано. Для магів Вищі не тільки вигаданий образ, а й реальність. Тому що тільки Вищий може зробити остаточну, повну ініціацію мага. Багато магів вірять, що саме вони дають людям Зерна. Але я впевнена, що це не так. Вищі їх тільки відчувають і можуть підказати, де шукати людину, що володіє Зерном. Я і багато Майстрів Магії та Магістрів не вірять, що Вищі — це Боги. Швидше вони нагадують мені пастухів, що стежать за стадом. Занадто малий реальний вплив на долі простих і не простих людей. Я не знаю випадків, коли Вищі якось реально втручалися в життя людей. Так, вони ініціюють магів, вони часто підказують нам правильні рішення або попереджають про події. Але я не знаю випадків, щоб хтось із Вищих з’являвся на Франі або на іншій планеті і щось робив. Часто мені здається, що ми просто маріонетки або ляльки в їхніх руках. Можливо, тобі вдасться коли-небудь розгадати цю загадку. Ці істоти частіше, ніж з іншими, спілкуються з володарями золотого Зерна. Мені за все моє довге життя вдалося поговорити з нашим Вищим не більше кількох десятків разів. Кожен чаклун знає спеціальне заклинання виклику Вищого, але вкрай рідко він відгукується і розмовляє з магом. Я була здивована, коли він нещодавно відповів на мій виклик і говорив зі мною про тебе. Але все одно тобі треба ставитися до Вищого з повагою, бо люди, які будуть навколо тебе, вважають його Богом, і не треба ображати їх почуття. Та й серед магів не вітається неповага до Вищих. Отже завтра тобі потрібно зустрітися з ним. Його скорочене ім’я — Гуру, щоб люди легко могли його запам’ятати і вимовляти. Повне його ім’я дуже довге, воно записане у Священних книгах, але мало хто його взагалі бачив чи чув. Спілкуватися з Вищим можна тільки в порталі. Іноді вони створюють ці портали для переміщення між різними місцями і планетами. Звичайно, вони не самі роблять портали, а за допомогою Магів-транспортників. Про них я тобі трохи вже розповідала. Основа кожного порталу — це плита з дуже рідкісного каменю Варта. Але я відволіклася. Завтра ти підеш до порталу. Ти повинен бути там хвилин за десять до одинадцятої. Ми з Гуру домовилися, що об одинадцятій він вийде на зв’язок із тобою в порталі. Тобі треба бути завчасно, щоб налаштуватися і увійти в стан медитації. Як тільки ти увійдеш в потрібний стан, скажеш слова «Рунат Ар Даву». Але специфіка цього заклинання в тому, що одразу після активації воно буде витягати з тебе магічну енергію для підтримки контакту, весь час, поки ти будеш говорити з Вищим. Саме тому я вимагала, щоб ти повністю відновив всю витрачену енергію. Часто учням не вистачає всієї їхньої енергії для обряду ініціації, хоча він і триває всього хвилин десять, тому при обряді їх супроводжує досвідчений маг, який і поповнює енергію учня. Але, думаю, тобі має вистачити, хоча я не знаю, скільки у тебе триватиме зустріч з Гуру. Пам’ятай, спілкування з Вищим дуже важкий процес навіть для досвідченого мага. Час йде не так, як навколо: ти думаєш, що розмова тривала хвилин десять, а насправді минає більше години. Я думаю, що це пов’язано з тим, що саме так повільно час лине на планеті, де живуть ці напів-Боги. Як я вже сказала, для підтримки зв’язку витрачається багато енергії і сил, причому як магічних, так і людських. Часто маги після десятихвилинної розмови відчувають себе так, неначе декілька годин бігли в гору. Для цього Галина завтра вранці тобі приготує твої улюблені пиріжки. Тобі краще трохи перекусити перед спілкуванням і після. Що стосується самої розмови з Вищим, то ти можеш йому ставити будь-які запитання, які тебе турбують, але найчастіше він на них не відповідає. Проте іноді він сам розповідає щось важливе. Наприклад, попереджає про небезпеку або якісь поради дає. Правда, часто ці поради або передбачення дуже схожі на головоломку. Їх потім ще треба розгадати і зрозуміти, що хотів сказати Гуру. Мабуть, це все, що тобі треба знати про завтрашню зустріч. Є питання?

— Особливо питань немає. Все зрозуміло. Слова заклинання і що робити я запам’ятав, — посміхнувся Нік.

Ранок знову був сонячним. Нік навіть почав дивуватися: протягом всього часу, поки він був у мольфарки, не було сильних дощів, хоча в сусідніх селах вони йшли часто. Напевно, це все-таки було особливе місце. Він помітив, що за сніданком Ліна була схвильована, хоча намагалася цього не виказувати. Кілька годин після сніданку він провів у повному неробстві. Ліна пішла до себе в кімнату, не давши йому ніяких завдань. Довготривала бездіяльність почала обтяжувати Ніка. Він уже звик, що його день був насичений і заповнений заняттями. Ледве дочекавшись часу відправлення на зустріч з Вищим, швидко зібрався, зазирнув до Галини на кухню, прихопив приготовану йому їжу і вже ладний був відправитися, коли у вітальні з’явилася мольфарка.

— Ну що, ти готовий? — запитала вона.

— Та готовий. Все взяв, вже збираюся йти, — відповів Нік.

— Не поспішай. Я пройдуся з тобою, — сказала Ліна, взяла Ніка під руку і вони разом вийшли з будинку.

Дорога до порталу зайняла у них трохи більше години. Вони не поспішали. Часу було достатньо. Йшли і насолоджувалися приємною прохолодою лісу. Розмовляти не хотілося. Нік відчував: все, що йому треба знати, Ліна розповіла вчора ввечері. А те, що вона вирушила з ним, було просто материнською турботою про нього. Він знав, що ні розмова з Вищим, ні ініціація ніякої небезпеки не несли і зовсім не хвилювався. Швидше, його розпирала допитливість і очікування зустрічі з чимось незвичним. Нік завжди цікавився всім і пхав свого носа в усі щілини. А тут треба буде зустрітися з майже божеством. Вони дійшли до галявини, де знаходився портал. До зустрічі залишалося ще двадцять хвилин.

— Ось ми й дійшли. Ти все пам’ятаєш, що тобі треба робити? — ще раз спитала мольфарка.

— Пам’ятаю. Нічого складного немає. Медитація. Заклинання. Ініціація і я повноцінний маг, — спокійно відповів Нік.

— Добре, що ти не тривожишся. У Школі молоді учні іноді свідомість втрачають від хвилювання перед зустріччю з Вищим. Для них він все-таки Бог.

— А мені чомусь більше цікаво, аніж страшно.

— Значить, правильно я вибрала час для цього обряду. Підкріпися трохи і готуйся до зустрічі. Не хвилюйся, якщо якийсь час не буде відповіді від Гуру. На жаль, божества не завжди пунктуальні. Будемо вважати, що У них просто були турботи більш нагальні, ніж твоя ініціація. Я піду додому. З тобою залишиться Прайм, — сказала Ліна і пішла до стежки в кінці галявини.

Нік почав готуватися до зустрічі. Він, наскільки це було можливо, зручніше влаштувався на гладкій чорній кам’яній плиті посередині порталу та почав медитувати. Йому швидко вдалося це зробити. Вимовив подумки слова заклинання і став чекати відповіді від Вищого. Нічого не відбувалося. Перед його внутрішнім зором була порожнеча. Минув деякий час, але нічого не змінювалося. Ліна попереджала, що Гуру може не відразу відповісти йому. Нік не знав, скільки часу минуло. Він потрохи почав втомлюватися і концентрація почала розсіюватися. І тут ніби здалеку він почув голос. Спочатку не міг розібрати слова, але потім вони ставали голосніші і зрозуміліші.

— Ніку, може ти все-таки сконцентруєшся і поговориш зі мною? — почувся незнайомий голос, що виникав прямо в голові.

Нік здригнувся і сконцентрувався. Спочатку чорний фон змінився сірим, а потім в голові з’явилася картинка істоти, яка віддалено нагадувала людину, що сиділа в дуже глибокому кам’яному кріслі перед столом дивної форми.

— Ось так краще, — сказав чоловік. — Мене звати Гуру, а тебе, я так розумію, Нік, про якого мені розповідала Ліна. Не дуже гарне перше враження ти справив. Я з таким уперше стикаюся. Така неповага до Вищого.

— А що сталося? — розгублено запитав Нік. — Я все зробив, як сказала Ліна.

— Цікаво. Це Ліна тобі сказала спати, коли ти повинен говорити зі мною? Не думаю, що вона тебе цьому вчила.

— Пробачте. Незручно вийшло. Наївся, втомився чекати. Ось, напевно, і заснув. Ну, ви теж пунктуальністю не відзначились.

— Послухай, людино! Тобі не здається, що ти поводишся неналежно зі мною? — гнівно сказав Гуру. — Такого нахабства я ще не бачив!

— Послухайте, Гуру! — Нік починав дратуватися. — Я теж не маленький хлопчик і не перший рік живу на Землі. Ви з Ліною висмикнули мене з мого звичного життя. Вирішили зробити з мене мага, про що я, між іншим, не просив. Та ще, за її словами, мені треба буде рятувати дупи магів на Франі, ризикуючи загинути в будь-який момент. Ви думаєте, що я у захваті від цього! Пропоную відразу розставити все по місцях. Для мене ви не Бог. У мене свій є. Посилаючись на розповіді Ліни, я вважаю, що всі ви, Вищі, розважаєтеся, граючись долями мільйонів людей і магів. Самі ви при цьому відсиджуєтесь у затишному місці, не ризикуючи нічим. Так ось: зробити ви мені нічого не можете. Максимум, що мене чекає, це стирання пам’яті і повернення у свій звичний світ. Мене це не лякає. Якщо я вам потрібен, тоді давайте говорити один з одним відповідно.

— Дійсно я покладаю на тебе великі сподівання. І якби не це, то, повір, я знайшов би спосіб покарати тебе за твої слова. Але ти мені поки потрібен. А зараз розслабся і посидь спокійно. Я просканую тебе і подивлюся, що тобі дало Зерно і чи настільки ти видатний, щоб терпіти твою зухвалість.

Нік постарався розслабитися, хоча його і трясло від злості. Він мав неприємне відчуття, ніби хтось лазить у його голові. Йому хотілося перервати це, але він терпів, даючи можливість Вищому розглянути себе.

— Ну що ж, подивився. Дійсно Зерно дало тобі багато талантів і сили. Будемо вважати, що ти переконав мене у своїй важливості. Думаю, що ти зможеш бути корисним мені і магам будинку Каса Альєнте. І Ліна була права, що не активувала Зерно раніше. Ти набрався досвіду, знань і це стане тобі корисним надалі. Ви вже пройшли випробування за видами магії? — запитав Гуру.

— Так, частину пройшли, — вже спокійніше сказав Нік. Він зрозумів, що перший бій з Вищим він виграв. Тепер до нього будуть ставитися хоч з якоюсь повагою. — Як вважає Ліна, основна — це магія Вогню, хоча майже так само добре Вода і Повітря. Земля погано. Є відгуки по Геомагії і магії Гравітонів. Повний нуль магія впливу і управління, як на тварин так і на людей. На рослини не пробували, але Ліна каже, що буде такий самий результат. Решта видів ми не чіпали.

— Досить вражаючий набір. Справді Доля вирішила зробити нам подарунок. Спробуєш інші в Школі. Я бачу, що ще декілька видів можуть дати відгуки. Не буду приховувати, я радий, що ти з’явився. Сподіваюся, ти зможеш допомогти мені і магам. Ну, а тепер ти вправі мене питати. Що ти хочеш дізнатися?

— У першу чергу мені треба знати, що має статися і навіщо я вам потрібен?

— Добре. Ти правильно здогадався. Ми, Вищі, зовсім не Боги. Але нам дані в управління цілі народи. Від нас залежить, як буде існувати і розвиватися вручений нам народ. Чим більше під нашим керуванням людей, магів, істот, території і навіть планет, тим краще нам і тим вище наше становище в суспільстві Вищих. І, відповідно, навпаки. Весь час йде боротьба між Вищими і їх народами за процвітання і за виживання. Якщо народ, підлеглий Вищому, зникає або його захоплює інший народ, то Вищий гине теж. Тепер ти розумієш, як для мене важливо виживання і процвітання Ордену Каса Альєнте і всього народу держави Тротс. Як ти, виявляється, вже знаєш, Вищі не можуть самі втручатися в життя людей, але ми можемо допомагати порадою, передбаченням і деякими даними. У мене є інформація, що Вежа Темних Сил і їхній Вищий вирішили за допомогою держав Вогняних і Земляних захопити і знищити Тротс. І, як на зло, в Тротсі та в Ордені Дихання зараз немає ладу і йде боротьба за владу. Немає сильного мага, який міг би об’єднати всіх і протистояти у війні з Темними і їх союзниками. Тому справді, на тебе я покладаю великі сподівання.

— Ну і як я, людина з іншої планети, маг-учень зможу достукатися до правителя і верхівки магів, щоб об’єднати їх.

— Я думаю, що зможеш. Недарма Доля дала тобі такі сили і можливості. Та й знання життя на планеті Земля тобі повинні в цьому допомогти.

— Поки я виросту в сильного мага і зможу хоч на щось впливати, минуть роки. За цей час нас знищать.

— Я думаю, що трохи часу у нас ще є. Темні будують великий портал, щоб перенести бойових чудовиськ з іншої планети. Але для цього їм треба ще близько двох років. До тих пір вони будуть тиснути на Тротс руками Халбара і Ллами.

— Гуру, тут така справа… я відчуваю, що у мене закінчується магічна енергія для підтримки заклинання. Боюся, що скоро не зможу утримувати зв’язок. А мені ще треба пройти повну ініціацію.

— Не хвилюйся поки. Я зроблю так, що твоя фізична енергія і енергія життя буде переходити в магічну і підтримувати зв’язок. Правда, це вичавить з тебе всі сили. Але постараємося все встигнути. Я думаю, що ми ще зможемо поговорити, коли ти будеш в Школі проходити ініціацію разом з іншими учнями. До того часу ти будеш володіти більшою силою.

— Добре. Але у мене є кілька прохань. Мені здається, що це допоможе мені на Франі.

— Ти ж знаєш, що я не можу наділити тебе якимись надзвичайними якостями.

— Цього й не треба. Але вважаю, дещо ви можете для мене зробити. Вибачте, але пропоную опустити ввічливі звертання, тому що часу у нас мало. Я буду говорити просто і звертатися на ти. Перше — я хочу приховати від усіх колір свого Зерна. Можеш зробити так, щоб усі бачили в мені мага Води, наприклад?

— Це правильно. І можливо. Коли буде процес ініціації, я це зроблю.

— Чудово! Але мені треба знати слова заклинання, щоб іноді знімати це маскування.

— Заклинання буде звучати так: «Поїста Ранаксел». Перший раз знімає. Повторення повертає на місце. Що ще?

— Мені потрібно, щоб ти поставив мені сильний ментальний захист. Аби ніхто не зміг проникнути мені у мозок, як це зробив ти. Адже, поки я учень, захистити себе сам не зможу. А нам не потрібно, щоб хтось дізнався наші плани, які у мене в голові, або те, що я з іншої планети. Зможеш?

— Думаю, що так. Що ще?

— Та я особливо не замислювався. Думаю, що до наступної зустрічі придумаю. Але ще одне прохання є. Ліна казала мені, що для переміщення через портал треба або браслет з каменю Варта, або мага-транспортника поруч. Думаю, через те, що мої здібності до магії Землі погані, то транспортника з мене не вийде. А мені хотілося б мати можливість завжди користуватися порталом, адже може бути невідкладна потреба в переміщені. Щось вигадаєш?

— Складне завдання, — сказав Гуру, взявши паузу на роздуми. — Є одна ідея. Я можу тобі зараз зробити татуювання, але не фарбами, а пилом каменю Варта. Гадаю, що це буде твоїм браслетом для переміщення. Але це боляче і займе трохи часу. А я відчуваю, що ти вже вичерпав майже всі свої магічні і фізичні сили. Зараз відлітають твої життєві. Але це небезпечно. Я буду стежити, щоб не витратити їх усі.

— Добре. Я вже теж відчуваю, що сильно ослаб. Тому роби швидше.

— Я вже почав. Це все буду робити паралельно з обрядом ініціації. Ти розслабся. Поки ти мене чуєш, невелика порада: довіряй своїм відчуттям. У тебе дуже гарна інтуїція. Вона тобі підкаже, що треба робити.

Нік з останніх сил підтримував заклинання зв’язку з Вищим. І тільки поколювання та біль у лівому плечі давали зрозуміти, що ініціація ще триває. Через деякий час він відчув, що слабне остаточно. Останнє, що він побачив, — це стовп золотого вогню, який піднявся в небо. Він подумки посміхнувся і втратив свідомість.

Нік насилу розплющив очі й подивився на небо. Свідомість помалу поверталася до нього. Спочатку він не зрозумів, що відбувається. Навколо було темно. У небі яскраво світили зірки, а щось вологе періодично торкалося до його обличчя. Він насилу повернув голову і побачив поруч із собою Прайма, який лизав його щоку. Думки почали збиратися в голові. Він згадав, чому він тут. Очевидно, ініціацію було закінчено. Але, як і попереджала Ліна, пройшло значно більше часу, ніж він відчував, перебуваючи на зв’язку з Вищим. Він спробував піднятися, але не зміг цього зробити. Сил не було навіть на те, щоб повернутися на бік. Спина сильно боліла через довготривале лежання на кам’яній плиті. Дуже хотілося пити. Він подивився на Прайма і промовив:

— Прайме, розумнику, принеси сумку, — вовк віддано дивився йому у вічі і намагався лизнути щоку. — Прайме, сумку принеси.

Вона лежала одразу за колом кам’яних плит, що оточували портал. До неї було всього три-чотири метри, але Нік знав, що не зможе дотягнутися. Він ще і ще просив вовка принести сумку. Коли сили вже не залишалося, Прайм зрозумів, що від нього хотіли, і підтягнув сумку. Зібравши останні сили, Нік витягнув флягу з чаєм і зміг зробити ковток. Яким же смачним і цілющим здавався йому тоді звичний солодкий напій. На другий ковток у нього набралося сил лише через кілька хвилин, коли перший ковток додав трохи енергії. Трохи попивши, Нік знесилившись, повалився знову на камінь. Він розумів, що дістатися до будинку він ніяк не зможе. Повернувши голову, він побачив навпроти розумні вовчі очі.

— Прайме, додому… Ліна… Прийме, Ліна… Додому… Біжи… — повторив він кілька разів. Вовк відразу зрозумів, що від нього цього разу хотіла людина. Він подивився на свого друга і побіг до стежки.

Нік заспокоївся. Він знав, що вовк неодмінно приведе Ліну. Зробивши ще кілька ковтків, він закрив очі, розслабився і став чекати. Час від часу він то втрачав свідомість, то прокидався. Не розплющуючи очей, він прислухався до звуків з надією почути кроки на стежці, але чув тільки шум нічного лісу. Привів його до тями голос Ані.

— Ніку, прокинься! Будь ласка, Ніку, ти мене чуєш? — Аня стояла над ним, намагаючись привести його до тями.

— Аню, все в порядку. Я тебе чую. Тільки не треба мене трусити, — він зміг посміхнутися, зазираючи у її великі гарні очі. — А ти що тут робиш?

— Ну, слава Богу! Отямився. Я сильно перелякалася, — сказала Аня, трохи заспокоївшись. — Мене Ліна вперед із Праймом послала. Вона йде за нами. Що з тобою сталося?

— Довго розповідати. У двох словах, у мене зовсім не залишилося сил. Я випив трохи солодкого чаю. Але поки навіть на бік перевернутися не можу. Ти не можеш мені допомогти, а то спина вже вся затекла і дуже болить.

Аня перевернула його на бік і допомогла зробити ще кілька ковтків чаю. Сили потроху почали повертатися до Ніка. Аня зробила масаж спини, і біль стих. Через хвилин двадцять на галявині з’явилася схвильована і засапана Ліна. Вона підійшла до Ніка і Ані, суворо подивилася і сказала:

— Розповідай, що сталося?

— Та нічого страшного. Забалакались трохи. А щоб все встигнути, довелося Гуру мої життєві сили використати, бо магічні швидко закінчилися. Але я вже себе краще почуваю. Я випив чаю, а Аня мені масаж зробила. Полежу ще трохи і можемо повертатися. А котра година зараз?

— Уже майже четверта ночі. Я бачила, що ви закінчили десь опівночі. Це значить більше дванадцяти годин минуло. Ти з глузду з’їхав? Та ти міг померти!

— Гуру пообіцяв стежити, щоб я не перейшов межу. Та й за моїми розрахунками все тривало трохи більше години. Я не думав, що насправді так довго.

— Гаразд, потім поговоримо. Аню, дай йому випити того відвару, що ми із собою взяли.

— Знову відвари і зілля. Тільки три дні минуло, як мене позбавили цієї муки. І що, знову? — скривившись, сказав Нік.

— Це інше. Це додасть тобі сил, щоб ти зміг додому добратися, — сказала Ліна, перериваючи його скарги.

Зілля подіяло через кілька хвилин і йому здалося, що він випив не одну баночку енергетика. Він уже зміг самостійно сісти і навіть попросив бутербродів, які лежали зранку в сумці. Після легкої вечері настрою і сил значно додалося. І вже через півгодини вони змогли рушити додому. Йшли повільно. Було видно, що Ліна заспокоїлася і хотіла розпитати Ніка більш детально про зустріч з Вищим, але не наважувалася це робити в присутності Ані. Коли вони дісталися до будинку, вже починало світати. Втомлені всі відправилися спати.

Нік розплющив очі і здивувався. У кімнаті було світло, але не було сонячних променів, які його завжди будили вранці. «Цікаво, котра зараз година? — подумав він. — Невже я так довго спав?» Кілька хвилин полежав у ліжку, згадуючи вчорашній день. Спробував поворушити руками і ногами. Кінцівки слухалися його добре, але в усьому тілі відчувалася слабкість. Все ще давалася взнаки довга бесіда з Вищим. Поглянувши на годинник, він трохи здивувався. Було далеко за полудень. Він проспав майже весь день. Кілька різких рухів та декілька хвилин під прохолодним душем забрали трохи сил, але повернули бадьорість. У вітальні нікого не було, тільки з кухні долинали приємні звуки куховарства і неймовірно смачні запахи. Напевно, Галина готувала вечерю. Нік не став зазирати на кухню, не хотів відволікати її, та й боявся, що не витримає і потягне щось смачненьке. Він вийшов у двір подихати свіжим повітрям. Там сподівався знайти Ліну або дізнатися у Івана, де вона. Довго шукати йому не довелося. Ліна сиділа у дворі, потопаючи в улюбленому глибокому кріслі.

— Ось і наш балакучий герой прокинувся, — посміхаючись, сказала Ліна, побачивши Ніка. — Як ти себе почуваєш?

— Значно краще, ніж вчора вночі, хоча вичавлений, як лимон. І дуже їсти хочеться.

— Ну, потерпи трохи. Галина там старається, щось вигадує, щоб тобі догодити. Вона теж дуже злякалася, коли тебе вчора вночі побачила. Сідай. Розповідай, що вчора відбулося і як пройшла твоя перша зустріч із Гуру?

— Так розповідати особливо нічого, — відповів Нік, сідаючи в крісло. — Я все зробив, як ви сказали. Гуру запізнився трохи. Почав на мене наїжджати відразу. Ну, я розлютився трохи і у відповідь сказав все, що про нього думаю. Наш божок подувся трохи, але все зрозумів і далі був душечкою.

— Так… ану детальніше. Чому це Гуру тебе відчитав? Що вже втнув? Зазвичай він хоч і зарозумілий, але ввічливий з усіма.

— Ну, так вийшло… Все ж добре закінчилося, — спробував ухилитися від питання.

— Ніку, не викручуйся! Що ти зробив, що Вищий розсердився?

— Я ж пиріжків смачних наївся, а він, гад, спізнився. Ось я і задрімав трохи. Я, чесно, не хотів. І навіть не зрозумів, що заснув. Я медитував і підтримував заклинання. А його не було довго. А потім чую, кричить над вухом. Я вибачився, але, мабуть, не надто переконливо.

— Ніку! Я ж тебе просила не спати! У мене просто слів забракло! Мало того що ти примудрився заснути під час ініціації, так ти ще й посварився з Вищим. Ти, без сумнівів, невиправний! Що було далі?

— А що далі? Я пояснив Вищому моє розуміння його місця в історії всесвіту і в моєму житті і куди йому варто йти з його наїздами. Він, м’яко кажучи, все усвідомив і ми стали гарними друзями. Я сподіваюся…

— Ну що ж ти за бовдур! І начебто дорослий дядько, а поводишся, як хлопчисько. Сивого волосся півголови, а розуму не нажив!

— Ліно, мені здається, що цей маленький інцидент пішов навіть на користь. Після цього і після сканування мене Гуру став більш серйозно до мене ставитися. Далі наша бесіда була досить корисною та змістовною. Думаю, що якби не конфлікт, то провів би він ініціацію і все. А так мало того що важливою інформацією поділився, так навіть деяку користь вдалося з нього отримати. Стали у нагоді нам можливості нашого Вищого.

— Ніку, щоб ти про нього не думав, стався до нього з належною повагою. Розповідай, що вдалося дізнатися?

— Він ще раз попередив, що Тротсу та й усьому Франу загрожує небезпека. Темні будують великий портал, щоб перенести на Фран величезних чудовиськ і захопити все на планеті. Поки вони це роблять, то спробують розібратися з Тротсом, нацьковуючи на нього Лламу і Халбар.

— Це він мені теж розповідав. А скільки часу потрібно Темним, щоб побудувати портал, він не сказав?

— Сказав, що близько двох років.

— Це не дуже багато. Та ще й за цей час Вогненні і Земляні нам спокою на дадуть. Добре, що ти у нас з’явився.

— Ага, і цей напівбог теж так вважає. Тому, напевно, і проковтнув мої образливі слова. Але мене це тільки напружує, а не радує. Занадто багато очікувань від мене. Що може зробити одна людина, якщо війною буде охоплена вся планета?

— У тебе буде два роки, щоб ти став магом та зібрав навколо себе однодумців. Гаразд, чому бути — того не минути. А що ти там казав про корисні речі? Що тобі вдалося отримати від Вищого?

— Так толку від нього не багато. Але дещо все-таки мені перепало. Подивіться на мене магічним зором. Може, побачите щось незвичайне.

— Та ти ж став магом Води! — здивовано вигукнула Ліна, подивившись на Ніка магічним зором. — А куди поділося Золоте Зерно?

— Це для конспірації. Я подумав, що нічого мені ходити із золотою зіркою на лобі і всім давати привід швидше мене вбити. А тепер я такий, як усі. Це наш спільний друг на моє прохання постарався. А тепер можете ще раз подивитися, — сказав Нік, промовивши заклинання «Поїста Ранаксел».

— Так тепер ти у всій красі! Це ти дуже правильно придумав. Молодець!

— Це ще не все, — з гордістю похвалився Нік. — Ліно, ви ж у нас Магістр Срібної магії? А можете подивитися, що у мене в голові заховано. Я навіть чинити опір не буду.

— Звичайно, можу, — сказала Ліна. Вона подивилася Ніку у вічі і промовила заклинання. Минуло півхвилини. Ліна повторила його ще раз. Нічого не сталося.

— Я не знаю, як це може бути, але тепер я не можу пробитися до твоїх думок.

— Що і потрібно було перевірити! Мені дуже не сподобалося, коли Гуру длубався у моїх мізках. І я зажадав, щоб він поставив мені найкращий захист. Очевидно, йому вдалося.

— Що ж, це теж дуже потрібно. І у Школі, і за її межами деякі чародії дуже полюбляють копирсатися у головах учнів або слабких магів. Особливо придворні маги. Все вишукують зраду і змови. Але боюся, що такий захист навпаки викличе в них підозру щодо тебе. Будуть весь час пробувати зламати його. Для них це, як ляпас.

— Ось і перевіримо, чи настільки вправний в магії наш Вищий. А для особливо наполегливих прикинуся дурником. Скажу, що само так сталося під час ініціації. Бувають же різні збої і відхилення при проведенні цього обряду?

— Бувають. Для більшості цього буде достатню. Сподіваюся, що найдопитливішим, рано чи пізно, просто набридне прориватися через твій захист. Та й, думаю, шансів ти їм багато не даси. Це все гарні новини. Ще є сюрпризи?

— Є один. Але він скоріше приємний і не такий важливий. Я його вам покажу, коли буду до Школи збиратися.

— Що я можу сказати? Ти мене в черговий раз здивував. Мало хто удостоюється навіть розмови з Вищим, а тобі не лише вдалося уникнути його гніву, так ще й дуже корисні подарунки отримати. Видно, Гуру повірив у тебе так само сильно, як і я.

— Я вже говорив, що мене дуже лякає така довіра і ваші плани. Але приємно отримати хоч щось істотне від такої малокорисної істоти, як Вищий.

— Ти недооцінюєш нашого покровителя. Думаю, що він ще зможе тебе здивувати. А тепер про те, що далі нам із тобою доведеться робити. Сил у тебе, звичайно, не залишилося зовсім. Отже, завтра вранці замість пробіжки піша прогулянка. Потім трохи займаєшся накопиченням магічної енергії. Ти її успішно всю розтратив, а для занять з магії вона нам потрібна. Після обіду твоїм лікуванням займемося, ну і ще трохи підтягнемо загальну мову. А через пару днів, коли відновишся повністю, повернемося до фізичних навантажень і занять з магії. Все зрозуміло?

— Зрозуміло… Може, хоч кілька днів мені можна полінуватися? У мене з того часу, як я сюди приїхав, жодного вихідного не було!

— Ти сюди не на відпочинок приїхав. Та й рубати дрова чи орати тебе не змушують. Нема чого скаржитися. От сьогодні ти цілий день спав. Будемо вважати, що це був твій вихідний. Перший і останній. І не думай сперечатися. Вставай і пішли вечеряти. Галина вже три рази визирала.

Почалися рутинні дні, схожі один на одного: пробіжка, збирання магічної сили, заняття з магії, лікування і заняття мовою. Через тиждень Ніку здавалося, що це ніколи не закінчиться. Ліна намагалася підготувати його до життя в Школі якомога краще. Дні зливалися в одну смугу і це гнітило і злило Ніка. Але тішило, що така робота почала приносити результати. Він відчував, що став значно здоровішим, сильніший фізично, прості заклинання, яким вчила його Ліна, давалися легко і майже автоматично, успіхами в мові наставниця теж була задоволена. Підготовка до Школи добігала кінця.

День минув спокійно. Ліна з Анею майже весь час провели в селі. Як було заведено, раз на тиждень вони їхали туди надавати знахарську допомогу. Зазвичай до обіду вони справлялися, але в цей раз охочих потрапити на прийом до мольфарки було аж занадто багато. Хворі були не тільки з села. Слава про карпатську цілительку хоч і суворо оберігалась, але все-таки потроху поширювалася, тому в дні прийому приїжджали хворі з інших сіл і навіть країв. Того дня вони закінчили лікувати, тільки коли вже стемніло, і втомлені повернулися додому. На вечерю всі зібралися за столом. Розмов не було. Ліна дуже втомилася, а інші не хотіли її турбувати. Нік провів весь день у тренуваннях. Спочатку пробіжка і фізичні вправи, а потім він вправлявся у магії. Вечеря вже закінчувалася, коли в двері постукали. Це справило ефект вибуху бомби. Всі знали, що тільки кілька чоловік із села могли прийти до них, та й то — лише в денний час. Такого практично не було, щоб хтось навідувався уночі. Іван різко схопився і пішов відкривати. До кімнати зайшов захеканий Михайло. Всі трохи заспокоїлися.

— Михайле, заспокойся і скажи, що сталося? — спитала Ліна.

— Пробачте, — трохи віддихавшись, сказав Мишко. — Якби не біда, я б не прийшов. Ліно, там зовсім погано з Петром, із лісником. Він вже годину б’ється в судомах. Фельдшерка за вами послала. Сказала, помре, якщо ви не приїдете. Ви ж знаєте, в такий час швидку з району викликати марно. Якщо можете, допоможіть. Хороший мужик. Молодий ще!

— Не хвилюйся! Зараз зберемося і поїдемо. Ти повертайся в село. Іване, терміново готуй машину! Аню, візьми настоянки, ти знаєш які. Я зараз приєднаюся й поїдемо.

— Ліно, я, напевно, з вами поїду! — раптом сказав Нік.

— Що тобі там робити? Ми з Анею самі впораємося, — відповіла Ліна і пішла переодягатися.

Ніку було не по собі. Якесь погане передчуття його турбувало. Він побіг до своєї кімнати, швидко переодягнувся і через пару хвилин вже стояв біля машини. Ще через кілька хвилин підійшли Аня і Ліна.

— Ніку, що ти тут робиш? Йди додому відпочивати. Тобі завтра з ранку треба бути свіжим і повним сил, щоб займатися. Це буденна лікарська робота, — сказала Ліна.

— Я поїду з вами, — несподівано почав наполягати. Щось йому підказувало, що він повинен бути там.

— Немає часу з тобою сперечатися. Не знаю, навіщо тобі їхати та сидіти в машині. У будинку ти мені не потрібен. Тільки заважатимеш і відволікатимеш, — втомлено сказала Ліна сідаючи в машину. — Ну, кого чекаємо! Іване, поїхали, там людина помирає! Треба рятувати!

Машина рвонула з місця та полетіла у напрямку до села. Через п’ять хвилин вони обігнали Мишка, який їхав на велосипеді. Іван добре знав дорогу, село, і через хвилин двадцять вони вже пригальмували біля красивого нового будинку, де жив лісник Петро.

— Сиди в машині, — суворо сказала Ліна, коли Нік спробував піти за ними.

Він залишився в машині, але не міг знайти собі місця. Щось турбувало його все більше і більше. Промовивши заклинання магічного зору, він побачив всю картину. Побачив аури Ліни, Ані, ще кількох людей в будинку. Все було спокійно, але напруга не відпускала Ніка. Минуло кілька хвилин і магічна картина почала змінюватися. Він побачив чорний згусток енергії в будинку поряд з людьми. Він точно пам’ятав, що його раніше не було. У дім ніхто після Ліни не заходив. Майбутній маг відчув, що відбувається щось неправильне. Він вискочив із машини та побіг в будинок. Навздогін ще встиг почути зауваження Івана про заборону від Ліни, але зрозумів, що йому треба бути там і нічого його вже не могло зупинити. Підбігаючи, він почув крик із будинку. Це був голос Ані. Рвонувши на себе двері, він влетів у передпокій. Там нікого не було. Він почув, що Аня кричала у великій кімнаті. Він ще не встиг туди добігти, як стався яскравий спалах, і магічним зором він побачив, що з’явився ще один силует — срібний із золотим. Тут Нік влетів до кімнати і вже звичайним зором побачив жахливу картину. На підлозі нерухомо лежала Ліна. Над нею схилилася якась істота, що віддалено нагадувала людину. Вона підняла голову і подивилася на нього. Червона шкіра, роги на голові. «Та це ж демон!» — промайнуло в голові у Ніка. Глянувши мимохіть, демон знову нахилився до Ліни. Нік побачив, як з неї почали витікати життєві сили. Демон ніби випивав їх. У вухах у Ніка задзвенів новий крик Ані. Він побачив її у кутку, куди вона забилася від жаху. Повернув голову знову до Ліни і поряд помітив ще одну фігуру. Це був ангел. Нік пам’ятав, як вони виглядають, після випадку в селі з вмираючим хлопцем. Цей, правда, був зовсім юним. Ангел дістав з-за спини золотий меч і почав ним замахуватися. Нік спочатку подумав, що Ангел вдарить мечем демона. Але одразу зрозумів, що ангел смерті тут не для того, щоб відганяти демона. Він готувався перерізати нитку життя Ліни. Все це миттєво промайнуло спалахом в голові. Рішення прийшло відразу. Нік направив долоні на ангела і промовив «Кріаре Вієнто». Це було перше заклинання, якому його навчила Ліна ще на випробуваннях. Потік повітря вдарив в ангела. Його з величезною силою кинуло на стіну. Почувся глухий удар і той без свідомості повалився на підлогу. До Ніка долинув дзвін падаючого на підлогу меча та його власний крик. Виявляється, весь цей час він кричав. Далі помітив, що демон відкинув Ліну і повернувся до нього. Все відбулося автоматично. Він повернувся до демона і повторив слова заклинання. Чи то сил він вклав менше, чи то демони значно сильніші за ангелів, але того тільки відкинуло трохи. Він швидко оговтався від магічного удару і пішов на Ніка. Той кинув у демона вогненну кулю. Демон тільки посміхнувся та продовжив наступати. Довелося знову застосовувати заклинання повітря. Вклавши в нього якомога більше енергії, Нік тільки домігся того, що знову демона відкинуло до протилежної стіни. Але це тільки розлютило його, не заподіявши особливої шкоди. Демон знову попрямував до учня, криво посміхаючись. Він уже був на відстані витягнутої руки, коли погляд Ніка впав під ноги. Там на підлозі лежав золотий меч, який впустив ангел після удару об стіну. Нік нахилився, схопив меч і відмахнувся від демона, що вже нависав над ним. Той пізно помітив нову небезпеку і спробував відскочити, але трохи не встиг. Тільки краєчок меча зачепив демона. Він накреслив на червоній шкірі тонкий вогненний слід. Нік розчаровано скрикнув, відступив на крок назад і знову підняв меч, приготувавшись оборонятися від демона. Той завмер на місці. Нік помітив на його пиці страх. Демон схопився руками за рану на животі. А вона почала стрімко розростатися під його пальцями. Через кілька миттєвостей з рани вирвався промінь світла. Майбутній маг почув жахливе виття, яке доносилося з пащі демона. Світло, вирвавшись з рани, почало ніби огортати демона. Там, де світло торкалося шкіри, вона лопалася, відкриваючи нові сонячні рани в тілі. Незабаром він весь був охоплений ранами і світінням і в одну мить ніби зник. На підлозі залишилася тільки невеличка купка попелу. І в цю мить обірвалося страшне виття.

— Блін. Оце так фігня, — сказав сам собі Нік. Він опустив меч та озирнувся по сторонах. Аня, зіщулившись у кутку, дивилася на нього переляканими очима.

— Аню, досить сидіти, подивися, як там Ліна, — сказав він, піднімаючи дівчину.

Її всю трусило, руки тремтіли. Вона хотіла пригорнутися до Ніка, щоб заспокоїтися, але він поглядом показав їй на наставницю, і вона нахилилася над мольфаркою. Нік присів на стілець. Ноги його не тримали. Аня спробувала знайти пульс у Ліни, потім притулилася до неї, щоб почути серцебиття. Серце ледве билося. Дихання було рідким і переривчастим. Аня повернулася до Ніка і заплакала.

— Ніку, вона помирає. Демон випив з неї всі життєві сили, — через сльози прошепотіла Аня.

Ніка як громом оглушило. Він не міг видавити ні слова з себе. Погляд його гарячково бігав по кімнаті, наче шукав допомоги. Оглянувши всю кімнату і не знайшовши нічого, що могло б допомогти чи підказати, він зупинив свій погляд на Ліні. Вона безпорадно лежала на підлозі. Здавалося, що вона стала ще меншою, ніж була. Сльози почали капати з очей Ніка.

— Аню, ну треба хоч щось робити! Вона ж тебе вчила, як рятувати людей. Думай! — почав кричати він у відчаї.

— Я тільки лікувати можу, та й то далеко не все, — крізь сльози сказала дівчина. — Вона втратила майже всі життєві сили.

Нік подивився на наставницю. Поруч біля стіни лежав ангел без свідомості. У голові спливла картинка того випадку з отруєнням хлопця, і як Ліна його рятувала. Рішення прийшло саме. Тільки кров мага може врятувати Ліну. Він озирнувся, щоб знайти ніж. Поряд лежав меч ангела. Нік все-таки вирішив не ризикувати. Мало що може зробити з ним меч. У демона була маленька ранка, а чим все закінчилося. У кутку він помітив стіл, на якому стояли ліки, настоянки та інші засоби, які із собою привезла Ліна. Там лежав і невеликий ніж, який Аня часто використовувала для очищення та подрібнення інгредієнтів настоянок. Він підбіг до столу і схопив його. Аня практично лежала на нерухомій Ліні і ридала.

— Аню, відійди! — крикнув він. — Я спробую останній спосіб врятувати Ліну.

Нік підійшов до мольфарки і став над нею. Він не знав, чи треба говорити якесь заклинання, чи ні. Він просто полоснув лезом по зап’ястку лівої руки. Кров хлинула з рани, і він направив її на Ліну. «Господи, допоможи!» — шепотів Нік. На його подив, кров не долітала до тіла Ліни, а, ніби потрапляючи на невидиму перешкоду, вбиралася і зникала. Нік не знав, чи допоможе це і скільки треба крові. Він відчував, як із кров’ю витікають з нього його сили. Він подивився на Ліну і побачив, що її стан почав змінюватися. Вона стала більш рівномірно та глибоко дихати, а на щоках з’явився слабкий рум’янець. Нік зрозумів, що найстрашніше вже позаду. Схопив рушник, який йому простягнула Аня, і сильно перетягнув руку. Кров трохи зупинилася. Залишалася тільки слабкість. Тут під стіною почав ворушитися ангел, про якого всі вже встигли забути. Не знаючи, як той поведеться, коли прийде до тями, Нік вирішив швидше піти з будинку.

— Аню, терміново забирай все найважливіше їдемо звідси! — викрикнув він. — Я візьму Ліну. Тільки швидше!

Учень підійшов до Ліни і взяв її на руки. Боліла порізана рука. Він скривився, але не зупинився. Обернувшись, оглянув кімнату. Аня швидко збирала речі зі столу. На підлозі лежав без свідомості лісник, а біля стіни вже приходив до тями ангел. Нік зробив крок і на щось наступив. Подивившись під ноги, побачив, що стоїть на мечі ангела.

— Аню, кидай все неважливе, заберемо завтра. І захопи, будь ласка, меч.

— Так це ж меч ангела! — Аня злякано подивилася на Ніка.

— Нічого. Річ хороша. У господарстві згодиться. Та й думаю, він допоможе нам відповісти на багато питань про те, що тут сьогодні сталося. Забирай його. Потім Ліна вирішить, що з ним далі робити.

Він повернувся і, дбайливо утримуючи Ліну на руках, швидкими кроками вийшов надвір. За ним бігла Аня, притискаючи до грудей те, що вдалося забрати зі столу і золотий меч. Біля машини на них чекав розгублений і переляканий Іван. Він миттєво зрозумів, що треба робити. Розкривши задні двері перед Ніком, він кинувся на водійське сидіння. Нік дбайливо вклав Ліну на заднє сидіння, поруч сіла Аня, поклавши голову Ліни собі на коліна, підтримуючи її. Нік ледве встиг скочити на переднє сидіння, як машина, гуркотом розірвавши нічну тишу, зірвалася з місця і помчала до будинку мольфарки.

— Ніку, там залишився той чоловік, до якого ми їхали. Ми ж його там кинули. Що ж з ним буде? — запитала Аня, коли трохи заспокоїлася.

— Аню, судячи з того, що сталося, з ним має бути все в порядку. Невже ти не зрозуміла, що це було все спеціально влаштовано. У ньому був демон, який намагався вбити Ліну. Зараз демона вже немає. Тому чоловік прокинеться здоровим, як і раніше. А ось чому там так вчасно з’явився ангел, це ми спробуємо потім з’ясувати у Ліни, коли вона видужає.

— Ти думаєш, що вона одужає? — з хвилюванням запитала Аня.

— Я дуже на це сподіваюся. Дома оглянеш її ретельніше. Але те, що їй стало краще, — це факт.

Розмова обірвалася. Далі їхали в тиші. Іван намагався вести машину максимально обережно, щоб не нашкодити Ліні, і, на радість усім, незабаром у світлі фар з’явився будинок мольфарки. Водій під’їхав під самий ґанок і відразу кинувся до Ліни, взяв її на руки і поніс до хати.

— Іване, несіть Ліну в її кімнату. Я її там огляну, — крикнула йому в слід Аня.

Вона підібрала з підлоги машини речі, які встигла захопити з дому хворого і пішла слідом. Нік заглянув в машину перевірити, чи не забула чого Аня. На підлозі сиротливо поблискував золотий меч. Він підняв його, покрутив у руці і пішов в будинок.

— Подивимося, чи зможеш ти дати нам відповіді на деякі питання, — сказав він, звертаючись до меча. — Будемо сподіватися, що проблем ти нам не додаси.

У будинку відчувалася напруга і паніка. Іван і Галина метушливо бігали то в кімнату Ліни, то в лазарет, то на кухню, приносячи Ані потрібні предмети. Нік хотів було зайти, але Галина передала прохання Ані поки не турбувати їх. Він сходив на кухню, заварив собі чаю, зробив бутерброди і розташувався у вітальні. Не знаючи до кінця причин і наслідків того, що сталося, він вирішив цієї ночі не спати, а вартувати у вітальні. Невідомо, що могло бути, або хто може з’явитися після такої події. Через деякий час паніка в будинку помалу вщухла, всі заспокоїлися. Галина була зайнята на кухні, Іван вийшов у двір, щоб загнати машину в гараж. Нік зручно вмостився в кріслі і став чекати. Через годину до нього спустилася Аня.

— Ніку, Ліна прийшла до тями і просить, щоб ти до неї зайшов, — сказала дівчина. — Тільки, будь ласка, недовго. Вона дуже слабка. Їй треба виспатися і набратися сил.

— Добре. Я постараюся швидко, — кинув на ходу, піднімаючись сходами на другий поверх.

Він якомога тихіше увійшов до кімнати Ліни. На обличчі видно було втому, але в очах вже були іскри і вона слабо посміхалася. Нік підійшов і сів на край ліжка. Він дивився на неї, не наважуючись почати розмову.

— Напевно, я повинна в першу чергу подякувати тобі. Ти врятував мені життя. І хоч я вже дуже стара, але сьогодні точно не збиралася помирати. Мені Аня розповіла, що сталося. Тепер твоя черга.

— Та розповідати особливо нема що. Все відбулося на очах у Ані. Я ще вдома відчував якесь хвилювання, наче передчуття чогось поганого. Тому й напросився їхати з вами. Сидів у машині, дивився магічним зором. Спочатку все було нормально, потім в кімнаті з’явилася темна пляма. Тепер я розумію, що це був демон. Я кинувся до вас. Потім спалах, і з’явився ще один чоловік. Коли вбіг до кімнати, побачив, що це був молодий ангел. Помітив вас на підлозі і те, що демон висмоктує вашу енергію. Коли ангел замахнувся мечем, я спочатку подумав, що він хоче вбити демона, але потім зрозумів, що він хотів перерубати вашу нитку життя. Далі я кинув у нього заклинання повітря. Напевно, не дуже розрахував сили. Він вдарився об стіну і втратив свідомість. Я, звичайно, не знаю, чи можна так чинити з ними, але вибору особливого у мене тоді не було. З демоном було складніше. Повітря його відкидало, вогонь не діяв зовсім. Тому мені дуже пощастило, що під ногами лежав меч ангела. Я його вхопив, відмахнувся від демона та зміг його ним трохи зачепити. Так вийшло, що цього виявилося достатньо. Рогатого буквально розірвало від світла зсередини. Далі була паніка, тому що Аня, оглянувши вас, сказала, що ви помираєте. Я згадав випадок, коли ви врятували хлопця, що отруївся, і коли ангел перерізав його нитку життя. Тому зробив так само. Я, правда, не знав, треба чи ні читати заклинання, тим більше я його все одно не знаю. Але метод подіяв, і ми швиденько звідти втекли. Ось власне і все.

Нік подивився на Ліну. Вона плакала. Йому стало ніяково. Він не знав, як її заспокоїти.

— Ось ти і виріс до мага, — сказала Ліна, трохи заспокоївшись. — Ти вперше в стресовій ситуації вчинив як маг, а не як звичайна людина. Отже, все, що з тобою сталося в останні місяці, немарно. Тепер я твій боржник.

— Ну що ви таке кажете, Ліно! — образився Нік. — Будь-хто так вчинив на моєму місці. Який борг! Ви мені дали шанс прожити нове цікаве життя, хоча я вже думав, що нічого путнього і цікавого вже не буде. Мене ось що турбує… Зрозуміло, що демон полював на вас, але як так вийшло, що ангел з’явився в потрібний час у потрібному місці? І чому він намагався забрати ваше життя, замість того, щоб убити демона?

— Ну от в останньому якраз і немає нічого дивного. Це, мабуть, був ангел Смерті. А вони не можуть втручатися у боротьбу між демонами і людьми. Вони тільки забирають життя. Вони можуть вбивати, тільки захищаючи своє життя. Тож тобі могло від нього і дістатися. А ось чому він там опинився, це загадка. Але зараз не час це виясняти. День занадто затягнувся і подій було дуже багато. Я втомилася, та й тобі треба відпочити. Як твоя рука? Аня її оглянула?

— Ще ні. Важливіше було, щоб вона вам допомогла. Зараз сходжу до неї, і якщо ще не спить, то подивиться. Та, думаю, нічого страшного немає. Кров зупинилася. А рани загояться. О! Я забув сказати, що прихопив із собою меч ангела. Не впевнений, що вчинив правильно, але штучка аж надто хороша.

— Це, звичайно, ти даремно зробив. Ангели дуже не люблять, коли у них забирають меч. Їх за це сильно карають. Але з іншого боку, це може дати нам відповіді на деякі питання. Я впевнена, що завтра хтось із вищих ангелів заявиться його забрати. Ось у нього ми і запитаємо, що сталося. Добре, тобі час іти. У мене зовсім сил немає. Іди до Ані і — спати.

— Все, йду. Ви відпочивайте і набирайтеся сил.

Нік вийшов з кімнати. Тихенько прикрив за собою двері і спустився у вітальню. Там його вже чекала Аня. Вона не забула, що його рану теж треба оглянути. Вони пройшли в палату для хворих, де Аня почала промивати і змащувати різними мазями рану.

— Ніку, ти знаєш, я раніше ніколи не бачила справжню магію. Тільки ту, якої мене Ліна вчила. Ти, напевно, будеш справжнім магом. І спасибі тобі, що врятував Ліну і мене. Мені було дуже страшно.

— Ну що ви все заладили «врятував, врятував», — розлютився Нік. — Добре, що я там був. Я думаю, мені просто пощастило. А так будь-хто зробив би те саме.

— Я коли побачила демона, що з’явився з тіла лісника, мало свідомість не втратила. Я була впевнена, що він і мене вб’є, коли з Ліною закінчить. А ти не злякався!

— Просто не встиг. Я коли всю картину побачив, діяв автоматично. Та й з демоном мені пощастило. Якби не меч ангела, не думаю, що я б зміг із ним щось зробити. Я ж поки навіть не учень, а до справжнього мага мені ще дуже довго і багато чому доведеться вчитися. Тож добре, що так все закінчилося. А геройства тут ніякого. Гаразд, треба йти спати. Справді, щось сьогодні день затягнувся. Ти он ледве на ногах стоїш.

— Та я, напевно, і заснути сьогодні не зможу. Треба буде випити настоянки, а то перед очима все ще обличчя демона і Ліна на підлозі.

Нік посміхнувся їй у відповідь і пішов у свою кімнату. Втома і напруження зробили свою справу: не минуло й п’яти хвилин, як він уже спав сном немовляти.

Ранок видався сонячним. Нік прокинувся пізно задоволеним та бадьорим. Трохи боліла рука, але настрій був прекрасний. Він вмився, одягнувся і спустився у вітальню, щоб поснідати. Там нікого не було. Крізь панорамні вікна сонце заливало світлом всю кімнату. Він заглянув на кухню, аби знайти собі щось на сніданок. Там, як завжди, Галина щось готувала.

— Галино, як там Ліна? — запитав він, заходячи на кухню.

— Уже краще. Сьогодні зранку навіть трохи поїла. Правда, Аня сказала, що кілька днів їй доведеться провести в ліжку, поки сил не набереться. Але я думаю, що вже сьогодні до вечора вона збереться гуляти. Її завжди було важко втримати в ліжку.

— Це добре. А ви Аню не бачили? — запитав Нік, виходячи з кухні.

— Вона з самого ранку в саду щось робить.

Він справді знайшов Аню в саду. Вона збирала трави для різних настоянок.

— Аню, привіт! Як спалося? — запитав Нік.

— Загалом нормально. Випила відвару трав заспокійливих, настоянки снодійної і трохи виспалась. Як твоя рука?

— Добре. Майже не болить. Ти була у Ліни сьогодні? Як вона?

— З нею все гаразд. Відпочине кілька днів, сил набереться, буде як новенька. Пішли, я твою рану огляну. Ти йди в палату, а я зараз руки помию і прийду.

Аня залишилася задоволена побаченим. Рана була чиста та почала гоїтися. Вона наклала свіжу мазь, перебинтувала і відпустила Ніка. До обіду залишалося зовсім небагато часу, тому він зручно влаштувався в кріслі у вітальні і вирішив почекати там. Біля крісла стояв меч ангела, який вони забрали вчора. Виявляється, він забув його вночі у вітальні. Нік взяв меч, щоб уважніше роздивитися його при денному світлі. Він був справді красивий. Здавалося, що той був цілком зроблений із золота, але Нік знав, що золото — м’який метал і не може застосовуватися у холодній зброї, тому зрозуміти, що це за матеріал, він не зміг. По всій довжині леза з обох боків було нанесено гарні візерунки та написи. Мабуть, це були руни або заклинання, які і надавали мечу незвичайні чарівні властивості. Він замилувався мечем. Провів рукою по рунах і відчув, що вони теплі. У цей момент на другому поверсі в кімнаті Ліни стався срібний спалах. Від несподіванки Нік впустив меча. Той упав на підлогу зі дзвоном. Це привело його до тями. Не минуло й миті, як він, підхопивши меча з підлоги, біг сходами на другий поверх. Не стукаючи, влетів у кімнату Ліни. Вона лежала на ліжку, а біля вікна стояв ангел. Не роздумуючи, він став між ними, виставивши перед собою меч. Кров стукала у скронях. Він дивився ангелу прямо у вічі, готовий до всього. Ангел навіть не поворухнувся. Здавалося, поява людини його анітрохи не збентежила. Він нерухомо, уважно і з цікавістю розглядав Ніка.

— Ніку, заспокойся. Все добре. Мені нічого не загрожує. Ніку, ти мене чуєш? — пробилися в голову слова Ліни крізь грюкіт крові в скронях. Він озирнувся на Ліну. Побачив, що вона спокійно лежить на ліжку і дивиться на нього з посмішкою, опустивши меч, він відійшов і трохи зніяковіло став осторонь.

— Все добре. Це гість, — сказала Ліна. — Давай краще його вислухаємо.

— А це і є той герой, який так вчасно втрутився в ситуацію вчора? — спитав ангел і ще раз уважно подивився на нього. — Ого! Та він же Золотий! Нічого собі знахідка у тебе, Ліно! Та ще й повністю ініційований! Очевидно, нас чекають великі події, якщо він з’явився.

— Подивимося. Давайте я вас все-таки представлю. Ніку, це один із п’яти вищих ангелів Смерті. Звати його Тої Као. Тої, а це Нік. Мій учень і незабаром учень Школи Каса Альєнте. Ніку, Тої Као люб’язно прибув, щоб пояснити нам вчорашній інцидент, учасником якого ти вчора став. Послухаймо, що скаже нам шановний гість.

— Ліно, і ти, Ніку! Я від імені ангелів Смерті прошу вибачення з приводу того, що сталося учора вночі. Коли молодший ангел Бонг Тої повернувся без меча, ми провели термінове розслідування вчорашньої ситуації. Ми допитали його. Виявилося, що для отримання вищого звання, ну, і щоб похизуватися перед іншими ангелами, Бонг Тої домовився з демоном Вогню вбити вас, Ліно. Через те, що жоден ангел Смерті не може сам вбити людину, а тільки перерізати нитку життя вмираючого, то вони розробили план. Вирішили, що демон вселиться в людину, йому стане зле і рятувати викличуть Ліну. Демон вас оглушить і вип’є всі життєві сили, а ангел переріже нитку життя. Вчора це вони зробили. Добре, що Нік був поруч і не дав трапиться біді. Бонг Тої хотів приховати від нас цей злочин, але втрату меча одразу виявили хранителі й почали розслідування. Я ще раз від імені всіх ангелів офіційно прошу вибачення за цей випадок. Звичайно, ви, Ліно, в праві повідомити Вашій Раді про цей прикрий інцидент, але через те, що все закінчилося добре, я прошу цього не робити. Порушник вже покараний, а ми будемо вашими боржниками.

— Гаразд, Тої Као. Я давно тебе знаю і не буду доповідати магічній Раді про цей інцидент. Добре, що все закінчилося благополучно. Як компенсацію я хочу від вас десять років.

— Це справедливо, Ліно! Дякую за розуміння! — сказав ангел. Він чемно вклонився Ліні і повернувся до Ніка. — А ти, Ніку, вже придумав, що ти хочеш від нас в знак компенсації?

— Я навіть не знаю, що мені хотіти, — зам’явся Нік. — Я ще кілька місяців тому зовсім не знав про ваше існування. Тож які у мене можуть бути до вас бажання? А ось що я подумав. Можна мені залишити цей меч собі? Просто дивовижно красива річ.

— На жаль, ні. Цього дозволити я не можу. Це занадто сильний артефакт, і ти ще не готовий ним володіти. Але ось що я тобі обіцяю: коли ти станеш справжнім магом і будеш потребувати нашої допомоги, зможеш прийти до нас через портал, викликати мене і я віддам тобі такий меч, або запропоную будь-яку іншу допомогу, яку ти будеш потребувати. Але тільки якщо побачу, що ти готовий до цього і тобі справді потрібна буде допомога. Слова переходу до нас «Нуї Т’єн Тан». Але пам’ятай, що нікому ти не можеш назвати ці слова. І прийти до нас ти зможеш лише сам. Якщо ти кому-небудь розпатякаєш, то ці слова не допоможуть тобі. І до нас ти потрапити не зможеш. Тож приймаєш такі умови?

— Так, звичайно. Спасибі вам, Тої Као! — сказав Нік зніяковіло і простягнув ангелу меч.

Ангел взяв протягнутий меч і посміхнувся. «Дивно, — подумав Нік, — все-таки він ангел Смерті, а його меч сяє, як сонце». Запитати про це він вже не встиг. Спалах світла — і Тої Као зник. У кімнаті відразу стало трохи темніше, навіть незважаючи на сонце, яке заливало кімнату через вікно.

— Ліно, а що це ви таке у нього зажадали як послугу? — запитав він, обертаючись до мольфарки.

— Не зажадала, а попросила. У ангелів вимагати щось марно. А попросила я десять років життя.

— Я впевнений, що ви й так проживете ці десять років, навіщо треба було витрачати бажання?

— Ніку, я вже стара. І так я пережила всі межі. Мало хто з магів доживав до моїх років. Я можу померти від старості в будь-який момент. Але мені здається, що невдовзі нас чекають дуже важкі і неспокійні часи. Можливо, мені доведеться проявити себе. А з іншого боку, просто цікаво подивитися, яким магом ти станеш і що буде з моїм магічним Орденом. А так у мене є захист ангелів Смерті. Це зовсім не означає, що мене не зможуть вбити чи я не загину. Але якщо, вмираючи, у мене залишиться бодай кілька миттєвостей і нехай малий, але шанс вижити, я можу попросити ангелів про захист. Вони повинні будуть мене врятувати. Звичайно, це не безсмертя на ці десять років, але шанс, який я втратити не могла. До речі, ти також отримав чудовий подарунок. Мало кому дозволено побувати у ангелів Смерті, а тим більше просити їх допомоги. Пам'ятай про цей подарунок, але не поспішай ним користуватися. Гаразд, я втомилася. Ти йди до наших. Вони, напевно, хвилюються, не знаючи, що тут відбувається. Треба їх заспокоїти. І ще — те, що я тут відлежуюсь, не звільняє тебе від фізичних вправ і від занять магією.

— Ну от. Ти тут подвиги роби, а відпочити не дадуть. Вчися, займайся і це я ще навіть до Школи не пішов, — почав жартома знову скаржитися Нік, виходячи із кімнати Ліни.

— Досить жалітися. Лінивий стариган, — кинула йому слідом Ліна. Він обернувся і побачив, що вона посміхається.

Кілька наступних днів Ліна відновлювалася. Гнітюча напруга змінювалося гарним настроєм. Аня все частіше приносила добрі новини про здоров’я Ліни. Галина раділа, що та почала багато з апетитом їсти. Ніка до мольфарки не пускали, щоб він не турбував її. Але, піддавшись загальному настрою, і він ходив задоволений. У нього почало все виходити в підготовці. Ранкові пробіжки перетворилися з кошмарів в приємне навантаження. Вправи з магії виходили все краще і краще. Правда, через недугу Ліни нових заклинань він не вчив, зате ретельно і назавжди вивчив ті прості, які вони з Ліною розучували раніше. І тільки тривалі заняття з накопичення сили псували йому настрій. Йому після повної ініціації так жодного разу і не вдалося наповнити себе повністю магічною силою. Але й того, що було, з надлишком вистачало на всі його заняття. Він уже мріяв якомога скоріше потрапити на Фран і мати можливість швидко поповнювати запаси сили з магічних потоків або джерел, а не збирати годинами часточки.

На третій день увечері Ліна вийшла у вітальню до всіх на вечерю. І без того гарний настрій покращився у всіх ще більше. За столом всі радісно перемовлялися і жартували. Після вечері Ліна запросила Ніка у двір насолодитися вечірньою прохолодою.

— Ось, Ніку, і закінчилася твоя підготовка тут, — сказала Ліна, коли вони всілися в зручні крісла, а комарі розлетілися, налякані її заклинанням. — Завтра ти поїдеш в місто, щоб привести до ладу всі свої справи, попрощатися з рідними, підготуватися до відправлення до Школи на Фран. У тебе на все буде два тижні.

— Невже настала пора? — сумно сказав Нік. — Я тільки втягнувся. Тільки почало виходити.

— Ти й так дуже багато встиг за цей короткий час. Інші маги таке дізнаються і з таким стикаються за кілька років життя. Але ти не такий, як усі. Я дуже рада, що ти з’явився в моєму житті. Проте зараз ще не час прощатися. Ми ще встигнемо насумуватися перед твоїм від’їздом. А тепер я дам тобі кілька завдань на ті два тижні, що в тебе залишилися.

— Що, і там заняття? — удавано злякався Нік.

— Там також. І взагалі, віднині все твоє життя на кілька років наперед буде суцільним заняттям. Зрозуміло, що магією в місті ти займатися не будеш. Твоє завдання підтримувати фізичну форму. Тренуйся кожного дня. Далі. На Франі лікарі-маги продовжать лікувати твій організм. Я, звичайно, багато чого встигла, та й спорт дуже тобі допоміг, але ще трохи залишилося. Я напишу записку, передаси моїй знайомій, що керує кафедрою лікування в Школі. Але є одне, що на Франі не зможуть тобі вилікувати. На жаль, у нас зовсім не вміють лікувати зуби. Тому за ці два тижні ти повинен у стоматолога зробити всі свої зуби ідеальними. Розумію, що не хочеться і неприємно, але це обов’язково треба зробити. Інакше будеш бігати до магів накладати заклинання знеболення. Це все із обов’язкового. Попрощайся з дітьми. Ти їх не побачиш як мінімум півроку. Збери речі. Але пам’ятай, ти повинен брати тільки ті предмети, які не викличуть підозри на Франі. Найголовніше — там немає пластику. Постарайся без нього обійтися, застібок-блискавок теж там не придумали, а це відразу впаде у вічі. У нас все на зав’язках, кістяних або кам’яних ґудзиках і на залізних пряжках. Матеріал одягу тільки натуральний, кольори прості вибирай, щоб були природними і не привертали уваги. Не бери ніяких штукенцій, яких не може бути на Франі: різні там прилади чи електронні пристрої. Все, що тобі треба буде, ти там отримаєш або купиш. Ну що, ти все зрозумів?

— Зрозумів. Що ж тут не зрозуміти. Буду бігати шукати найпростіше.

— І ще хотіла тебе попросити. Треба буде взяти якісь подарунки для старших в клані. Обов’язково для Зонколана щось. Я навіть не знаю, що це може бути. Він полюбляє добре випити, любить палити. Може, візьми йому сигар якихось. А то у нас тютюн дорогий і слабкий. Ага, ось ще що. У нас в Тротсі, тоді, коли я була останній раз, тільки почала з’являтися кава. Вирощують її лише за горами і привозять гноми. Напій став популярним, але тут вона набагато смачніша. Візьми трохи. Буде гарним подарунком. Обов’язково треба щось подарувати майстру Ріоку. Ну, ти сам придумай, що йому можна купити. Він відповідає за всі фінанси клану, тому з ним треба мати гарні стосунки. Ось ніби все. А, мало не забула! Моїй знайомій, магу-цілителю, візьми щось із косметики. Вона дуже це любить. Тепер, мабуть, все.

— Я запам’ятав. Ліно, а може якісь гроші взяти або золото, ну щоб там було за що жити?

— За це не турбуйся. Клан тебе всім забезпечить. А зараз підемо спати. Я щось втомилася. А тобі завтра зранку в дорогу.

Нік встав з крісла і допоміг піднятися Ліні. Щось сумне на нього нахлинуло. Жінка здалася йому такою рідною і близькою. Він підійшов до неї і міцно її обійняв. Йому стало затишно і тепло. Через кілька секунд Ліна взяла його під руку і вони пішли в будинок.

Глава З

Два тижні промайнули непомітно. Нік не думав, що доведеться достобіса встигнути. Він трохи побув з дітьми. В черговий раз вислухав невтішні слова від головного редактора газети, де він працював, промучився три дні у стоматолога. Добре, що роботи з його зубами було не дуже багато. Але приємного все одно було мало. Він з’їздив до батьків, хоча більше часу проводив зі старими друзями, ніж з рідними. В останні дні він панічно обирав та купував все необхідне для Школи. Перебравши всі свої старі речі, він зрозумів, як же все-таки важко переїжджати з сучасного індустріального суспільства в середньовіччя, та ще й так, щоб не викликати підозри. Тільки малу частину речей він міг спокійно взяти з собою. Потрібно було уникати всього, чого, на його думку, не могло бути на Франі. Відкинувши весь одяг, що мав блискавки-застібки, пластикові елементи, складні металеві штукенції, красиві та яскраві кольори та принти, він зміг відкласти тільки пару футболок, труси і шкарпетки. Цього було замало. Довелося стати сучасною панянкою та два дні провести в магазинах. Виснажливе це було заняття. Але виявилося, що купити решту не так вже й просто. Насилу, з деякими відхиленнями від обмежень, він все-таки зміг зібрати собі гардероб. З’ясувалося, що речей із зав’язками знайти майже неможливо, тому Нік ризикнув купити одяг із ґудзиками. Він вирішив, що можна буде видати пластик за якийсь різновид каміння, привезеного здалека. Склавши все у великий рюкзак та стару сумку, він заспокоївся. Витративши ще півдня на пошуки подарунків, про які говорила Ліна, був готовий переїжджати у нове життя.

За новою своєю традицією, останній день він просто гуляв по місту. Вже за декілька днів його чекало зовсім інше життя, без таких звичних йому деталей сучасного міста. Він прощався зі знайомими вулицями, машинами, вітринами магазинів, що сяяли неоновою рекламою, з таким звичним і зручним метро та навіть ліхтарями. Вдома залишалися його улюблені іграшки: телевізор, ноут, інет та мобільний телефон. Все те, без чого він абсолютно не уявляв свого життя. Було трохи лячно, та новий світ і фантастичні пригоди, що чекали його на іншому кінці всесвіту, вже вабили до себе.

Іван зустрів його на вокзалі та швидко довіз до будинку Ліни. По дорозі вони майже не розмовляли. Він тільки дізнався про здоров’я мольфарки. Коли він їхав два тижні тому, вона все ще одужувала від зустрічі з демоном. Нік весь час дивувався, що Іван і Галина ніколи не запитували ні про його заняття, ні його плани, ні про нього самого. Навіть неймовірні події, які відбувалися навколо них, вони сприймали як належне і нічому не дивувалися. Для них головне була турбота про Ліну. Хороша машина швидко довезла їх додому. Ще здалеку Нік побачив будинок, і його з новою силою охопила журба. Він знав, що через день доведеться попрощатися з цим затишним гостинним будинком, з його мешканцями, з сірими друзями. За літо вони стали йому близькими.

Ліна чекала його на ґанку. Здавалося, вона не хотіла втратити ні хвилини спілкування з Ніком. Але тільки обняла його й одразу відправила причепуритися після дороги. За вечерею була чудова бесіда, але все ж таки у повітрі витала невелика напруга. Насамперед вона йшла від Ліни. Вона говорила мало і все дивилася на Ніка. Він відчував, що їй теж важко розлучатися.

Вечеря закінчилася і всі розійшлися у своїх справах. Ліна запросила Ніка у двір поговорити. Як зазвичай, вони сіли в глибоких кріслах навпроти один одного. Мольфарка одним заклинанням позбулася від докучливих комах, настала невелика пауза. Він не хотів говорити першим, а вона намагалася заспокоїтися і підібрати потрібні слова.

— Завтра почнеться новий етап в твоєму житті, — першою заговорила Ліна. — Зранку я подивлюся, що ти вирішив із собою взяти. Треба все ретельно перевірити, щоб не привертати до себе непотрібної уваги з перших днів. Сьогодні я хочу трохи більше розповісти тобі про життя на Франі й у Школі. Зрозуміло, що все не зможу переповісти, ну хоч трохи, щоб ти собі уявляв, з чим зіткнешся із завтрашнього дня. Отже, для початку про чарівників Ордену Каса Альєнте. Я тобі вже казала, що маги діляться на п’ять кланів та вільних. Я не можу стверджувати, що між ними йде війна, але великої любові точно немає. І це дуже погано. У більшості наших ворогів не існує кланового поділу, тому вони всі, як один, виступають проти нас. У нас весь час йде боротьба між чарівниками, добре, що хоч відкритих воєн та протистоянь немає. Усі намагаються зберегти видимість дружби. Мій клан, в який ти власне потрапиш, — це клан Срібних Драконів. Колись це був єдиний клан у всьому Ордені. Але егоїзм магів настільки великий, що нормально співіснувати вони не змогли і розділилися. Але це було дуже давно, тож зараз цей поділ сильно впливає на життя Ордену і всієї держави. У кожному клані можуть бути абсолютно різні чарівники, але з роками склався деякий поділ на пріоритетні види магів. У Драконів більше магів Впливу — срібних, а також Повітря та Води. Є у нас чарівники Вогню, Землі та інших видів, але Магістри у нас тільки Води і Повітря. Ну а я — останній Магістр магії Впливу. У кожного клану є свій замок та землі. Але ці землі значно менші, ніж, наприклад, у баронів або лицарів держави Тротс. Лише замки і декілька сіл, що поряд. Наш замок називається Деч. Раніше ми були найбільшими та найбагатшими, але з часом все більше і більше магів обирали інші клани чи ставали вільними, а, відповідно, ми втратили лідерство. Зараз у нас є трохи більше тридцяти магів: три Магістри, близько десяти майстрів, решта чарівники першого, другого та третього рівнів. Глава клану — Магістр Зонколан. Його ти вже бачив. Майстер Ріок — головний скарбник. Все і завжди дуже залежить від грошей, тому скарбники вельми важливі люди у кланах. Майстер Ріок реально друга особа у нас, він заправляє утриманням чародіїв та всіма витратами, правда, за наказами Зонколана. Я не дуже добре знаю майстра Ріока, тому що вже давно не живу на Франі, але, зі слів Зонколана, він дуже гарний скарбник. Ми з Зонколаном вирішили, що ти проведеш з ним пару днів поза межами замку Деч для правдоподібності твоєї легенди. Трохи звикнеш до нового місця, а Зонколан введе тебе в курс справ.

Наступний клан Ордену — це Вогняні Лисиці. Іноді я називаю цей клан зібранням негідників та пройдисвітів. Недарма їх предки обрали собі таку назву і таку тотемну тварину. На превеликий жаль, це зараз найвпливовіший і найбагатший клан. У них близько ста магів. Я не можу сказати, що всі вони кар’єристи, хитруни, заздрісники та негідники, але що більшість з них — це точно. Вони весь час намагаються поставити свого мага главою всього магічного Ордену, але досі це їм не вдалося. Зате у них вийшло зробити свого сильного чарівника Впливу придворним магом Правителя Тротса. І хоча Правитель часто прислухається до думки глави Ордену та до слів Магістра Зонколана, але все одно вплив Лисиць на правителя досить великий. Це найбільш войовничий клан. Вони весь час намагаються розширитися у межах Тротса, а також виступають за розширення самої держави за рахунок сусідів.

Наступний клан — Кам’яні Стовпи. Теж досить великий та багатий. Вони намагаються зібрати у себе якомога більше чарівників, які можуть приносити великі гроші. Це в основному маги Землі, Транспортники та чарівних Предметів. У них також близько ста магів. Я тобі розповідала, що за учнів клани платять, так ось — останнім часом Лисиці і Стовпи забирають собі майже всіх учнів, які не можуть за себе заплатити. Та ще й спонсорують дітей знатних придворних вельмож, лицарів, які не мають Зерна, але хочуть навчатися в Школі. Добре, що Кам’яні в основному намагаються розбагатіти і не лізуть в політику та у владу, як Лисиці. Для Кам’яних завжди головне — це гроші.

Наступний клан — Троянди. Через те що клани не можуть охоплювати дуже великі території, то він утворився на дальньому кордоні держави Тротс. У ньому є маги різних видів. Вони доброзичливі та гостинні, але вміють і можуть за себе постояти. Часто вони підтримують правильні й розумні рішення в Ордені.

Останній, п’ятий, клан — клан Птахів. У ньому зібралися чарівники, які керують тваринами, рослинами і лікарі. Є у них непогані маги Повітря та Води. Їх скрізь потребують, тому так склалося, що вони розкидані по всій державі. Птахи вкрай дружні з нами і, оскільки зараз наші клани не дуже великі за кількістю та не вельми сильні за впливом, часто ми об’єднуємося заради загальних цілей.

І, як я вже казала, є Вільні маги. Це ті, хто не захотів приєднатися до якогось клану або вийшов чомусь зі свого. Останнім часом вільних стає все більше. Вони за бажанням можуть долучитися до будь-якого з п’яти кланів, але найчастіше живуть відокремлено і самі собі заробляють на життя. Вони здебільшого служать придворними чародіями у багатих лицарів та баронів, іноді просто міськими магами. З числа Вільних і був обраний нинішній Глава Ордену Каса Альєнте Магістр Гуфо. Дуже розумний і сильний маг. Його підтримала більшість, щоб Лисиці не змогли поставити свого мага главою Ордену. Це поки що все. Щось я втомилася тобі все це розповідати. Ти хоч щось запам’ятав?

— Звичайно, запам’ятав. П’ять кланів плюс Вільні. Птахів любити, Лисиць топити, а у Кам’яних можна грошенятами розжитися. Троянди і Вільні — нормальні люди. Все правильно?

— Цікаве скорочення моєї історії. Але загалом правильне. Я тобі не буду розповідати детальніше, бо і заняття у тебе в Школі будуть з цього питання, та й останні новини сама я знаю тільки зі слів Зонколана. Я бачу, що ти вже засинаєш в кріслі. Давай піднімайся, і підемо спати. Завтра у нас ще буде час побалакати, бо від’їжджаємо після обіду. З дому вийдемо за годину. Не хочу бігти. Тож в ранці можеш на пробіжку не йти, будемо розбирати твої речі та продовжимо наш урок.

Ранок був приємним. Нікуди не треба було поспішати, Нік блаженно валявся в ліжку і уявляв собі новий світ, який чекав на нього через кілька годин. Але скоріше це були його фантазії, ніж уявлення про реальність. Про далеку планету він знав зовсім небагато, тільки те, що встигла розповісти Ліна, і трохи, що вдалося дізнатися з книг під час вивчення мови. Він побоювався, як прийме його цей новий світ, як стати своїм у світі, який так сильно відрізняється від його звичного життя? Як вижити та спробувати виконати те, що від нього чекають Ліна і Гуру?

— Агов, лежню, вставай, — стук у двері та слова наставниці вирвали Ніка зі світу його фантазій. — Ти що, до обіду зібрався валятися? Дивися, якщо ще хоч трохи затримаєшся, то залишишся без сніданку. Піднімайся, нам ще до від’їзду треба підготуватися.

— Та йду вже. Не дадуть людині відпочити на останок, — відповів Нік, злазячи з ліжка. — Хоч щось на сніданок мені залиште, а то зовсім висохну тут з вами.

Не давши йому довго засиджуватися за столом, Ліна змусила перетягнути всі його речі в лабораторію і там почала їх перебирати.

— Ну, подивимося, що ж ти вирішив взяти із собою у нове життя, — сказала вона, витрушуючи вміст рюкзака на стіл.

— Я чесно намагався слідувати тим обмеженням, про які ви говорили, але виявилося, що це дуже непросто в моєму світі, — почав виправдовуватися Нік, знаючи, що Ліна не всі його речі схвалить.

На його подив, вміст сумки повністю задовольнив Ліну. Але це поки не дуже його заспокоїло. У сумці в основному лежали білизна, штани, футболки і пару светрів, в яких він був упевнений. Найбільш спірні і підозрілі речі він сховав у рюкзаку. Ліна акуратно склала назад весь одяг і взялася за рюкзак. Підняти його вона не змогла. Він виявився дуже важким.

— Ти що, вирішив цеглу із собою взяти! Бігом сам викладай все з рюкзака на стіл. Буду перевіряти, — сказала мольфарка.

Той почав все діставати. Ліна одразу насупилася. Було видно, що вона незадоволена речами, які він зібрав.

— Ніку, ну які кросівки можуть бути на Франі! Як тільки ти вийдеш у них, всі будуть на тебе звертати увагу.

— Ліно, без них я зовсім не зможу. У мене завжди була проблема із взуттям, і я вже дуже звик до комфортного та зручного. Якщо там доведеться бігати або займатися спортом, без них я через пару годин розіб’ю ноги та й зовсім не зможу ходити.

— Ти думаєш, що за тисячі років на Франі не навчилися робити гарне взуття, яке не вбиває ноги? Повір, маги, правителі, вельможі дуже вибагливі і розбалувані люди. Кращі майстри роблять для них м’яке та зручне взуття.

— Припустимо, поки я в Школі, я зможу його носити, але, судячи з усього, мені багато доведеться подорожувати і зовсім не на машині чи літаку.

— Ніку, якщо треба буде їхати далеко, будуть коні або вози. А по лісах та по сільських дорогах чоботи все рівно краще кросівок. Тож, принаймні, в перші півроку, поки ти будеш звикати до життя у Школі, я не раджу їх брати.

— Зрозумів. Ну можна хоча б одні? Ось є пара дуже схожа на прості туфлі, — не здавався учень.

— Добре, ці візьми. Але все одно старайся їх носити рідше, щоб на очі не потрапляли. Пам’ятай, ти повинен не виділятися. У тебе буде можливість купити на місці собі одяг, взуття та інші необхідні предмети, що не будуть виділятися серед інших. Я згодна з тобою, що технологічний світ на Землі навчився робити все краще, зручніше, практичніше. Але доки ти в школі під пильним оком викладачів, королівських наглядачів, а, можливо, навіть ворогів, які, я думаю, можуть підтримувати темні сили, краще, якщо вони не будуть навіть здогадуватися про твою місію. Давай далі, у нас не так багато часу залишилося.

Нік виклав інший одяг із рюкзака, а все, що дозволила Ліна, склав назад. Джинси, куртки та пара кофтин викликали незадоволену гримасу на обличчі у магеси. Покрутивши, уважно оглянувши, промацавши їх, вона відклала кілька речей, але більшу частину все-таки повернула Ніку. Він склав їх у рюкзак та хитро подивився на неї.

— Ніку, якщо ти думаєш, що я подурнішала на старості років і втратила пам’ять, то ти дуже помиляєшся, — грізно сказала Ліна. — Негайно діставай і показуй те, що ти сховав у рюкзаку під речами.

— А може, не треба? Нехай залишиться, там де лежить, — скорчив він жалісливу гримасу.

— Що за дитячий садок, Ніку! Ти вважаєш, що своєю несерйозністю, своїми слабкостями та бажаннями в праві ризикувати собою і майбутнім багатьох магів та людей?

— Ліно, ми вже про це говорили не один раз, — почав злитися учень. — Я не напрошувався бути героєм. Це ви зі своїм світом і проблемами увірвалися в моє життя. Я доросла людина, зі своїми звичками, принципами та бажаннями. Я погодився покинути все, що мені важливе тут, все своє розмірене та облаштоване життя, дітей, близьких, коханих, друзів, але я не буду себе ламати і змінювати. Якщо я такий, яким є, зможу щось зробити у вашому світі, то зроблю, якщо ні — то ні. Я виконав всі вимоги щодо одягу, але прошу дозволити взяти із собою трохи речей, які будуть мене пов’язувати з будинком, близькими людьми і моїм світом. Я знаю, що не повинен видавати себе, та думаю, що зробив все, щоб цього не сталося.

Нік витягнув з рюкзака речі, які складав, і дістав невеликий сейф, який лежав на дні рюкзака.

— Це найкращий сейф, який я зміг знайти, — випалив він. — Я не думаю, що його можливо комусь відкрити на Франі. Це найміцніша сталь, його не відкрити, не знаючи шифру, його не побити ніякими кувалдами, він не горить. Максимум, що вони можуть зробити, це втопити його, але це все одно не дасть їм дістатися до вмісту. Ну, буде для них дивний міцний залізний ящик, який вони не зможуть зламати.

— Вибач мене, — щиро сказала мольфарка. — Я поставила справу вище людських почуттів. Це все з мого далекого минулого життя. Часто доводилося жертвувати не тільки часом, грошима, здоров’ям, але й життями інших. А іноді я ловила себе на думці, що перестала відчувати, для мене люди стали тільки засобом досягнення мети, виконання місії, вирішення проблеми. Напевно, в основному через це я покинула Фран. Повір, мені непросто відправляти тебе в мій світ та ще й напередодні страшних подій. Але ми повинні хоча б спробувати, хоча б дати маленький шанс вижити тому світу. Вибач мене, що втягнула тебе в це. Я дуже вірю, що у тебе все вийде. І досить губи дути! Збирай речі. Нам треба поїсти і вже виходити. Тобі тягнути все це до порталу, а мені ще багато чого треба розповісти.

Ще було рано обідати, але, зайшовши до їдальні, Нік побачив, що стіл накритий, а решта жителів будинку вже їх чекають. Іван і Галина не знали, не розуміли, куди від них мав їхати Нік, тому були спокійними, хіба що здивувалися настільки ранньому обіду. Аня була схвильована. Було видно, що вона знає про подорож Ніка на Фран. На обличчі була схвильованість за його долю і цікавість. До кінця обіду тиша за столом стала нестерпною, тому Ліна першою закінчила обідати та поквапила інших.

На узліссі їх зустріла вже звична Ніку сіра трійця. Прайм зрадів, побачивши його, та почав бігати навколо, вимагаючи гри, але Ліна провела перед собою рукою і вовки, як по команді, заспокоїлися та почесним ескортом супроводжували їх на деякій відстані позаду. Зрідка до нього долинало невдоволене бурчання Прайма, якого позбавили розваги. Мольфарка взяла Ніка під руку, і вони повільно пішли по знайомій стежці, сховані від яскравого сонця густою кроною дерев. З боку це могло здатися передобідньою прогулянкою мами з сином.

— Гаразд, Ніку, повернімося до наших справ. Часу у нас не дуже багато, я хотіла тобі ще трохи розповісти про те, що і хто тебе чекає на Франі. Ти знаєш, що я вже давно не була в Школі, тому те, що відбувається в магічному світі, зараз знаю здебільше з розповідей Зонколана. Але давай по порядку. Перша людина, якій ти можеш довіряти, — це Зонколан. Він знає майже все, ну, крім твоїх додаткових здібностей, які ти отримав. Я йому довіряю. Він чесний, трохи впертий, гранично відданий клану і Ордену Каса Альєнте, але немає в ньому хитрості, спритності та далекоглядності, що так зараз потрібно. Він прямий як у словах, так і у вчинках, має велику вагу серед магів, через що його сильно недолюблюють Вогняні. З ними ситуація досить складна. З одного боку, начебто вони намагаються дотримуватися магічних законів, з іншого — хочуть отримати всю владу в магічному Ордені. Вже давно саме маг клану Лисиць є придворним магом у короля. Звуть його Магістр Дорінг. Як не сумно, колишній мій учень. Дуже сильний маг Впливу. Легко читає думки і маніпулює потім людьми. Рідкісна сволота, кар’єрист, самозакоханий, до того ж розумний, хитрий, слизький. Як мені розповідав Зонколан, марить абсолютною владою, хоче під себе підім'яти весь магічний Орден Каса Альєнте, добре що поки йому це не вдалося. Але вплив його все сильніший і сильніший, на жаль не тільки серед магів, але й на короля. Багато рішень король приймає тільки з підказки Дорінга. Фенстел, як на мене, гарний король та править мудро. Війни припинив, з сусідами мир і дружба, та й усередині держави народ живе непогано, наскільки я знаю, останнім часом навіть бунтів або невдоволення не було. Правда, говорив Зонколан, що король сильно розслабився останнім часом та мало часу приділяє життю держави. Армія зовсім розвалюється, занадто багато влади у знаті, придворних та у Магістра Дорінга. Я думаю, що це не без його участі король м’яко відсторонюється від справ і прийняття рішень. Загалом останнім часом країною керує старший син Фенстела. У нього ще є молодший син і дочка, але про це тобі Зонколан більш детальніше розповість. Ти, ясна річ, будеш основну увагу приділяти навчанню в Школі, проте не забувай, що вся армія під керівництвом короля. Захищати державу доведеться їй, тож вникати ще й в життя королівського палацу тобі доведеться. Думаю, що ти не маленький, тож сам розберешся.

Майстра Ріока ти теж вже бачив. Хороший скарбник, відданий клану. Він буде займатися всіма твоїми фінансовими справами. Про них я тобі розповім трохи пізніше. Зрозуміло, що з часу мого відходу з магічного світу в Школі багато що змінилося, але залишилися ще люди, які мене пам’ятають і віддані мені. Головний — це професор Атавхаї Ревера. Він навіть старший за мене. Так-так, не дивуйся. Просто він не людина. Атавхаї — демон.

— Та не може бути! Серед людей? — не втримався від подиву Нік чим перебив розповідь.

— Ну, ось уяви собі. Тим більше що ти вже бачив демона, ангела, та й з Вищим спілкувався. І взагалі будь готовий побачити, дізнатися про багато нових істот. Це на Землі в основному тільки люди, а на Франі багато й інших рас. Отже не перебивай мене, просто слухай і запам’ятовуй. Атавхаї — мій найкращий друг. Правда, він впевнений, що я давно померла, ну то буде йому новина, що це не так, приємним сюрпризом. Не бійся, що він демон. Чеснішої і добрішої істоти я не зустрічала. Добре, що про це знаю тільки я. Для інших він страшний, злий демон, ну, власне, як всі звичайні демони. Крім того, що він мій друг, він ще й дуже вправний і сильний темний маг. У Школі викладає некромантію і демонологію. Я не думаю, що у тебе будуть до цих напрямків здібності, але всі учні вивчають всі види чар для загального розвитку і розуміння. З будь-яким питанням чи проблемою звертайся до нього. Він буде тебе опікати, оберігати і допомагати тобі. Постарайся з ним подружитися, повір, кращого друга і помічника ти не зможеш знайти.

Я написала йому листа, аби він знав, що це я тебе прислала. Лист передам тобі біля порталу. Крім нього, я написала ще двом людям. Один лист директору Школи — Магістрові Хегану, який підтвердить твої слова. Він, звичайно, хороша людина, на жаль, вже давно не самостійний. Він у всьому слухається Магістра Нуфо. Нуфо — це не тільки Глава клану Вільних магів, а ще й Глава всього Магічного Ордена Каса Альєнте. Коли п’ять років тому обирали нового главу Ордену, то дуже сильно хотів їм стати Магістр Дорінг, Зонколан зміг переконати багатьох магів не обирати його, і замість нього обрали нейтральну фігуру Магістра Нуфо. Зрозуміло, після цього у Вогненних Лисиць зуб на наш клан, а Зонколан став особистим найлютішим ворогом Дорінга. Хоча поки ніби все затихло і особливої зовнішньої ворожнечі немає, але, повір, Дорінг ще покаже себе. Тож, аби твоїм словам повірили, я написала директору Школи. Йому ти можеш довіряти. Він хоча й боягуз трохи, але чесний та завжди допоможе.

Другий лист я написала своїй колишній подрузі Магістру Целмаліт. Вона керівник кафедри лікувальної магії. Передаси їй листа та подарунки, що я попросила тебе для неї купити. Їй теж можеш довіряти повністю. Я її попросила доглянути за тобою та закінчити лікування, яке ми з Анею почали. Так мені буде спокійніше, я буду знати, що, якщо з тобою щось трапитися, вона завжди тобі допоможе, вилікує. Зонколан повідає більше новин, а з часом сам все дізнаєшся, в усе вникнеш. Але пам’ятай, що навіть ті люди, про яких я тобі розповіла, не повинні все про тебе і про мене знати. Особливо, де я перебуваю. Я не знаю, хто зараз в Тротсі друг, а хто ворог, тому краще нехай навіть ті, кому я довіряю, знають якомога менше. Навіть якщо людина і не хоче видати секрети, навколо є маги, які можуть їх дізнатися навіть поза волею самої людини. Ти ж пам’ятаєш, як я легко могла читати твої думки, тому це просто фантастичний дар нам, що Гуру поставив тобі захист. Я підозрюю, що після отримання новин від тебе Магістр Дорінг дуже захоче покопирсатися у тебе в голові. А він, мабуть, найсильніший ментальний маг у всьому Тротсі. Йому нічого не варто прочитати думки, наприклад, Атавхаї або Целмаліт, і дізнатися про все, що ти їм розкажеш. Тож, будь ласка, завжди контролюй те, що ти розповідаєш іншим, і пам’ятай, що вороги чи недруги можуть це дізнатися. Ох… Щось я втомилася. Добре, що ми вже прийшли.

Нік озирнувся і побачив, що вони дійсно стояли на галявині з порталом. Тільки зараз, відволікшись від захоплюючої розповіді Ліни, відчув, як у нього боліли спина та руки від зовсім нелегкого рюкзака і сумки з речами та подарунками. Він з полегшенням скинув все на землю, а сам сів на край плити порталу. Теплий, нагрітий сонцем, чорний камінь здався йому найм’якішим стільцем на той момент. Ліна сіла поруч.

— Ну, щоб я не забула, ось тобі три листи, про які я казала. Тепер з приводу грошей. Я вже розповідала, що навчання в Школі коштує двадцять тисяч татінів. Це дуже великі гроші в Тротсі. За них можна собі прикупити невеликий замок в провінції. Звичайно, досвідчені маги знаходять людей з Зерном, і клан, до якого вони належать, оплачує навчання учня, який потім стає його членом. Після закінчення навчання чарівник одержує направлення на роботу в якийсь замок, місто чи провінцію, де є потреби у його послугах. При цьому він отримує платню, на що і живе. Часто маги виконують разові індивідуальні або групові замовлення, за які непогано платять. З усього свого доходу маг виплачує два збори. Перший — в казну Тротса, другу виплату робить в казну клану. Мені не хотілося, щоб ти після закінчення Школи був обтяжений якимись фінансовими зобов’язаннями перед кланом, тому я домовлюся з Ріоком, що не клан внесе за тебе плату за навчання, а він заплатить з моїх заощаджень, які зберігаються в скарбниці. Ти не кривися і не треба мене перебивати. Слухай далі, у нас залишилося не так багато часу. Крім того, щоб ти зміг ефективно виконувати свою місію та не бути дуже обмеженим в коштах, Ріок тобі виділить стільки грошей з моїх заощаджень, скільки тобі буде потрібно. Знову ти лізеш мене перебивати! Послухай, я не знаю, що тобі доведеться робити на Франі. Купувати замки, зброю, наймати людей або підкуповувати когось. У тебе повинна бути можливість це робити. Я за своє не надто коротке життя назбирала достатньо грошей і впевнена, що мені вони вже не знадобляться. Тут вони мені точно не потрібні, а повертатися на Фран я не планую. Тож нехай прослужать на благо клану і магів, ніж просто валяються в казні. І ще. Крім тих мої грошей, які зберігаються у Ріока, є ще окремі невеличкі мої особисті заощадження. Вони зберігаються в моїх кімнатах в замку Деч. Зайти в кімнати ти зможеш, накресливши на дверях рукою знак і вимовивши заклинання.

Ліна показала магічну фігуру рукою і змусила учня кілька разів повторити, щоб він запам’ятав. Потім вона також вивчила з ним заклинання для проходу в її покої. Нік швидко затямив і вона продовжила.

— Пройдеш у мій кабінет, зайдеш в спальню — роздивися. Навпроти входу буде ліжко, ліворуч — вікно. У кутах ліжка стоять стовпчики з головами драконів зверху. Всі вони будуть дивитися на тебе. Голови обертаються. Ти повинен їх встановити так, щоб вони дивилися в центр ліжка. Вимовиш заклинання, таке ж, як на відкриття вхідних дверей. Ти запам’ятав? Точно все запам’ятав? Добре. Клацне гномів замок і можна буде зсунути ліжко трохи до вікна. Воно має легко рухатися, якщо механізми не заклинило, але не повинно. Гноми роблять завжди на століття. Коли відсунеш ліжко, побачиш в підлозі нішу, закриту дверцятами, зробиш такий же рух, як при відкритті вхідних дверей, і зможеш підняти кришку. Там буде невелика скриня з моїми заощадженнями. Візьмеш звідти частину та передаси майстру Ріоку, але щоб ніхто не бачив. Він оцінить і видасть тобі розписки на ці суми. Використовуй їх на свій розсуд. Я вірю, що ти на розваги їх витрачати не будеш, але все-таки пам’ятай, що попереду, ймовірно, всіх чекає війна, а тому намагайся все не витратити одразу. Ніхто не знає, коли вони тобі ще можуть стати у нагоді.

— Я зрозумів, — трохи приголомшений такими новинами тихо промовив Нік. — Та й навіщо мені так багато грошей? У Школі у мене все буде. А на різні дрібниці мені Ріок видасть.

— Не поспішай з висновками. Тобі доведеться вживатися в абсолютно новий для тебе світ. Тобі потрібний буде одяг, найрізноманітніші предмети побуту, зброя, коні, помічники і багато чого ще. Я думаю, що рано чи пізніше тобі випаде подорожувати, щоб дізнатися більше про цей новий світ та щоб наблизитися до розуміння та перевірки тієї інформації, яку дав нам Гуру. Я тебе дуже прошу — будь обережний. Адже ворог може бути не тільки за багато кілометрів, а й поруч. Також багатьом в Тротсі не сподобається інформація від Гуру про майбутньою війну і про те, що я ще жива. У мене було багато ворогів і недоброзичливців, які просто танцювали від радості, коли вирішили, що я вже померла. Може трапитися так, що моє минуле життя додасть тобі небезпек та неприємностей. Будь готовий до цього. Довіряй собі. Можливо, якраз погляд людини з іншого світу, з іншої реальності життя допоможе тобі розібратися, вижити та допомогти магічному Ордену. Пам’ятай, маги стали ледачими, їм дорожче за все їхній добробут та спокій. Навіть якщо доведеться битися, то скоріше вони здадуться. Лише дехто піде за тобою в бій. Щоб не сталося, пам’ятай, що в тебе завжди є можливість повернутися на Землю і якщо буде зовсім погано, зроби це. Не сприймай це як боягузтво. Гаразд, давай готуватися до переходу на Фран. А то ці довгі проводи тільки засмучують мене стару.

— Ну, я нібито готовий, — не дуже впевнено сказав Нік. Він хоч не показував зовні, але всередині все-таки боявся зробити цей останній крок, який назавжди змінить його майбутнє. Ліна відчула стан Ніка, встала перед ним і по-материнськи обійняла його.

— Я розумію. Важко починати все з початку посередині життя. Але у тебе є мізки, знання, хитрість і жага до пригод. Не втрачай себе, свою віру, гумор і надію. Ти зможеш. А я буду чекати та вірити, — сказала Ліна з материнським теплом і крадькома витерла очі.

— Це краще, ніж гнити і старіти без мети. Нехай буде, як завгодно Богові. Я готовий, — впевнено промовив Нік, встав, подивився в небо та перехрестився.

— От і добре. Будемо рухатися, — почала підготовку до переміщення мольфарка. Вона дістала з кишені мантії два срібних браслети з великими чорними камінцями. Один наділа собі на руку, другий простягнула Ніку.

— Одягай. За допомогою цих браслетів перетворюється проста магічна сила в силу гравітонів. Вона в свою чергу, взаємодіючи з плитою порталу, дозволяє переміщуватися між світами. Маг надягає браслет або кільце, насичує його своєю енергією, а коли камінь буде сповнений сили, повинен вимовити слова переносу. Ці слова — не магічне заклинання, а просто вказівка місця, куди треба потрапити, але на стародавній мові Вищих Богів. На Франі є щонайменше з десяток порталів, у тому числі у нас в замку Деч. Зараз я скажу тобі, як звучить фраза перенесення на Фран саме в замок Деч. Будь ласка, запам’ятай її. Фразам перенесення в інші місця тебе навчить Зонколан. Більшістю порталів ти скористатися сам не зможеш, бо слова перенесення зберігаються в суворій таємниці і переміститися туди ти зможеш тільки за допомогою мага-транспортника, але код перенесення, наприклад в головний портал в Школі Ордену Каса Альєнте, знають майже всі маги. Сьогодні тобі не треба буде вимовляти слова переносу, це зроблю я. Досить того, що я буду тримати тебе за руку. Але треба, щоб ти запам’ятав їх на все життя. Невідомо куди тебе занесе доля, аби ти завжди міг повернутися в замок клану Драконів. А чому ти не одягнув браслет?

Нік покрутив браслет в руках і повернув його здивованій Ліні. Він помітив, як пробіг переляк на її обличчі. Вона злякалася, що він передумав.

— Ще один маленький подарунок від Гуру, — посміхнувшись, заспокоїв її Нік. — На моє прохання він витатуював мені магічний знак переміщення на руці під шкірою. Тож тепер я ходячий браслет для переміщення. І нехай я не володію даром транспортника, але тепер переміщення для мене будуть трохи простіші. А інакше довелося б весь час тягати з собою або браслет, або кільце.

— От бачиш, а ти називав Вищого непотрібним, — здивувалася такій новині магеса. — Я вже тобі казала, що він за вашу першу зустріч дав тобі стільки, скільки не те що маги, цілі покоління магів не отримують від нього за все життя. Мабуть, ти дуже йому потрібен. Зізнавайся, скільки ще його подарунків ти від мене приховав?

— Це був останній. Чесно, — відповів Нік. — Думаю, що можна було вимагати більше, але я просто поки не придумав, що просити.

— Ну ти й нахаба! Дивись, розлютиш його, так забере й те, що вже дав, — попередила Ліна. — А тепер будь уважніший. Фраза перенесення в замок Деч звучить так: «Авон Вона Ні Туатахі Таракона». Давай спробуй повторити. Ще раз. Ну, більш-менш. Отже, ми стаємо на плиту порталу. Всі речі тримай при собі. Вливаєш енергію в свій знак переміщення, а коли я побачу, що він повний, вимовлю слова. Головне — не бійся, не рухайся і не відпускай мою руку. Нічого страшного не станеться. Тривати це буде не дуже довго. Ну що, готовий?

— Так, готовий, — відповів Нік. Підхопив сумки і став на плиту.

Ліна стала поруч та взяла його за руку. Хоч і дрібниця, але вона трохи заспокоїла Ніка. Він ніколи не вважав себе сміливим. Навіть стрибнути з парашутом з літака так і не наважився, а тут потрібно було якимось невідомим для нього способом переміститися на інший кінець всесвіту. Серце билося прискорено, але, зробивши кілька глибоких подихів, він заспокоївся та зміг почати працювати з магічною силою. Після занять з мольфаркою це виходило легко. Сила відповіла та почала підніматися вгору до плеча, заповнюючи знак переміщення — подарунок Вищого. Хоч він стояв із закритими очима, але бачив, як наповнюється Силою знак, як він починає світитися. Спочатку непомітно, а потім все сильніше він світився і нагрівався. Якщо світло ніяк не заважало Ніку, хіба що трохи відволікало зменшуючи концентрацію, то нагрівання знака починало турбувати. Він боявся, що після переміщення залишиться опік на шкірі. Коли знак заповнився Силою повністю, світло від нього стало нестерпно яскравим, а біль від нагрівання стала завдавати сильні незручності. Нік почув слова коду-переміщення, які говорила Ліна. Коли вона вимовила останнє слово, раптово все зникло.

Щезло світло, біль і звуки навколо. Спочатку була повна темрява, але поступово він став розрізняти крапки, що світяться, — це були зірки. Вони почали наближатися, все прискорюючись і прискорюючись. Здавалося, що на нього мчить нескінченний вогненний потік з мільярдів зірок. Коли потік готовий був проковтнути Ніка, відбувся надзвичайно яскравий спалах — і все навколо згасло. Навкруги були тільки абсолютні темрява, порожнеча та тиша. «Ну, як в кіно показують, міжпланетні надсвітові переходи. Може, той, хто це придумав у фільмах, бачив все своїми очима?» — подумав Нік. Він ніби плив у цій порожній темряві. Іноді з’являвся страх, що вони загубилися, що це буде тривати вічно, але відчуття руки Ліни надавали всьому реальність і вселяли спокій.

Скільки минуло часу, Нік не зміг би сказати. Але в якийсь момент фільм почав прокручуватися у зворотному напрямку. Стався спалах, за ним сповільнювалися та віддалялися міріади зірок, повернулося відчуття печіння знака на плечі, а потім неприємне відчуття короткого падіння, що завершилося на чомусь холодному і твердому. Повернулися зовнішні відчуття — легкого вітерцю, навіть швидше протягу, шарудіння, легкі звуки, які луною відбивалися від стін. З’явилося відчуття твердої поверхні під ногами. Нік відкрив очі і озирнувся. Поряд з ним, тримаючи його за руку, стояла Ліна, а навколо все кардинально змінилося. Світла тепла галявина, оточена зеленими соснами, змінилася напівтемним невеликим кам’яним залом. По сірих стінах бігали відблиски вогню від декількох факелів, що кріпилися на стіні. Нік не встиг як слід роздивитися, як ззаду почувся якийсь рух. Він обернувся і побачив біля порталу двох знайомих людей. Поряд стояв величезний Магістр Зонколан та кругленький Майстер Ріок.

— Щось сталося? Ми чекали вас раніше, — бас Зонколана гулом відбився від стін. Він допоміг Ліні зійти з плити порталу та обійняв її.

Нік дивився на це і посміхався. Ліна була настільки маленького зросту, що, обіймаючи величезного мага, змогла дотягнутися лише йому до попереку.

— Та ні. Все добре. Трохи затрималися. Треба було Ніка підготувати, — відповіла і, звільнившись з обіймів Зонколана, привіталася з Ріоком. — Ніку, ну що ти там закляк? Треба рушати.

Він одягнув рюкзак, підхопив сумку і зробив крок з порталу. Відчуття були не найприємніші. Його повело убік, ноги не слухалися, ніби він потрапив на землю після тривалого плавання. Добре, що маги були зайняті собою і цього ніхто не помітив. Він швидко кілька разів присів, щоб розігнати кров у неслухняних ногах, та вже впевненіше підійшов до групи. Виникла невелика пауза. На Землі Нік звик вітатися за руку, але як вітали гостей на Франі, йому було невідомо. Це його навіть злякало. Адже він не знав ще тисячі таких самих важливих дрібниць. Виручив його Зонколан. Гігант повернувся до Ніка, поклав величезну ручищу йому на плече і посміхнувся.

— Вітаю тебе, Ніку, на Франі! Тепер ти член клану. Віднині наші долі переплелися. Я справді радий, що у нас буде такий сильний маг. Прощайся з Ліною. Нам з тобою пора їхати, щоб не привертати увагу до твоєї появи в замку.

Нік повернувся, подивився на Ліну. Здавалося, що вона ще більше зменшилася та постаріла. Вона підійшла і обійняла його. Він обійняв мольфарку у відповідь, слів не було. Стало нестерпно сумно і самотньо. Здавалося, що рветься остання нитка, яка пов’язувала його з минулим життям, з тим, що він любив, до чого звик. Ліна відсторонилася. В очах стояли сльози, але вона посміхалася.

— Будь самим собою. Пам’ятай, що десь далеко є люди, які тебе люблять, в тебе вірять і чекають на тебе. Все у нас вийде, — сказала вона.

— Нам треба йти, — перебив їх Глава клану. — Пішли, бо ще довго добиратися до місця ночівлі.

Нік підхопив сумку, поправив рюкзак на плечах і пішов за Зонколаном. Виходячи, він озирнувся і ще раз поглядом попрощався з Ліною. За дверима починалося нове життя, яке квапливо виривало його з рук старого. Раптом стало невимовно легко. Останній крок був зроблений, сумнівів вже не було, залишалося йти вперед.

Мисливський будиночок, у який його привіз Зонколан, виявився ззовні невеликим. Все, що зміг розгледіти Нік в темряві й у відблисках гасового ліхтаря, який Зонколан запалив, були масивна стіна, складена з каменю, та міцні дерев’яні двері. Зліва від будівлі за слабкими відблисками на воді вгадувалося озеро, але розглянути його при такій темряві не було ніякої можливості, тому Нік відклав це до ранку.

— Магістре, а це безпечно залишати будинок без нагляду в такій глушині? — наївно запитав Нік. — Мало кому захочеться переночувати або пограбувати.

— Нік, давай домовимося. Ти вже не хлопчик, тож не треба до мене так офіційно звертатися. Ну, правда, в Школі або на якихось прийомах можеш, але не тут. Просто Зонколан та й все, а то ці титули мене тільки дратують. Згоден? — Магістр подивився на Ніка, і коли той кивнув, продовжив. — А що стосується будинку, то тут є прислуга, але на ці пару днів я її відпустив, щоб потім не базікали зайвого. Та й кому прийде в голову влазити в будинок магів. Нас все-таки бояться. Злодії не дурні, розуміють, якщо будинок належить магічному клану, тим більше коли він без нагляду, то на ньому купа магічних пасток, капканів та небезпек. Тож не полізуть. Двері дійсно закриті заклинанням так, що їх зможе відкрити або член клану, або слуги, які працюють тут.

І справді — Зонколан підійшов до дверей, виконав кілька пасів руками та вимовив заклинання. Ніку пригадалася розповідь Ліни. Саме так йому належало потрапити в її кімнати в замку. Усередині дверей голосно клацнуло та чітко почувся якийсь рух. Зонколан штовхнув двері і вони легко відчинилися. Нік поспішив за магом, бо разом з тим за дверима зникло й світло від гасової лампи, а навколо настала темрява. Вони увійшли у велику кімнату, маг запалив кілька ліхтарів на стінах, і учень зміг її як слід розглянути. Кімната була видовжена та досить великих розмірів. Посередині стояв довгий стіл, який міг вмістити щонайменше чоловік десять-п’ятнадцять. Стіни були обвішані різною зброєю та головами тварин, як прийнято в мисливських замках. Траплялися знайомі тварини, але частину він бачив уперше. Вигляд кімнати нагадав йому екскурсії в середньовічні замки, яких він чимало відвідав на Землі. Скрізь чоловіки любили полювання та хизуватися перед друзями вдалими трофеями.

— Ніку, ну що ти завмер там, іди, я тобі покажу твою кімнату. Мені ще воза треба сховати та коня поставити в стійло. День сьогодні аж занадто затягнувся. Треба щось швиденько поїсти і лягати спати. Ти голодний? — запитав Магістр.

— В принципі не дуже, але й спати поки не хочу, тож складу тобі компанію, — погодився він. Вочевидь між планетами була різниця в часі, бо за земними відчуттями Ніка ще тільки наближався вечір.

Зонколан показав учню його кімнату, запалив там ліхтар і пішов до воза. Нік кинув сумки та спустився в зал чекати мага. Через хвилин п’ять увійшов Зонколан і заходився господарювати. З буфету, що стояв у кутку, він дістав чималенький кошик з їжею та пляшку вина.

— Ну, подивимося, що нам приготували доглядачі, — примовляв маг, розкладаючи на столі їжу. — Ага, хліб свіжий, сир, м’ясо копчене, овочі, зелень, вино. Ну, все, що треба, аби добре перекусити перед сном. Набирай собі та їж.

— О, добре, що згадав! — промимрив Нік з повним ротом. — Я ж привіз тобі подарунки.

— Подарунки — це добре, — усміхнувся Магістр, хоча це було важко зробити зі шматком хліба та м’яса у роті. — Неси!

Нік сходив до себе в кімнату і повернувся з пакунками.

— Ну, показуй, — згорав від нетерпіння Зонколан.

— Та, власне, нічого особливого, — почав Нік діставати і віддавати магу подарунки. — Все придумала Ліна. Вона ж знає тебе краще. Я тільки вибирав та купував. Це пляшка хорошого коньяку, коробка сигар, теж добротних. А щоб тобі було легше прикурювати, ось така штука, як запальничка. Тільки постарайся особливо її не показувати всім.

— То чого ж тягнути, — не втримався Зонколан, відкрив пляшку і налив собі в келих. — Слухай, чудовий коньяк! Ех, шкода, що лишень пляшку привіз. Мені б бочку такого, я був би щасливий. Сигари гарно пахнуть, але сьогодні не буду. Завтра зранку із задоволенням спробую. А це що за штука, яку ти запальничкою назвав?

— Розкажи, як ти вогонь розпалюєш? — запитав Нік.

— Так, як усі. Є трут і кресало. Стукнув кресалом об ніж чи камінь та й запалюй трут. — відповів маг, крутячи в руках запальничку.

— Ну, щоб довго тобі не пояснювати, вважай, що це кресало в такій маленькій коробочці. — Нік забрав у Магістра запальничку, відкинув кришку і крутнув коліщатко. З’явилося полум’я. Маг спостерігав за цим, як за дивом. Учень погасив вогник, показав ще раз, як все треба робити, та віддав запальничку. — А тепер сам спробуй. Ну ось, чудово в тебе виходить і не треба мучитися. Але, будь ласка, старайся, щоб сторонні не бачили.

— Оце так диво! Зручна штучка. А в дорозі яка корисна! Крутнув — є вогонь. Це ти молодець, що привіз.

— Це ще не все, — сказав Нік і подивився на Зонколана. Схоже на дитяче обличчя велетня світилося від задоволення.

— Ліна сказала, що ти дуже любиш усякі залізяки, якими людей вбивають. Тож я тобі таку одну привіз, — сказав гість і дістав меч, який він купив як подарунок. Це був бездоганний самурайський меч. За нього він виклав величезні гроші, але так просила Ліна. Меч зробили в Японії. Майстер, який його виготовив, вважався одним із кращих в країні.

Зонколан взяв меч, витяг його з піхов і довго розглядав поглядом знавця. Змахнув ним кілька разів у повітрі і посмішка зникла у нього з обличчя. Меч здавався довгим ножем в руках цього велетня.

— Навіть не знаю. Спасибі, звичайно, але це зовсім не меч. Тонкий, легкий, маленький. Гарний, звісно, візерунок на ньому вибитий хороший, але як меч слабий, — розчаровано сказав маг.

— Ти поспішаєш із висновками. Звичайно, у твоїх величезних руках він виглядає як іграшка, але невже ти думаєш, що я тягнув би в таку далечінь поганий подарунок. Та ще й головному магу клану, — спокійно сказав Нік і взяв у нього меч. — Це один із кращих мечів. Називається «катана».

Нік взяв зі столу тонку серветку з тканини та підкинув у повітря. Змахнувши мечем, він розрізав її у польоті. Краєм ока він помітив здивування і схвалення на обличчі мага, але вирішив продовжити демонстрацію можливостей меча. Насилу піднявши важкий дерев’яний стілець, він поставив його на стіл. Не давши Зонколану завадити йому, різко зверху вниз змахнув мечем — на стіл впали дві половини стільця. Це далося йому нелегко, але кілька годин тренувань на Землі не пройшли даремно.

Вдоволено розглядаючи здивоване обличчя мага, він простягнув йому меча.

— Ну що, береш, або я його собі залишу? — з викликом запитав Нік. Не встиг він договорити, як Зонколан вирвав у нього з руки меч та притиснув до себе, як дитину. — До речі, обладунки він теж добре рубає. Треба буде спробувати.

— Вибач. Я зрозумів. Дякую. Ти… Ти… Просто порадував мене… Все, що я люблю найбільше, — заїкаючись від хвилювання, сказав Магістр.

— Це заслуга Ліни, а не моя. Мабуть, вона добре тебе знає. Знає, чим тобі догодити. Я тільки обирав. Правда, найкраще, — задоволений і схвильований він сів за стіл доїдати вечерю.

Вранці Ніка розбудив стукіт у двері та гучний голос Зонколана. Щоб зупинити цю страшну симфонію, йому довелося зізнатися, що він уже прокинувся, і пообіцяти швидко приєднатися до мага. Той вже сидів за столом та, смакуючи, знищував запаси, які їм залишили доглядачі. Нік був ще сонним, їсти не хотів, але трохи перекусив, щоб скласти компанію Магістру. Швидко розправившись із їжею, маг потягнув учня з дому на прогулянку, щоб поговорити. З собою він захопив сигари і меч.

— А меч ти навіщо взяв? Нам щось загрожує тут? — сонно запитав Нік. Він би ще із задоволенням годинку-другу повалявся б у ліжку, але велетень, як дитина, радів сонячному ранку та подарункам. А це вимагало присутність глядачів та співучасників.

— Та ні! Що нам може тут загрожувати, крім мене самого. Просто вирішив трохи позайматися з мечем та подивитися, який він у справі, — весело відповів Зонколан.

Нік нікуди не поспішав, незважаючи на нетерпіння мага, вирішив оглянути будинок та околиці. Дім був добротним, хоча й не дуже великим. До замку, звичайно, він не дотягував (навіть маленького), але був зроблений на совість, з можливістю витримати невелику облогу. Стіни були товстими, вікна вузькими, а збоку була невелика башточка з оглядовим майданчиком, обладнаним для стрільби. Простір перед будинком був відкритим, так що б ворог не міг спокійно підійти ближче. Ліворуч озеро, що впритул підходило до будівлі, а з правої сторони глуха стіна без вікон. Тож виходила невеличка фортеця. Водоймище було невелике, але гарне і мальовниче, неначе велику лісову галявину в глибині хащі залили водою. Ліс оточував озеро, тільки збоку будинку був невеликий вільний простір. Нік дивився на тиху водну гладь та не міг відірватися.

— Ніку, ну що ти закляк? Озера ніколи не бачив? — Зонколан не витримав і потягнув учня за собою в ліс.

З іншого боку будинку починалася стежка, що тікала до лісу, по якій вони пішли на прогулянку. Йти було недалеко, вже через хвилин п’ять вони вийшли на галявину, в центрі якої стояла гарна дерев’яна альтанка. Нік із задоволенням всівся на теплий стілець, який був там, і став спостерігати за вправами Магістра. Одразу було видно, що маг відмінно володіє мечем. І хоч деякий час він звикав до нової незнайомої зброї, але потім почав виробляти з ним просто дивовижні рухи. Нік таке бачив тільки в фільмах про самураїв або в цирку на виставах. Але якщо там просто були красиві трюки, танець з мечем, то тут він спостерігав реальний бій. Велетень вкладав багато сили в кожен удар. Меч, не зупиняючись, свистів навколо бійця, аж стало трохи страшно. Він уявив себе на місці ворога і зрозумів, що він був би малою дитиною проти досвідченого бійця. Він збагнув, що йому належить не тільки навчитися магії, але й хоч трохи захищати себе такою зброєю, як меч.

Катана не був звичним мечем для магістра, тому в паузах Нік показував йому прийоми, які встиг вивчити на Землі. У нього це виходило незграбно, але досвідчений боєць відразу розумів, що намагався донести до нього учень. Вже через годину занять Нік побачив перед собою майже справжнього самурая, тільки дуже великого. Мабуть, Зонколану не терпілося випробувати меч, він підійшов до межі галявини та швидкими рухами зрубав два немаленьких деревця. Задоволений, як дитина, повернувся до альтанки та сів на лавку перепочити.

— Прекрасний меч. Мені б, звичайно, хотілося, щоб він був трохи більшим і важчим, але все рівно дуже гарна зброя і виглядає дуже красиво. Тепер будуть заздрити в столиці ще більше, — віддихавшись, зробив висновок маг. — Гаразд, це все не так важливо. Тепер давай про головне. Зараз я тобі розповім твою «легенду», те, ким ти будеш для всіх в Тротсі. Я довго збирав інформацію і, сподіваюся, все передбачив, щоб не змогли перевірити та викрити тебе. Тож слухай уважно та ретельно запам’ятовуй, щоб у голові вона засіла назавжди.

Отже. Ліна напевно тобі розповідала про устрій Франа. Ми живемо в державі Тротс. Столиця у нас — Оєр. Король — Фенстел. Аби не викликати підозри і бажання перевіряти твої дані, я вирішив, що ти будеш з іншої держави. У нас є сусіди на півночі, держава Ірида. Ти будеш звідти. Столиця — Із Ойхар. Король — Бан Кару. Ти повинен це запам’ятати. Будуть часто питати. Твоє нове повне ім’я — Нік Еліша Гаммел Крігер, де Гаммел Крігер — родове ім’я. Твого батька, відповідно, звали Скарпт Сверд Гаммел Крігер. У вас був родовий замок Штенер. За правилами, як Іриди, так і Тротсу старший син повинен служити в армії короля. Ти не старший син. У тебе є, тобто був, старший брат, звали Спудей. Він п’ять років як загинув в одній з битв. Ти, як молодший, міг обирати, чим тобі займатися. Ти багато чого вивчав: закони, економіку, будівництво. Але, коли загинув твій старший брат, батько збожеволів і невдовзі помер. Ти ж, продавши замок, виїхав з країни. Багато подорожував. Але тут головне, коли будуть питати, де мандрував, розповідай, що тільки в північних морях та на північних островах. У Тротсі про ті землі майже нічого невідомо, тому тебе не спіймають на брехні. Ніколи не розповідай, що ти їздив південніше, там все добре вивчено і одразу розкриють обман. А краще взагалі нікому нічого не розказуй. Так буде правильніше. Далі. У Іриди немає свого магічного Ордена та Магічної Школи. Там працюють наші чародії, але їх мало і вони дуже сильно розпорошені по країні. Ти до смерті батька не дуже любив залишати ваші землі, тому був у столиці дуже рідко, це пояснить те, що тебе не знайшли раніше інші маги. Пару місяців тому ти зустрів на одному з островів Ліну, яка й виявила в тобі Зерно і зв’язалася зі мною, щоб ти відправився навчатися в Школу Каса Альєнте. Ми зустрілися з тобою вчора в прикордонному місті Холу, звідки я відвіз тебе в замок клану, а потім до Школи. Ось така твоя історія. Ти хоч щось запам’ятав? Може, є запитання?

— Начебто, все запам’ятав. Звати мене Нік Еліша. Родове ім’я Гаммел Крігер. Замок — Штенер. Батько — Скарпт, помер, коли загинув старший брат Спудей. Я з горя продав замок і відправився подорожувати, де мене знайшла Ліна й відправила до тебе в містечко Холу. Так?

— Так, все правильно. Молодець, швидко засвоїв. Головне тепер — не забути.

— Та не забуду, — впевнено відповів Нік.

— Добре, а тепер розкажи мені, що сталося з тобою після мого від’їзду і чому тебе встигла навчити Ліна за цей період.

— Та нічого особливого не сталося. Ліна провела первинну ініціацію, пройшов пару випробувань, потім ми трохи займалися. Далі повна ініціація. Посварився з Гуру, пізніше подружилися. Ну, ніби все. А. Ну, там ще довелося грохнути демона і пристукнути ангела, але то дурниця, — спокійно перерахував Нік.

— Так, стоп. Ти тут такого наговорив. Давай розбиратися. Ліна повинна була провести первинну ініціацію, дізнатися основний вид магії, який дало тобі Зерно, та трохи з тобою позайматися.

— Так все і було. Але вона з Вищим вирішили, що було б краще, аби я пройшов повну ініціацію на Землі. Тому що не хотіли всім розкривати карти щодо мого Зерна на загальній ініціації в Школі.

— Ну, звичайно. Я навіть не подумав, так всі б дізналися колір Зерна і твою спеціалізацію. Це добре, — перебив Ніка маг. — Продовжуй.

— Та, власне, нема що продовжувати. Ліна провела первинну ініціацію, ми трохи позаймались накопиченням магічної сили і провели випробування, а потім в порталі Гуру провів повний обряд.

— Зрозуміло. Давай я на тебе подивлюся магічним зором, що в результаті вийшло, — Зонколан промовив заклинання і уважно подивився на Ніка. На обличчі відобразився подив, він аж підскочив. — Нічого не розумію… Що сталося? Я ж сам бачив у тебе золоте Зерно, а зараз ти простий Маг води. Так, повністю ініційований, але маг води. Як таке можливо?

— Та не хвилюйся ти! Все добре! Просто ми з Вищим вирішили, що краще не світити справжній колір Зерна, і він допоміг мені це приховати, — Нік промовив заклинання зняття магічною захисту, яке йому дав Вищий, та звернувся до мага. — Можеш тепер ще раз подивитися на мене магічно.

— Оце так! — не втримався від захвату Зонколан. — Я такого ще не бачив. Гарний подарунок тобі дав Вищий, тепер ми від усіх приховаємо, що ти маєш золоте Зерно. Просто чудово! Судячи з того, що зовні Вищий зробив тебе магом Води, це і є твоя спеціалізація.

— Ну, не зовсім так… — зніяковів Нік.

— Що ще не так? — не зрозумів Магістр.

— Ліна провела зі мною кілька випробувань на види чар. Вода і Вогонь однаково сильні. Гарний відгук у магії Повітря і слабкий в Землі. Ну, там ще трохи дрібниць. Відгуку в магії Впливу немає зовсім.

— Це просто неможливо! Це справді диво! — Зонколан, розхвильований від почутого, швидко крокував колами навколо альтанки, щоб все усвідомити і трохи заспокоїтися. — Відразу три сильних види! Ось це подарунок нашому клану. У мене немає слів!

— Ну, я б так не радів. Ти ж знаєш, для чого і чому це все затіяли та що чекає Фран. Я невпевнений, що впораюся з усіма сподіваннями Ліни та Вищого, навіть незважаючи на те, що в мені виявилося після ініціації, — сумно сказав Нік.

— Та ти просто не розумієш до кінця, яким даром тебе наділили Боги! Будеш старатися, будеш вчитися і все в тебе вийде. Ми ще будемо пишатися тобою.

Зонколан заспокоївся, сів у крісло, дістав сигару та, бавлячись запальничкою, розкурив її. Маг насолоджувався смачною сигарою і, закривши очі, отримував задоволення.

— Зонколане, ти б розповів мені трохи про клан, про Школу, про життя тут. Адже я майже нічого не знаю, — перервав насолоду мага учень. — Трохи мені Ліна розказала, але тільки в загальних рисах. Сказала, що ти більше введеш мене в курс справ.

— Ну, що тобі розповісти? Клан наш, Срібні Дракони, найдавніший з усіх. Спочатку взагалі був один клан, але занадто багато було бажаючих правити, тому відокремилися інші клани. Спочатку Вогняні Лисиці і Кам’яні Стовпи. Трохи пізніше — Троянди й Птахи. І наймолодший та трохи неорганізований — це Вільні. Раніше вони були просто одинаками, а потім згрупувалися. Саме з них на останніх виборах було обрано Главу Ордена Каса Альєнте Магістра Нуфо. Ех, шкода, що Ліна вирішила відійти від справ, вона точно була б главою Дому, а наш клан тоді був би набагато сильнішим, чисельнішим, багатшим та впливовішим. Останнім часом Лисиці намагаються своїх влаштувати на всі жирні і керівні місця. Навіть при королі придворний маг Магістр Дорінг з клану Лисиць, тому кращі королівські магічні замовлення отримують маги з його клану. Сволота рідкісна, дуже жадібний. Він повинен був стати главою Ордена, але не зрослося. Я, правда, доклав до цього чимало зусиль, за це він мене і весь наш клан люто ненавидить. Історію Ордену і кланів тобі викладатимуть у Школі, тому там дізнаєшся більш детально.

Майстра Ріока ти вже бачив. Це наш скарбник. Раджу з ним потоваришувати, щоб побільше грошей видавав, ти все-таки не хлопчисько, потреб більше, а він видає не дуже багато нашим учням. Думає, що грошей, які виплачують в якості стипендії, в Школі вистачає, але я знаю, що їх малувато, якщо не проводити весь час у стінах Школи. З іншими членах нашого клану я тебе познайомлю, коли повернемося в замок. Хоча насправді у нас там зараз мало кого можна застати. Наші маги працюють в інших містах, а ті, хто не має постійного місця роботи, зараз на завданнях. Ну, нічого, з часом познайомишся з усіма.

У нас з тобою ось ще яка проблема є. Перший та другий рік ти будеш завантажений в Школі. В першу чергу ти повинен якнайшвидше стати гарним магом, а чекати всі чотири роки ми не можемо. Ти зі своїм Зерном приніс нам не тільки гордість і надію, а й багато додаткових занять. Тепер тобі доведеться паралельно розвивати навички у всіх магічних видах, до яких у тобі є відгук, особливо в основних, хоча й про слабкі не варто забувати. Завжди краще для чаклуна мати багато можливостей. Тому готуйся, що занять у тебе буде значно більше, ніж у інших. Також для успіху твоєї місії тобі треба приділити час і сили для того, щоб підібратися до цивільної влади в Тротсі. Адже тільки король керує армією. Його та більшість військових нам треба буде переконати, що небезпека існує і необхідно до неї готуватися. Я, звичайно, використаю весь свій вплив та зв’язки, щоб почати якомога швидше підготовку, але й тобі треба буде потрохи заводити потрібні знайомства, знаходити впливових людей і входити до вищого суспільства. Так ти зможеш швидше вирішувати свої завдання. Ну, а для початку кілька слів про те, що і хто тебе там чекає. Глава нашої держави — король Фенстел. Йому вже сімдесят вісім років. В принципі про нього можна розповісти в основному тільки хороше. Він досить рано став королем, в тридцять років, але, на диво, почав дуже добре правити. Йому після батька дісталася слабка, розірвана, бідна держава через постійні війни з сусідами, ворожнечу між дворянами та частими повстаннями простолюду. Фенстел зумів швидко домовитися про мир з сусідами, а правильне управління фінансами та зниження податків зробило його популярним серед населення. Повстання швидко зійшли нанівець. Дворян теж заспокоїли. Армія, якій вже не треба було воювати, живо навела порядок та втихомирила найбільш агресивних. З тих пір в нашій державі все мирно і тихо. Маги теж зажили краще. Стали більш шанованими і на них зріс попит. Можна сказати, ідилія, тиша та благодать. Але, знаєш, все якось прогнило, чи що, від такого ситного життя. Ми зовсім не готові до війни, ось чому мене так схвилювало повідомлення від Вищого. Держава стала ледачою, а армія бутафорською, незграбною, непотрібною. Лицарі більше займаються жінками і пияцтвом, а ніж тренуваннями. Та й лицарями зараз стають якісь клоуни, наближені до старшого сина короля. Ось на нього тобі треба звернути увагу. Звати його Тан. Йому в цьому році виповнилося п’ятдесят років. Раніше ніби нормальним був. Але мені здається, що аж надто йому хочеться якомога швидше стати королем. Уже років п’ять, як він злигався з цим негідником Дорінгом. Та поступово віддаляють Фенстела від справ. Зараз фактично всіма справами займається Тан, а Дорінг весь час поруч крутиться. Бридка парочка. Тан вже офіційно став командувачем армією і призначає туди тільки своїх друзів, фаворитів та підлабузників.

Старі бойові офіцери і лицарі незадоволені, але нічого зробити не можуть.

Є у короля ще двоє дітей. Середній син Уртес. Він на три роки молодший Тана, але повна йому протилежність. Це й не дивно, бо вони від різних матерів. Уртес дуже розумний, розсудливий, спокійний. З нього вийшов би відмінний король, але через те що він молодший з двох братів, то і трон йому не особливо світить. Він закінчив Королівську Академію Скарбників. І щоб познущатися над ним, Тан умовив батька призначити Уртеса головним скарбником Тротса. Але це не так почесно, як здається. Завжди всі рішення приймають Фенстел і Тан, а зараз в основному тільки сам Тан. Уртес — мій друг. Ти не думай, що я його хвалю саме через це. Він дійсно хороша людина. У нього, між іншим, є донька і, що найдивовижніше, вона має Зерно і вчиться в нашій магічній Школі. Це дуже велика рідкість. Ні в кого з королів за останні два століття не було дітей із Зерном. Хоча дуже багато з них вчилися магії.

Є ще в королівській родині молодша сестра Нілаон. Ну як молодша… їй уже сорок п’ять. Красива, заміжня за одним з лицарів. Вона зовсім не втручається у справи королівського двору. Але безмірно зарозуміла та самозакохана. У неї є два сини, якщо чесно, то обидва рідкісні гади. Старший — Круїн — закінчив Військову академію і зараз продирається на самий верх у військовій ієрархії. Правда, це дуже не подобається Тану, який тягне своїх дружків та боїться, що Круїн його рано чи пізно підсидить. Той теж владу любить, тож через це постійно лаються Тан і Нілаон. Ну, нехай лаються, нехай хоч повбивають один одного, буде тільки краще. А! Ось трохи не забув: молодший син Нілаон, Езер, теж навчається у нас в Школі. Правда, повна бездара, без магічних здібностей. Тож у Школі ти познайомишся з двома королівськими спадкоємцями. Може, через них тобі вдасться наблизитися до їх королівської сімейки. Ох, щось втомився я від цієї балаканини. Засиділися ми з тобою. Ходімо обідати. Продовжимо після гарної їжі та смачної сигари. Не раніше.

— Так я тільки за! — відповів Нік, насилу підводячись. Йому самому вже важко було сидіти. Кілька годин на дерев’яному кріслі його зніжене тільце ледве витримало.

Через годину, розпарені теплим сонцем та наїдками, вони сиділи на лавці біля озера і напівсонно дивилися на блакитну воду. Зонколана оточувала хмара диму від сигари. Ніка дратував дим, він відсів від мага на інший кінець лавки, очі закрилися, і він почав дрімати.

— Ніку, слухай, а розкажи мені про твою планету, — задумливо випускаючи клуби диму, запитав маг. — Я там був пару разів, на кілька днів зупинявся у Ліни відпочити. Але так нічого не знаю про Землю.

Нік нічого не відповів. Зонколан відволікся від красивих кілець диму, які він пускав у небо, щоб штовхнути учня.

— Гей, не спати.

— А? Що? — Нік відкрив очі, нічого не розуміючи, пару раз крутнув головою, відганяючи сон. — Вибач. Після ситного обіду розморило на сонці. Почав дрімати. Що ти питав?

— Та хотів, щоб ти розповів мені про Землю. А то я нічого про неї не знаю, — повторив питання Зонколан.

— Без проблем, — почав Нік, але потім замислився. — Хоча не все так просто. Я навіть не знаю, як тобі деякі речі пояснити. Звичайна планета. Моря, суша, гори, річки, океани. Люди в принципі такі ж. Правда, на Землі немає ні гномів, ні ельфів, ні інших дивовижних істот, які є тут. Хоча після випадку в селі з Ліною я вже почав сумніватися в цьому. Вся Земля, як і Фран, розділена на держави. Їх дуже багато, більше двохсот, хоча там правлять не королі. У тій частині планети, де я народився, люди здебільшого живуть у містах. Великих і маленьких. Я мешкав у великому місті, в якому ще проживає більше трьох мільйонів людей.

— Скільки, скільки? — аж закашлявся, удавившись димом, від подиву маг.

— У моєму місті більше трьох мільйонів мешкає, але на Землі багато міст, де ще більше людей. Є міста з населенням десять і двадцять мільйонів.

— Та як таке може бути? — не повірив Зонколан. — Три мільйони — це майже половина населення Тротса. І щоб в одному місті! Це ж яка його площа?

— Ну, не маленька, але і не дуже велика. Кілометрів сорок на п’ятдесят.

— Не вірю! А як же ви всі там живете? Один у одного на головах? Це ж скільки будинків має бути? А коней де стільки тримати, а вигулювати їх де?

— Будинків багато. Але вони у нас дуже високі. Десять, двадцять поверхів та й більше. В деяких містах є навіть сто поверхів. В кожному живе багато людей. Коней у нас… Не те щоб зовсім коней не було на Землі, але в основному не в містах вони, а в селах. Їх дуже мало залишилося.

— А як же ви тоді їздите, якщо коней немає?

— На автомобілях. Ну, як тобі пояснити, що це таке… Ну, ось те саме, що віз, на якому ми приїхали, тільки він їздить без коней.

— А що ж, його люди самі тягнуть, як можна без коней? Або магію застосовують?

— Та ні, люди не тягнуть. Та й магії у нас на Землі немає. Ти ж знаєш, що Земля — це не магічна планета. Ех… Виявляється, важко пояснювати таке. Ну, за допомогою спеціальних пристроїв, які замінюють коня. Взагалі-то це неважливо. А якщо треба далеко кудись дістатися, то літаємо на літаках. Це такі пристрої, що літають у небі. Швидко і далеко. Що ще? Загалом люди створили дуже багато різних машин та пристроїв, аби вони виконували різну роботу. Орали, наприклад, сіяли, копали, піднімали, ну, практично, для всього на Землі є машини. Ще придумали такі штуки, щоб можна було розмовляти один з одним, перебуваючи далеко. Та багато ще всього. Давай коли-небудь разом вирушимо на Землю, там я тобі все покажу і розкажу.

— Та ти такого тут порозповідав, що я нічого не зрозумів. Одні дива якісь. Ну, та це й не так важливо зараз. Тобі треба тепер вчитися жити тут, на Франі. А якщо зовсім буде тут погано, тоді й махнемо до тебе на Землю, — весело сказав Зонколан, вирішивши не морочити собі голову розумінням земних чудес.

Два дні пролетіли швидко. Вони гуляли, говорили, їли і нічого не робили. Зонколан знову витратив кілька годин на вправи з мечем, а Нік просто насолоджувався останніми годинами спокійного життя. Це була прекрасна коротка пауза, проміжок, перехід від одного життя до іншого. Його тішило, що ось так, випадково, випали два таких тихих приємних дні, аби він міг усвідомити і звикнути до того, що все змінилося, все починається з чистого аркуша.

Збори в них не відібрали багато часу. У Зонколана нічого із собою не було, а Нік не розбирав сумки. Дорога в замок пролетіла непомітно. Вони нікуди не поспішали, тому гнати коня не було сенсу. Кілька разів зупинялися на невеличкі привали, не стільки для того, щоб відпочити, а щоб розім’яти ноги та щоб Зонколан викурив із задоволенням ще одну сигару і зробив ковток смачного коньяку. До замку маг під’їжджав доволі «теплим» і веселим після випитого. Половини коньяку вже не було.

Вони під’їхали до центрального входу в Замок. Минулого разу, бігаючи за магом по темних коридорах замку, Нік зовсім не зміг його роздивитися. Тепер він відкрився перед ним у всій красі. Навіть незважаючи на те, що вже починало темніти, Нік з неприхованим захопленням розглядав будівлю. Він бачив у своєму житті багато замків в подорожах по Європі, але то були просто порожні пам’ятки архітектури. А зараз перед ним був найсправжнісінький замок. Він був не надто великим, хоча Нік бачив тільки фасад, але і те, що відкривалося, було красивим, стародавнім та потужним. Вочевидь, творці замку будували його не тільки як місце для проживання, але й як невелику фортецю на випадок небезпеки. З боків від входу височіли дві невеликі башточки із наглядовими майданчиками та бійницями для стрільців.

— Ніку, ну що ти там, заснув? — вже майже кричав Зонколан. — Ще надивишся. Ходімо в замок. Я покажу тобі твою кімнату і познайомлю з нашими.

— Так. Вже іду, — очунявся учень та поспішив всередину.

Нік йшов по сірому коридору замку. За два дні він вже встиг вивчити майже всю будівлю, хоча спочатку йому здавалося, що ніколи не зможе розібратися в однакових сірих лабіринтах. Як розповідав Зонколан, в Тротсі були замки значно більші, особливо Школа і королівський замок в Оері. Але той, що належав клану, був дуже старий. Весь час до нього прибудовували нові частини, тож з часом він перетворився на плутанину коридорів і кімнат. Щоб не заблукати, Нік час від часу визирав у вікна на вулицю, орієнтуючись по видам за вікном. Зараз він прямував зі своєї кімнати на кухню, щоб підкріпитися. Спочатку в коридорі попереду зазвучав знайомий голос, а вже за декілька секунд Нік мало не налетів на Зонколана.

— А, це ти, Ніку! — сказав Магістр, розгледівши, хто налетів на нього. — Ти куди прямуєш?

— Та ось вирішив побалувати себе чимось смачним на кухні.

— Так до обіду не більше години. Нічого перебивати апетит. Ходімо до мене, побалакаємо.

— Ну, в принципі я не сильно голодний. Можна і до тебе.

— Чудово! Пішли. Я лишень на пару хвилин заскочу до майстра Ріока. Він щось хотів з’ясувати з приводу нашого завтрашнього від’їзду.

Минувши кілька поворотів і піднявшись на поверх вище, вони прийшли до кабінету майстра Ріока. Якщо всі маги, що жили в замку, мали свої кімнати, то майстер Ріок мав не тільки свої апартаменти, а й робочий кабінет, де зі своїми помічниками вів господарство всього клану. У робочому кабінеті Нік вже був, а зараз Магістр притягнув його до особистих апартаментів скарбника.

— Так, ти почекай мене тут. Ріок не дуже полюбляє, коли я до нього з кимось приходжу. Я швидко, — сказав Зонколан і зник за дверима.

Нік не любив стояти на місці і чогось чекати. Тому почав ходити по коридору вперед-назад. Сорок кроків в одну сторону, сорок — в іншу. Він уже дванадцять разів пройшов цю відстань і почав злитися, коли почув чиїсь кроки. Він зупинився поряд з дверима в покої майстра Ріока, притулився до стіни, зробивши безтурботний вираз обличчя. З-за рогу з’явився маг. Нік з подивом побачив, що це була молода жінка, одягнена в одяг мага. На грудях був символ клану й знак Магістра. Нік здивувався, що маг та ще й ступеню Магістра була такою молодою. Вона наблизилася, і Нік зміг розглянути її зблизька. Крім того, що магеса була молодою, вона була ще й напрочуд вродливою. Правильні красиві риси обличчя, вилиці, що трохи виступають, темне волосся до плечей, великі сірі очі і чуттєві губи. Нік, який себе вважав підкорювачем жінок, на мить впав у ступор. Напевно позначилося тривале проживання у Ліни і відсутність романів. Магеса пройшла повз, недбало кинувши на нього погляд. Цей швидкоплинний погляд обпік і включив мозок Ніка.

— Оце так краля! — сказав тихо Нік, але так, щоб магеса почула його. Колишня впевненість повернулася до нього, запустивши адреналін в кров. — Ух, які гарні маги, виявляється, тут живуть.

Магеса пройшла повз нього, ніяк не відреагувавши на репліку. Але він знав, що вона його почула.

— А ззаду вигляд ще красивіший! — не втримався Нік, хоча і розумів, що перегинає палицю.

Магеса зупинилася. Повернулася до Ніка. Пильно подивилася на його нахабну усміхнену пику й легко змахнула долонею. І в цю ж саму мить на Ніка полилася вода. Її було не дуже багато, але ніяк не менше відра. «Знову попався», — подумав він, згадавши, як таким самим жестом Ліна на галявині гасила водою його, коли той став живим смолоскипом на випробуванні магії Вогню. На диво, таке безцеремонне поводження з ним його зовсім не розлютило, а навпаки розвеселило.

— Тепленька, — з посмішкою сказав Нік, не відриваючи погляду від величезних сірих очей. — І це за те, що я назвав вас красунею. Добре, що ви не маг Вогню. Було б значно неприємніше. Я уявляю, щоб мене чекало, якби я сказав вам, що ви негарна.

— Очевидно, вас не вчили гарним манерам. Мені повторити урок? — сказала суворо магеса, але було видно, що, споглядаючи на мокрого чоловіка, вона ледь стримує сміх.

Нік почав гарячково думати, як відповісти, щоб не отримати ще порцію душа. Але тут його врятував Зонколан. У відкриті двері висунулася його величезна голова.

— Що за галас? Що тут відбувається? — прогарчав він у коридор. Але побачивши мокрого Ніка і розчервонілу від злості магесу, він сам ледь не розсміявся.

— Що ви тут влаштували? А ну ви, двоє, негайно за мною в мій кабінет.

— Можна мені хоча б переодягнутися, а то твої чудові килими будуть не раді моєму візиту, — попросив Нік, отримуючи задоволення від того, що відбувається.

— Дійсно, — Магістр ще раз подивився на учня і махнув рукою. — Іди, і швидко до мене. Дорогу знайдеш?

— Знайду, — відповів Нік. Він пройшов повз магесу і ще раз нахабно і пильно зазирнув їй у вічі.

— А ти, Квіта, пішли зі мною. Ріоку, тут у тебе трохи води під дверима з’явилося. Розпорядися, щоб прибрали, — почув Нік слова Зонколана, дорогою до себе в кімнату.

Він швидко переодягнувся, навіть не став чекати, поки висохне волосся. Не хотілося ще більше дратувати Зонколана. Стосунки між ними тільки почали переростати у дружбу, і псувати їх було не варто. Віддихавшись біля дверей в кімнату Глави клану, він постукав та увійшов. Зонколан сидів за столом і щось говорив магесі. Розмова перервалася, коли увійшов Нік. У повітрі відчувалося напруження.

— Проходь, сідай за стіл, — господар кімнати рукою вказав йому на місце якраз навпроти молодої магеси.

Нік сів за стіл і його погляд мимоволі зустрівся з поглядом жінки. Котячі сіро-блакитні очі знову на мить затьмарили йому мозок.

— Оце так! — вирвалося у нього. — А зблизька ще краща.

Магеса знову почервоніла і вже хотіла сказати все, що вона про нього думає, та Зонколан встиг першим.

— Ніку, негайно припини! Ти поводишся зухвало і неналежно для учня Школи. Я тобі казав, що тут недоречні твої жарти і відчайдушність. Ти повинен дотримуватися правил і знати своє місце.

— Зонколане, ми вже говорили із тобою на цю тему. Мені глибоко наплювати на існуючі тут правила. Я тут не для того, щоб цілувати дупи чи бути гарним хлопчиком. Погодься, безглуздо бути пай-дідусем. І взагалі, міг би познайомити мене з цією прекрасною дівчиною, — Нік подивився напроти себе й не зміг стримати посмішку.

Було видно, що вона вже ледве стримується, аби не влаштувати бучу. Але це ще більше спонукало Ніка.

— Так! Заспокоїлися ви, двоє, — Главі клану довелося навіть підвищити голос, але було помітно, що непокора і жарти Ніка його забавляють. — Ніку, ти можеш серйозним побути хоч пару хвилин? А ти, Квіто, охолонь. Новенький просто не знайомий з нашими порядками, тому й поводить себе так. Я думаю, що з часом він навчиться бути стриманішим, для його ж безпеки. Отже, познайомтеся. Квіто, це наш новий учень. Звати його Нік. Як ти вже зрозуміла, у нього проблеми з довгим язиком та з неповагою до правил і порядку. Ніку, ця молода жінка — одна з найталановитіших магів у нашому клані. Магістр Квіта Лоре. Вона, по-перше, представник нашого клану в Школі, а по-друге, твій головний учитель з магії Води. Тож стався до неї з належною повагою.

— Та я вже зрозумів, що вона велике начальство, розумниця і красуня, — Нік все не міг зупинитися. — Перепрошую, Магістре Квіто Лоре. Просто там, звідки я приїхав, прийнято говорити жінкам компліменти, особливо якщо вони цього заслуговують. Вибачте, більше не буду говорити, що ви дуже красива. Хіба що коли треба буде скупатися. Клянуся бути слухняним учнем. Ну, принаймні, постараюся.

— Магістре Зонколане, — Квіта не витримала і схопилася зі свого місця. — Я не розумію, як він може бути учнем Школи, якщо він так поводиться. Відколи це почали брати дорослих без магічних задатків? Це нова мода серед багатих?

— Квіто, сядь, будь ласка, і заспокойся. Зараз я все тобі розповім, — Зонколан вже починав гніватись серйозно. — Я радий, що ти вже просканувала Ніка. Все трохи не так, як тобі здалося. Так, Нік не стриманий та не дотримується наших правил, але, повір мені на слово, він дуже нам потрібен. Все, що далі тобі скажу, повинно залишитися між нами. І це не жарти. Через те, що тобі доведеться в Школі наглядати за нашим новим учнем і займатися з ним більше, ніж з іншими, ти й повинна знати чому.

— Зонколане, ти впевнений, що треба їй розкривати всі карти? — перервав Главу Нік.

— Ніку, я їй повністю довіряю. Магістр Квіта Лоре — моя права рука, вона має право знати хоча б частину правди, аби розуміти, що і для чого їй робити. Квіто, нашого, як ти вважаєш, безталанного учня знайшла Ліна Срібна Дракониця.

— То вона ще жива? А де вона? Я дуже хочу її побачити, — раптом спалахнула Квіта.

— Квіто, на жаль, ми не можемо тобі цього сказати. Це зовсім не означає, що ми тобі не довіряємо. Ти вже чула, що я думаю про це. Але Ліна забажала відійти від справ і жити без магічного світу. А ми повинні поважати її вибір. Вона знайшла Ніка вже давно, але тільки зараз вирішила, що він готовий стати магом. І повір, це не просто так. Я думаю, ти розумієш, що Ліна не чекала б так довго й не передавала б мені Ніка, якби в нього не було магічного Зерна. Просто деякий час ми вирішили це нікому не показувати. Ніку, будь ласка, зніми захист.

Той вимовив заклинання й зняв перший захист. Квіта знову просканувала магічні здібності Ніка і не змогла стримати реакцію.

— Зонколане, але як таке можливо? Він же повністю ініційований. Та ще й такої сили маг Води! Це справді чудово!

— Ну що, тепер ти трохи простіше будеш ставитися до недоліків Ніка? — не втримався від дошкульного зауваження Глава клану. Відчувалося, що його розпирає від гордості, що Нік з’явився у нього в клані. Він зробив театральну паузу і продовжив: — Його початково ініціювала Ліна, а остаточно — сам Гуру. Думаю, що ти не здивуєшся, але Нік навіть з Гуру ухитрився посваритися. Але це він сам тобі розкаже, якщо захоче. І це ще не всі сюрпризи. Зараз ти зрозумієш, чому тобі треба буде приділити Ніку підвищену увагу. Ну, Ніку, здивуй Магістра Квіту не тільки своєю нахабністю.

Нік вимовив друге заклинання і зняв основний захист, який йому подарував Гуру при ініціації. Квіта подивилася на Ніка магічним зором і оніміла.

— Ну, як тобі подарунок клану від Ліни? — Зонколан насолоджувався ефектом від сюрпризу. — Що мовчиш? Зможеш тепер пробачити поведінку нашого нового учня?

— Нічого собі сюрприз, — нарешті змогла прийти в себе Квіта. — Тепер всі клани будуть нам заздрити.

— Ось тому ми поки вирішили нікому не розповідати про цей дар Ніка. Для всіх він буде магом Води з невеликим відгуками в інших видах, — поспішив заспокоїти ентузіазм Квіти Зонколан. — Про це ніхто не повинен знати. Все вкрай серйозно. Ти думаєш, просто так нам цей подарунок дали Боги? Ліна і Гуру впевнені, що незабаром нас чекає війна. Тож Нік — це невелика допомога нам. Тому нам треба його підготувати якомога швидше й краще. Я не впевнений, що він зможе пройти весь курс навчання в Школі.

— Невже так скоро буде війна? Та й з ким? Адже начебто з усіма сусідами у нас зараз гарні стосунки, — здивувалася Квіта.

— Не відкрию тобі великого секрету, коли скажу, що Темні готуються до війни.

— Але ж Темні дуже далеко від нас.

— Вони поки будуть нас підточувати руками Вогняних і Земляних. Ти ж знаєш, що хоча й мир між нами, але весь час якісь дрібні конфлікти відбуваються. Та повернімося до нашого несерйозного учня. Мене, звичайно, тішить твій ентузіазм з приводу нього, але є ще одна невелика для тебе проблемка. Це юне дарування, — пожартував Зонколан, подивившись з посмішкою на Ніка, — отримало, крім Золотого Зерна, ще й хороші відгуки з багатьох видів магії. Ліна провела з ним кілька тестів, щоб визначити його здібності. Ну, давай, Ніку, хвалися далі сам.

— Чого хвалитися? Я не просив всього цього, тож не впевнений, що це дар. Поки що мені доводиться тільки страждати на старості, — знову почав скаржитися Нік. — Кращі за всіх були відгуки в магії Води й Вогню. Але Ліна вирішила, що основна магія Води не так сильно буде впадати у вічі. Гарний результат був у магії Повітря. Поганий — в магії Землі. Були слабкі відгуки в Геомагії та магії Гравітонів. Зовсім глухо в магії Управління, як з людьми, так і з тваринами. Ну, це поки все, що спробували.

Нік подивився на магесу. Та сиділа мовчки і величезними від подиву очима дивилася на Ніка, як на якусь статую Бога.

— Ну, тепер ти розумієш, Квіто, в чому проблема. Я й сам не второпаю, як ми повинні навчити його цьому всьому за такий короткий термін?!

— А скільки ми маємо часу? — насилу змогла видавити з себе магеса, все ще вражена новинами.

— Гуру вважає, що у нас є близько двох років, — відповів Глава клану.

— Зонколане! Та тут навчатися не менше десятиліття треба! І це, якщо дуже старатися. Але, судячи з усього, наш новий учень не дуже то й хоче демонструвати свою жагу до знань.

— Ось з цим згоден. Ну, ніякого особливого бажання у мене немає сідати за навчальну парту в моєму похилому віці, — вставив своє слово Нік.

— Квіто, з цим ми розберемося, коли приїдемо до Школи. Треба буде подумати, як розпланувати його заняття. Гаразд, Ніку, ти ховай свої достоїнства.

— Ох, і двозначно звучить ця фраза, тим більше в присутності пані, — відповів Нік.

— Ти все ще не вгамуєшся?

— Я боюся, що ніколи не вгамуюся, — заперечив Нік. — Мене, старого, вже нічого не змінить. Тож доведеться вам мене терпіти таким, який я є.

— Ніку, ти зрозумій: це ми можемо на таке не реагувати. У Школі за таке суворо каратимуть. Там дуже строгі правила, особливо з поваги до викладачів та дотримання дисципліни.

— Гаразд, я постараюся вести себе в Школі добре. Буду тільки вам нерви псувати.

— Міг би і наші нерви поберегти, — попросив Зонколан, прекрасно усвідомлюючи, що з характером Ніка йому ще доведеться мати неприємності. — Отже, коли ви, двоє, вже познайомилися й зрозуміли, що вам доведеться тепер багато працювати разом, то можна вирушати на обід. Потім збиратися та відпочивати. Завтра нас чекає довга дорога до столиці.

— Зонколане, я так і не зрозумів, чи можна мені називати Магістра Квіту Лоре красунею, чи тепер вже не можна? — пожартував Нік, виходячи з кімнати.

— Ніку, дай мені спокій. Хочеш, запитай про це саму Магістра Квіту, — Голова клану ледве стримувався, щоб не розреготатися.

Нік зупинився в коридорі, повернувся й нахабно подивився у вічі Квіти.

— Навіть не думай, якщо не хочеш знову йти перевдягатися, — почервонівши, видавила з себе Квіта і швидко пішла повз нього в їдальню.

— Гаразд, гаразд. Я тільки уточнити хотів, — відповів Нік, і тут вони з Зонколаном не змогли стримати сміху.

Часу до від’їзду залишалося не дуже багато, а Нік хотів ще зустрітися з майстром Ріоком та вирішити декілька фінансових питань. Повернувшись після обіду в кімнату Ліни, він узяв скриню з грошима, про яку йому говорила магеса, і пішов до скарбника. Під дверима вже не було калюжі води, але приємні спогади про зустріч з Квітою змусили його на мить зупинитися й посміхнутися. Постукавши і почувши дозвіл, Нік увійшов до приймальні Ріока.

— А, це ти, Ніку. Заходь, друже! — радісно привітав його Ріок. Після подарунків, які Нік привіз казначею, той був радий йому, як найкращому другові.

— Ріоку, хотів з тобою поговорити з приводу деяких мої грошових справ.

— Так, Ліна мене попереджала. Та що за проблеми! Ти ж знаєш, що з оплатою за твоє навчання питання вирішене, ну, і тобі, звичайно, будуть видаватися гроші на витрати.

— Ось, до речі, з приводу оплати, — сказав Нік. — Ліна знає, що фінансова ситуація в клані не дуже гарна, тому хоче, щоб не клан оплачував моє навчання, а вона. Ще мені потрібні будуть гроші на мої витрати в Школі й не тільки. Я не знаю, скільки мені треба буде, але не хочу бути сильно обмеженим або тягнути гроші з казни клану.

— Ну, не настільки вже й погані справи клану. Ми спокійно можемо оплатити твоє навчання і витрати, — почав відмовлятися Ріок, але Нік помітив, що пропозиція Ліни дуже порадувала скарбника. — У казні клану, звичайно, є гроші Ліни, хоча це загалом формальність. Ми просто врахуємо, що за твоє навчання оплатила Ліна зі своїх грошей, а не клан. Це відіграє роль тільки для тебе. Кому ти будеш формально належати фінансово. І скажеш, скільки треба тобі видати грошей на витрати.

— От саме Ліна й не хотіла спустошувати скарбницю. Скажи мені, чи можливо якось передавати гроші, щоб не тягати із собою купу золотих монет?

— Звісно. Я можу тобі виписати грошову розписку від імені клану, ти прийдеш до скарбника Школи або Магічного Ордену й отримаєш за нею кошти. А ми потім передаємо, чи це зараховується нам. Школа або Магічний Орден нам теж часто винні гроші за послуги наших магів. Тож гроші не завжди передаються, а більше просто зараховуються.

— Це добре. Бо тягати із собою великі суми якось безглуздо. Так ось, порадую тебе ще трохи. Не доведеться казні клану через мене худнути, — Нік поклав на стіл перед Ріоком скриньку з кімнати магеси. — Це запаси Ліни, які вона заощадила. Вона хоче, щоб з них ти взяв на моє навчання і на мої певні витрати. На цю суму випишеш мені розписки. Я не знаю, скільки там грошей, чи скільки коштують речі та коштовності, що там, тому ти подивися, зроби оцінку й відбери скільки треба.

Ріок відкрив кришку скрині і завмер. Вона була майже до самого верху набита грошима, коштовним камінням та ювелірними виробами. Нік ніколи раніше не бачив такого. За мірками Землі там був цілий величезний статок. Вочевидь, і на Франі це було так, бо кілька хвилин скарбник не міг відірвати погляду.

— Гей, Ріоку! Ти чого завмер? Це не міраж. Сподіваюся, цього вистачить на моє навчання і трохи на потреби, — з посмішкою Нік вирішив перервати тривалий ступор скарбника.

— А… Що..? — впоравшись з шоком, промовив Ріок. — Та тут цілий статок! При великому бажанні ти можеш на ці гроші купити невеличке місто.

— Ну, це мені не потрібно. Поки що. Скільки тобі треба часу, щоб все зробити і виписати мені розписки. Я не буду тобі заважати, а зайду пізніше, аби забрати, що залишиться після твоєї оцінки. Якщо залишиться…

— Думаю, за годину впораюся, — все ще розгублено сказав Ріок. — Так а на яку суму тобі виписати розписку?

— Я зовсім не орієнтуюся у цінах та вартості у Тротсі, тож ти мені випиши штуки чотири-п’ять розписок на загальну суму сорок тисяч татінів.

— Ніку, а навіщо тобі така божевільна сума? Ти що, вирішив собі в столиці маєток прикупити? — здивувався Ріок.

— Ти ж знаєш, що Ліна і Гуру не просто так мене послали до вас. Я не знаю, що мені треба буде купити. Може, і будинок доведеться. Тож зайвими гроші не бувають. Ліна дала добро, щоб я використовував всі її запаси, якщо треба буде. Я, звичайно, не збираюся це робити за один раз. Але невеликий резерв нехай у мене завжди буде під рукою. Не буду ж я за кожним татіном до тебе їздити зі Школи, — сказав учень і пішов до себе в кімнату готуватися до від’їзду.

Вранці Ніка розбудив ґвалт та крики навколо. Він виглянув у коридор і побачив учнів й прислугу, які поспішали. «Чому мене ніхто не розбудив? Треба, напевно, терміново збиратися», — подумав Нік, одягнувся та пішов шукати Зонколана, щоб дізнатися, що робити. Гучні команди Глави клану чулися з розкритих парадних дверей замку. Нік, притискаючись до стіни, щоб не збили, вибрався із замку. Перед дверима стояла велика карета, швидше, диліжанс для подорожей. Він таке бачив часто у фільмах про підкорення Дикого Заходу. Учні та маги клану носили речі і завантажували їх у диліжанс. Керував усім цим процесом Магістр Зонколан. Нік підійшов до нього й смикнув за рукав.

— Зонколане, слухай, а чому мене не розбудили і що мені робити? Напевно, теж збиратися разом з усіма? — запитав Нік, коли велетень звернув на нього увагу.

— Не заважай. Ми з тобою удвох поїдемо трохи пізніше. Тож поки збирайся, але поспішати немає потреби, — відповів швидко маг і знову взявся керувати процесом від’їзду.

Метушня біля воза потрохи почала стихати, й незабаром біля нього залишилися тільки ті, хто мав їхати, і Зонколан. Інші члени клану та персонал стояли купкою та з сумом в очах очікували на від’їзд. Нік сидів на сходах і ліниво грівся на сонці, спостерігаючи за процесом. Серед від’їжджаючих промайнула постать Квіти, і Нік посміхнувся, згадавши вчорашню їхню зустріч. Йому, звичайно, дуже хотілося б їхати разом з нею, але Зонколан вирішив інакше. Сам Глава клану давав останні вказівки й напутнє слово. Ніка здивував той факт, що вони не їхали разом з іншими учнями та магами, але він не став відволікати Зонколана й розпитувати. Нарешті процедура прощання закінчилася і під схлипування прислуг учні вирушили в Школу.

— Ну, як кіт, розлігся на сонці. Вставай та ходімо снідати. Бо я злий, коли голодний. Хоча й готуємося заздалегідь, але завжди цей від’їзд сама метушня і гамір, — сказав Магістр й потягнув Ніка на сніданок. — І взагалі, ти вже зібрав свої речі?

— Та ще вчора, — позіхаючи, відповів Нік. — Залишилося тільки у майстра Ріока забрати грошові розписки і можна вирушати.

— Це добре, — задоволено відмітив маг. — Зараз спокійно поїмо, спокійно зберемося та не поспішаючи поїдемо за ними.

— Слухай, Зонколане, а чому ми з ними не поїхали? — не втримався від запитання Нік.

— Бо не хочу, щоб ти занадто рано з’явився в Школі. Вони приїдуть вранці, почнуть розміщуватися, готуватися до урочистої зустрічі. Там буде сила-силенна магів з усіх кланів, не хочу, щоб ти завчасно привертав увагу. Дорінг точно пришле своїх шукачів все дізнатися, а нам цього не треба. Тому спокійно поїдемо самі. Приїдемо перед самою церемонією прийому нових учнів. Квіта там і без мене впорається, — Зонколан зупинився й про щось замислився. — Я ось що думаю: тобі точно не варто брати в ній участь. Гаразд, директор Школи, Магістр Хеган, мій друг, думаю, що ми з ним домовимося. І взагалі я злий, ще нічого не їв зранку та й твого коньячку треба трохи пригубити, щоб нудно не було. Отже, досить розмов, ходімо їсти.

Неспішний сніданок та збори зайняли майже півдня і тільки десь біля обіду Зонколан з Ніком вирушили до Школи. Поспішати було нікуди, та й дорога була радше в задоволення. Нік із цікавістю розглядав шлях, села і містечка, які вони проїжджали, на зупинках завалюючи бідного Зонколана сотнями запитань. До вечора вони зупинилися в невеликому містечку в готелі, де прекрасно повечеряли й добре виспалися, а вранці вирушили далі. Півдня пройшли непомітно, і без пригод та не сильно змучившись, до обіду вони дісталися до Школи.

Зонколан пішов до адміністрації, залишивши Ніка у великому дворі Школи. Хоча до початку церемонії відкриття нового навчального року та представлення нових учнів залишалося ще більше години, двір був заповнений чималою кількістю народу. Як розповідав Зонколан, маги намагалися прибути з усіх кінців країни. Тому в цей день проводилася велика рада Ордена Дихання. Там вирішувалися всі поточні питання Ордену. Чарівники стояли великими групами своїх кланів. Поруч з ними несміливо стояли майбутні учні в оточенні своїх сімей. Через те, що за місце в Школі можна було просто заплатити, то серед знаті, лицарів і багатих купців було престижно віддавати дітей сюди на навчання. Натовп магів різних кланів, учнів та їх родин поступово збільшувався, заполонивши майже все подвір’я. Нік мав би стояти поруч зі своїм кланом, але необхідність поки що не з’являтися на сцені змушувала його триматися подалі. Він блукав між групами, розглядаючи всіх, хто прибував на свято. Зрозуміло, найбільша група була з магів клану Лисиць. Вони займали мало не половину двору. За одягом було видно, що серед них багато знаті. Стовпи теж намагалися не відстати від них багатством і нарядами. Та хоча їх було менше, ніж Лисиць, але трималися вони не менш гордовито. Решта кланів, що були не настільки численними, намагалися триматися разом, й іноді було важко зрозуміти, до якого клану відносяться чарівники. Вони дружно і привітно зустрічали один одного, не намагаючись усамітнитися тільки з магами свого клану. Але навіть всіх разом магів кланів Драконів, Троянди й Птахів було менше, ніж одних тільки Лисиць. Зонколан розповідав по дорозі, що маги з цих кланів не настільки завзято відвідують день відкриття навчання в Школі. Вони не дуже багаті й не можуть собі дозволити кожен рік приїжджати на свято.

Прогулюючись, Нік помітив кілька гномів. Він знав, що гноми теж навчаються в Школі, але бачив їх уперше.

Зонколан суворо попередив його особливо не показуватися на людях та не привертати уваги, тому, переборовши величезну цікавість, не став пильно розглядати гномів і тим більше чіплятися до них із запитаннями. Незабаром йому набридло безглуздо ходити по двору Школи і він вирішив посидіти в стороні. Протиснувшись до стіни, яка оточувала двір, він помітив зручний парапет, щоб присісти. Виявилося, що Нік був не єдиним, хто хотів усамітнитися, наскільки це було можливо на цьому гучному майдані. На парапеті сидів молодий хлопець років двадцяти. Не бажаючи турбувати такого ж відлюдника, сів за кілька метрів і блаженно заплющив очі. Камінь, нагрітий сонцем, приємно віддавав тепло та хилив до сну. Тільки шум та постійні радісні вигуки не давали задрімати. Сидіти на твердому, нехай і приємно-теплому, ставало незручно, і Нік встав, щоб трохи розім’яти ноги. Самотній сусід продовжував сидіти й сумно дивитися на веселі групи магів. Нік зробив пару кроків та підійшов до нього.

— Привіт! Мене звати Нік. А тебе як? — запитав він, сідаючи поруч з незнайомцем.

— Мене — Касталатус, — юнак відірвав погляд від магів і з цікавістю подивився на нього.

— Ти чому один? Що тут робиш? — Нік вирішив дізнатися побільше про співрозмовника.

— Я… — хлопець запнувся і похилив голову. Потім, ніби набравшись сміливості, продовжив: — Мене з міста вигнали. Мало не вбили.

— Що ж ти такого страшного накоїв?

— Та я й сам не знаю. Усі вирішили, що я відьмак. Що через мене у сусідів нещастя. Що око у мене чорне. А я навіть курку зарубати, і то не можу. Мама завжди говорила, що я занадто добрий. Який з мене відьмак! — хлопець мало не плакав.

— Але якщо все так, як ти кажеш, чому вони вирішили, що ти щось лихе робиш?

— Ну, може, тому що у мене з дитинства різні фокуси вдавалися. Я міг змусити померлу кішку ходити та навіть нявкати. Міг зробити так, щоб кістки танцювали. Це так весело: всі поїли, покидали на стіл кістки від курки, а вони танцюють… — очі Касталатуса почали світитися, а на обличчі з’явилася усмішка і він продовжував згадувати. — У мене в дитинстві був собака. Я назвав його Стріла. Звичайний дворняжка. Сусідські хлопці її камінням закидали. Я прийшов зі школи, а вона лежить у дворі мертва. Я заплакав, взяв її на руки й почав гладити, я був злий на хлопців та хотів помститися. Раптом собака ожила, вирвалася й побігла у двір хлопця, який більше за інших кидав у неї камінням. Там вона накинулася на його пса і почала його кусати. А він був в два рази її більшим. Він кусав у відповідь, але моя Стріла ніби не помічала цього. Вона все-таки загризла його. А потім прибігла до мене у двір і впала мертвою. Після цього в мене не було більше собаки. Навіть найбільші пси мене боялися, починали скиглити і тікати, коли я до них підходив. А сусіди почали мене обзивати відьмаком та чортом. Наш будинок всі стали обходити стороною. Мені насилу вдалося вивчитися на тесляра, але навколо всі продовжували вважати, що їхні біди та нещастя через мене, і в результаті мене вигнали з міста. Хотіли вбити, але батьки попередили, тому я встиг втекти.

Нік ще на початку розповіді зрозумів, що перед ним сидить хлопець з задатками мага некроманта. Щоб переконатися у цьому, він промовив заклинання магічного зору і подивився на Касталатуса. Побачене його сильно здивувало. Навколо хлопця була яскрава світла аура, а всередині у грудях ніби причаївся чорний павук. Це було Чорне Зерно. Дивне поєднання: у світлій людині темне Зерно. І як же далі жити бідному юнакові? Буде боляче йому себе ламати. Важко приймати темне в собі. Ніку захотілося хоч чимось допомогти новому знайомому, але як це зробити, він не знав.

— Слухай, так у тебе Зерно! Ти зможеш стати магом, — сказав Нік, припинивши заклинання.

— Я, коли втік з міста та потрапив в Калантин, зустрів там мага Повітря. Він мені так і сказав. А ще він наказав мені йти сюди вчитися. Я цілий місяць добирався. Але де ж я візьму такі величезні гроші, щоб заплатити за навчання, — Касталатус знову засумував і почав розглядати свої діряві, покриті пилом чоботи.

— Так мені розповідали, що за тих, хто не може за себе заплатити, зазвичай платять або магічні клани, або сама Школа, — Нік спробував підбадьорити нового знайомого.

— Та мені теж таке казали, але маг в Калантині сказав, що з моїм Зерном ніхто не захоче за мене заплатити.

— Ти завчасно не переймайся. Ти вже ходив на реєстрацію?

— Так. Ходив. Сказали чекати. Таких, як я, цього року п’ятеро осіб. Тож мені мало що світить. Зазвичай беруть лишень двох-трьох учнів, та й то з іншим Зерном.

— Не сумуй. Я думаю, що все буде добре.

У цей час пролунав дивний звук. Ніку здалося, що його чути скрізь. Звучав він так, ніби хтось дзвонив у срібний дзвіночок. Це було дуже красиво і мелодійно. Всі навколо, почувши його, почали заходити в Школу та прямувати до великого просторого залу. Нік почекав, поки більша частина магів зайшла в будівлю, й пішов за ними. Касталатус слідував за ним. Здавалося, нічого не може розвеселити юнака. Він йшов, ніби на ешафот. Перед самими дверима в Школу хтось різко висмикнув Ніка з потоку. Він обернувся й побачив Зонколана.

— Я сподіваюся, ти особливо не привертав увагу? — запитав Магістр і простягнув Ніку куртку з капюшоном. — На ось, одягни. Не треба, щоб тебе бачили раніше часу.

— Та ніби ніхто на мене уваги не звертав. Всі були зайняті зустрічами з друзями. Напевно, не бачили один одного давно, — сказав Нік, одягнувши плащ та накинувши на голову капюшон. — Мені здається, що в такому вигляді я більше буду привертати увагу.

— Нічого. Головне, щоб вони тебе не розгледіли. Магічно вони й так нічого в тобі не побачать. Тож доведеться потерпіти трохи.

Зонколан ще раз уважно оглянув Ніка, задоволено кивнув і вони увійшли до будівлі Школи. Пройшовши великий хол, вони повернули направо в залу, в якій вже закінчували збиратися всі присутні маги Ордену Каса Альєнте. Розштовхуючи інших магів та отримуючи в спину заслужені докори, вони пробралися на свої місця. У результаті вони опинилися серед магів свого клану, де їм притримали два вільних місця. Кивнувши в знак подяки за цю послугу молодому магу, Зонколан урочисто сів. Позаду почулися невдоволені вигуки тих, кому не пощастило сидіти за величезним Магістром, але варто було Зонколану повернутися і поглянути на невдах, як невдоволення відразу зникало. Очевидно, Главу клану срібних Драконів поважали і побоювалися.

Не минуло й кількох хвилин, як знову пролунав нізвідки срібний дзвін. «Ну, як третій дзвінок у театрі», — подумав Нік. На невелике підвищення перед рядами вийшов старий маг.

— Доброго дня всім, хто зібрався сьогодні тут! Я думаю, що майже всі у цій залі знають, хто я. Але у нас урочиста церемонія прийому нових учнів у Школу, то для них я представлюся. Мене звати Магістр Хеган. Я директор магічної Школи Ордену Каса Альєнте. Я дуже сподіваюся, що мені доведеться в цьому навчальному році вас більше хвалити, ніж карати. Це стосується не тільки нових учнів. А то є й такі, для яких у мене вже закінчується список покарань, а він, як ви знаєте, чималенький. Я вдячний всім магам, які змогли приїхати на цю церемонію. Окремі подяки Главам кланів, які тут присутні. Оскільки нас з вами чекає ще велика рада Ордену, то не буду багатослівним і передаю слово Голові нашого Ордену — Магістрові Нуфо.

На імпровізовану сцену піднявся інший маг. Поруч з директором він виглядав швидше чоловіком середніх років. Довге волосся і акуратна борідка надавали йому вигляду старіючого, але ще в силі, героя-коханця.

— Мої друзі і колеги, учні, новачки та їхні близькі! Я радий бачити всіх вас тут! Те, що нам стає малою ця урочиста зала, говорить про те, що магічний Орден Каса Альєнте добре себе почуває. Сьогодні до нас приєднуються нові члени. І що мене особливо тішить, що їх значно більше, аніж в минулі роки. Це значить, що маги кланів добре попрацювали й знайшли тих, хто обдарований Зернами. Я знаю, що це нелегка праця, і вдячний кланам за це. Давайте ж привітаємо наших нових учнів. Я запрошую їх сюди разом з кураторами.

Глава Ордену та директор Школи відійшли, а на сцену почали підніматися маги-куратори, ведучи за собою нових учнів. Першою піднімалася Магістр Квіта Лоре. За нею, соромлячись і затинаючись, йшов Гвелінтор — молодший син першого лицаря провінції Еспа. Магічного Зерна у нього не було, зате були зайві гроші у його батька, що вирішив не відставати від іншої знаті провінції і купив для сина місце в Школі. За ним мав йти Нік, але поки він займав місце не на сцені, а біля Глави клану в залі. Наступним піднявся на сцену маг-куратор клану Вогняних Лисиць. За ним йшли три нових учня. Всі були вже одягнені в кольори клану та ще й обвішані дорогоцінними дрібничками. На їх фоні Квіта та Гвелінтор виглядали бідними родичами. Один за одним піднімалися маги-куратори та новачки з інших кланів. У Стовпів та Троянди було два нових учня, у Птахів — один, а куратор Вільних вийшов зовсім один без новачків. Коли всі розмістилися на сцені, знову на середину вийшов директор Школи.

— Ну що ж… Приємно бачити тут стільки новачків. Давно у нас не було такого великого набору. Але це ще не все. У нас є ще претенденти, які хочуть потрапити до Школи, але поки не зв’язані зобов’язаннями з жодним кланом. Їх теж рекордно багато в цьому році. Та, можливо, не всім знайдеться місце. Я запрошую на сцену здобувачів.

На сцену вийшли п’ятеро молодих людей. Було видно, що вони боялися, збилися в купу на краю сцени, не наважуючись зробити зайвий рух.

— Як бачите, у нас п’ятеро претендентів, — продовжив директор. — Процедура вибору не змінилася. Я буду викликати претендента. За традицією та послідовністю глави кланів будуть вирішувати, приймати здобувача в клан чи ні. Главам кланів інформація про претендентів була доведена заздалегідь. Отже, перший претендент — молодий чоловік на ім’я Бамба Амба. Володіє Зерном магії Землі.

На середину сцени з купки переляканих претендентів вийшов молодий темношкірий хлопець. Ніку він дуже нагадав Магістра Зонколана. Правда, комплекцією був трохи меншим.

— Отож приймаємо рішення, — оголосив директор. — Клан Срібних Драконів, Магістре Зонколане, ваше рішення?

— Ні! — відповів Зонколан, піднявшись.

— Зрозуміло. Клан Вогняних Лисиць. Магістре Інгвенья Гкінга, ваше рішення?

— Ні! — відповів маг в протилежному кінці залу, де зібралися маги клану Лисиць.

— Зрозуміло. Клан Кам’яних стовпів. Магістре Ебід, ваше рішення?

— Ми приймаємо до себе учня! — урочисто сказав маг, що піднявся.

— Добре! Учню Бамба Амба, ви прийняті до клану Кам’яних Стовпів. Займіть місце поряд з іншими новачками клану.

Здоровенний Бамба розплився в усмішці й радісний підбіг до свого мага-куратора на сцені.

— Наступний претендент — Імпісі Лона! — продовжив директор і на середину невпевнено вийшла молода дівчина. — Володарка Жовтого магічного Зерна. Управління тваринами. Магістре Зонколан, будь ласка, ваше рішення.

— Ні! — сказав глава клану Драконів.

Так само відмовою відповіли глави Вогняних і Троянди. Главу клану Стовпів пропустили. Це робилося для того, щоб один клан не міг викупити всіх новачків. А ось Глава клану Птахів прийняв до себе юну дівчину, яка радісно побігла до свого куратора. Слідом за нею в клан Вільних потрапив Оджі Гветал — претендент із Зерном магії Повітря. А клан Лисиць забрав собі хлопця на ім’я Аш із Зерном магії Вогню. На сцені залишився стояти тільки Касталатус — хлопець, з яким Нік познайомився у дворі Школи. Він стояв на краю сцени і навіть не піднімав погляду від хвилювання.

— Останній претендент — хлопець на ім’я Касталатус! — оголосив директор. — Дуже рідкісний дар у цього юнака. У нього Чорне Зерно — Зерно магії Некромантів.

По залу пройшлася хвиля шепоту. Всі чомусь вирішили поділитися своїм сприйняттям такої новини з сусідом. Нік повернув голову в бік особливо гучного гурту магів і побачив, як між собою про щось сперечаються глави кланів Лисиць і Стовпів. Ніка пересмикнуло від огиди. Ці двоє здалися йому работорговцями на ринку невільників, які зчепилися через вподобаного раба. У голові промайнув опис Ліни про риси та характеристики кланів. Рішення прийшло миттєво.

— Тихіше, колеги, тихіше! — мало не прокричав директор Школи. І коли шум трохи влігся, продовжив. — Отже, Глави кланів, я сподіваюся, ви вже прийняли рішення. Магістре Зонколане, будь ласка, ваше рішення.

Зонколан почав підійматися, щоб промовити прийняте рішення. Нік здогадувався, яке воно буде. Він схопив його за руку й посадив назад у крісло. Глава клану повернувся і здивовано та зі злістю подивився на Ніка.

— Зонколане, я хочу, щоб ти взяв цього новачка до нас в клан, — дивлячись прямо у вічі тому, сказав Нік. — Будь ласка, зроби це.

— Я не зрозумів, Ніку. Що зробити? — здивувався Зонколан.

— Візьми цього претендента, будь ласка, — наполегливо повторив Нік.

— Ти з глузду з’їхав! Він же некромант! Ми ніколи не брали темних в клан, — почав гарчати Глава клану. — І де я тобі грошей візьму, щоб за нього заплатити? Ріок мене з’їсть!

— Гроші будуть, — спокійно сказав Нік, хоча злі очі Зонколана напроти не віщували нічого доброго. Він дістав з кишені дві розписки по десять тисяч кожна й простягнув Главі клану. — Будь ласка, зроби це.

— Магістре Зонколане, тож яке ваше рішення? — почав наполягати Глава Школи. — У вас було достатньо часу, щоб визначитися.

— Ми беремо в клан Срібних Драконів цього кандидата, — видавив із себе Зонколан.

— Магістре, я добре розчув? Ви берете до себе в клан некроманта? — тепер прийшла черга дивуватися директору.

— Так, ми беремо його в клан! — цього разу голосно і ясно сказав Зонколан. Було видно, що він ледве себе стримує від злості.

— Рішення прийнято. Здобувач Касталатус стає членом клану Срібних Драконів! — оголосив директор.

У залі здійнявся шум. Особливо крики лунали з боку глав кланів Лисиць і Стовпів. Нік подивився на сцену. Касталатус стояв розгублений на своєму місці. Магу-куратору Квіті Лорі довелося самій до нього підійти і за руку відвести до Гвелінтора. Лише Нік сидів і посміхався, схований від усіх під великим каптуром.

Ще не встиг влягтися шепіт та подив у залі від рішення глави клану Драконів, як Зонколан встав і, підштовхуючи Ніка, попрямував до виходу. Нік намагався виглядати якомога непомітнішим на фоні величезної фігури Магістра, але це йому вдавалося погано, тому що всі в цей момент дивилися на Зонколана. Вилетівши кулею з залу, Магістр великими кроками помчав подалі від усіх, при цьому майже тягнучи Ніка за собою. Як тільки вони влетіли в якийсь коридор і зал зник з очей, Зонколан зупинився й скаженим поглядом подивися на Ніка.

— Ти що, спеціально вирішив весь наш план зруйнувати? — мало не закипаючи від гніву, запитав він у Ніка. — Ну навіщо ти вирішив купити цього учня? Ніколи ще за всю історію клану Срібних Драконів у нас не було учня-некроманта. Ну, хотів купити, треба було взяти хоча б Повітряного або Водяного. Напевно, якби ти навіть дуже хотів, то навряд чи придумав би більш витончений спосіб привернути до нас з тобою увагу! Тим більше для чого треба було викидати такі великі гроші на одного учня?! За них можна було найняти на рік невелику армію.

— Магістре, не гнівайся. Гуру мені сказав: «Довіряй своїй інтуїції». Мені здається, що нам стане в нагоді такий маг. Та й наскільки я знаю, хороші маги-Некроманти заробляють великі гроші за свої послуги. Думаю, що темні навряд чи заради простих істот починали б будівництво великого порталу. Можливо, саме від некроманта користі буде більше, ніж від десятка магів Повітря або Води, коли нам доведеться зіткнуться з Темними.

— Гаразд, можливо, ти й правий. Вибач, погарячкував. Просто треба було мене попередити заздалегідь, щоб це не було для мене новиною. Тим більше що це твої гроші і ти маєш право розпоряджатися ними, як забажаєш, — примирливо сказав Зонколан. — Ходімо, я тебе відведу до одного професора. Тобі треба перечекати, поки йтиме Велика Рада. А потім він тебе приведе на зустріч з тими, кому можна довіряти. Також директору Школи та Голові Ордену тебе потрібно показати.

— А цьому професору не треба бути на Раді Магів? — запитав Нік, наздоганяючи Магістра, який швидко віддалявся по коридору.

— Професор Атавхаї Ревера вкрай особливий професор. І дуже не любить відвідувати подібні заходи. Напевно, Ліна тобі про нього розповідала. Колись вони були кращими друзями.

— Так, розказувала. У мене, до речі, є лист для нього від Ліни. Якраз передам.

Нік ледве встигав за Магістром. Лабіринти коридорів та залів, через які вони проходили, злилися в один нескінченний клубок в голові у Ніка. «Якщо б Зонколан зник, я б, напевно, ніколи не вибрався з цих коридорів», — подумав Нік. Через пару хвилин, спустившись на кілька рівнів вниз, вони зупинилися в глухому куті, з якого далі вели лише єдині двері. Але що це були за двері! Висотою близько трьох метрів. Здавалося, що це двері не в навчальний клас, а якісь ворота на арену, як мінімум для слонів. Зонколан постукав і відкрив невеликі, в людський зріст, дверцята, які були частиною величезних воріт.

— Атавхаї, ти тут? — запитав Магістр, заглядаючи всередину.

— Кого там принесло? Ідіть геть! Я зайнятий! — пролунав у відповідь голос, швидше схожий на гарчання ведмедя.

— Та знаю я, як ти зайнятий! Виходь! Це Зонколан.

— А, це ти, друже. Заходь, — гарчання змінилося на гучний, але все-таки більш спокійний і доброзичливий голос.

— Та немає часу. Пізніше поговоримо. Мені треба на Раду бігти. Я тобі гостя привів. Ти доглянь за ним. А через години три приведи його до кабінету директора. Ми вас там чекати будемо, — Зонколан повернувся в коридор і, вже звертаючись до Ніка: — Ти, головне, не бійся. Все буде добре. Через три години професор Атавхаї приведе тебе до директора. Там побачимося.

— Добре, без проблем, — відповів учень, хоча голос за дверима не добавляв спокою та впевненості.

Провівши поглядом Магістра, Нік рішуче ступив за двері. Якби не розповідь Ліни та запевнення Магістра Зонколана, він таки точно кричав би і втікав. Переступивши поріг, він мало не носом до носа зіткнувся з величезним демоном. І хоча він вже бачив демона, коли врятував Ліну, але цей був як мінімум в півтора рази більше. Перед Ніком стояв гігант близько трьох метрів зросту, десь удвічі ширший за Ніка та вагою, напевно, під триста кілограмів. І всю цю фігуру вінчала величезна червона голова із крученими назад рогами. Вираз обличчя демона теж не обіцяв нічого приємного. Пам’ятаючи, що розповідала Ліна про професора, Нік все-таки стримав крик жаху і, трохи заспокоївшись, привітався.

— Доброго дня, професоре! — сказав Нік, наче вітався з милим дідусем-професором з кафедри філософії.

— Незвична реакція… Я не зрозумів… Щось не бачу жаху і переляку в твоїх очах. Невже я схожий на доброго вчителя зі школи?

— Та було у мене таке бажання — покричати і побитися головою об двері. Але, на ваш подив, а мені на радість, один наш спільний знайомий розповів мені про вас. Та й бачив я вже демона раніше. Хоча він і значно меншим за вас був.

— Ну що за життя! Куди цей світ котиться! Учні й ті вже перестали мене боятися! — якось сумно сказав професор. Здавалося, це його серйозно зачепило.

— Професоре, ви не хвилюйтеся. Це, напевно, я один такий чи сміливий, чи дурнуватий. Повірте, інші будуть верещати зі страху і падати непритомними, побачивши вас.

— Ну, гаразд. Не треба мені лестити. Проходь. Як тебе звати?

— Звати мене Нік.

— Дивне ім’я. Ніколи такого не чув. Ну, добре, хай буде Нік, — сказав Атавхаї і подивився оцінювальним поглядом на Ніка декілька секунд. — А чого закрився магічно? Що ти там ховаєш?

— Та нічого особливого. Але були причини, чому мені не варто бути присутнім на церемонії вступу до Школи. Тому й закрився, — Нік промовив заклинання «Поїсто Араї Магік» і зняв перший простий магічний захист.

— А, магія Води, — сказав професор, ще раз подивившись на Ніка. — Я думав, що повноцінного учня привели. З некромантії або з демонології. А ти простим магом Води будеш. І чого треба було закриватися?

— А ви нічого дивного не бачите? Ну, як для учня, що перший день перебуває у Школі? — запитав Нік, трохи ображений такою реакцією професора.

— Справді! Я й не зрозумів відразу. Ти ж повністю ініційований! Ось так дива! І де ж це ти встиг? — запитав Атавхаї вже з більшою цікавістю.

— У мене для вас є лист. Можливо, там будуть деякі відповіді.

— Лист? Дивно. І хто ж міг мені написати? — здавалося, що ця звістка здивувала професора сильніше, ніж загадка з ініціацією Ніка.

Нік дістав з кишені лист від Ліни і простягнув його демону. Той взяв його, покрутив у руках, навіть прочитав якесь заклинання. Напевно шукав захист чи небезпеку, але, нічого не виявивши, відкрив лист. Те, що відбулося далі, настільки здивувало Ніка, що він подумав, що Ліна все-таки вклала якесь заклинання. Прочитавши перший рядок, величезний демон похитнувся і, ніби зрубаний, з гуркотом упав на дупу. Очманіло подивився ще раз на лист, потім на Ніка і тільки й зміг вимовити: «Вона жива. Ліна жива». Далі сталася ще більша несподіванка, ніж реакція демона. Професор, як заведений, перечитував лист ще і ще раз, а з очей лилися сльози. Через кілька хвилин він підвівся, схопив Ніка в оберемок й почав стрибати, немов дитина. Нік із задоволенням порадів би разом з Атавхаї, якби той не стискав його, ніби металевими лещатами. Коли почали тріщати кістки, Нік закричав нецензурними словами. Добре, що професор не розумів української, інакше довелося б потім довго пояснюватися і вибачатися. Очевидно, помітивши, що робить щось не те, демон розкрив обійми, і Нік повалився на підлогу, розтираючи мало не зламані руки.

— Ніку! Це просто найчудовіша звістка, що могла прийти! — радісно прокричав професор. — Ліна була для мене найближчим другом. І коли вона зникла, всі думали, що вона загинула або померла. Я рік не міг заспокоїтися. І тут ти приніс таку новину! Скільки ж їй років зараз?

— Їй сто п’ятдесят чотири роки. Вона прекрасно себе почуває. І я дуже сподіваюся, що вона проживе ще вельми довго, — відповів Нік.

— Так, це дуже багато, навіть для мага. Ми, демони, живемо по триста-чотириста років, та ще ельфи люблять багато сторіч жити. Ну, ти мене порадував! Це треба обов’язково відзначити! — все ще збуджено сказав Атавхаї і потягнув учня в глибину класу.

Наштовхуючись по дорозі на столи та стільці, що стояли в класі, професор протягнув Ніка через весь зал. У задній стіні класу були великі двері. Спочатку вони потрапили в ще одне приміщення, що скидалося на підсобку, повністю завалену дивовижними експонатами та посібниками. За нею було житлове приміщення, в якому і мешкав професор Атавхаї. Поки Нік розглядав просту домівку демона, той дістав столові прилади, келихи і якусь їжу. Сівши за стіл, Атавхаї обережно поставив на стіл кілька пляшок. Деякі з них нагадували Ніку звичайні пляшки з вином, але одна привернула його увагу. Якби це відбувалося десь у ресторані на Землі, то він подумав, що в ній томатний сік, але напроти нього за столом височів справжній демон, і Нік почав сумніватися, що там саме сік.

— А що в пляшці? — не витримавши, запитав він.

— Ти тільки нікому не кажи, — майже пошепки сказав Атавхаї й озирнувся, побоюючись, що їх можуть підслухати. — Це кров. Я ж все-таки демон. Хоча стараюся вживати дуже рідко. Це я тримав на свій День народження. Він, до речі, у мене буде через сорок днів. Але за здоров’я Ліни я не можу не випити.

— Я навіть не беруся вгадувати, чия це кров, — сказав Нік із надією, що професор все-таки збереже таємницю напою.

— Ніку, ти ж не дитина. Це людська кров. Але не хвилюйся. Я не бігаю тане вбиваю людей. Просто іноді мені дозволяють забрати трохи крові у померлих. Частіше у тих, кого страчують за смертельні злочини. Мене не дуже, звичайно, всі люблять, але терплять. Роботи для моїх талантів багато, тож мусять. Ну, гаразд, давай вип’ємо за Ліну! Це найкраща людина, яку я знав за все своє життя.

Вони підняли келихи і спорожнили їх. Нік із простою водою, а демон — із людською кров’ю. Демон від утіхи навіть прикрив очі і завмер на мить, смакуючи напій. Було видно, що це приносить йому величезну насолоду. Цього дивного напою було небагато, тому демон, щоб розтягнути задоволення, наступні келихи наповнював наполовину кров’ю, а наполовину вином. Поставивши порожній келих на стіл, Атавхаї ще раз перечитав лист від Ліни, цього разу вже уважно і серйозно.

— Ніку, а давно ти бачив Ліну? — запитав професор.

— Десь шість днів тому, — відповів Нік.

— Вона була поруч і не заїхала до мене… Ну як же так… — ображено вигукнув демон.

— Професоре, Ліна не хоче повертатися до магічного життя. І просила, щоб поки ніхто сторонній не знав про те, що вона жива.

— А може, ти скажеш, де вона? І я сам її відвідаю. Ну просто немає сил, як хочеться побачити.

— Я б із радістю, але не можу. Ніхто не повинен дізнатися, де Дракониця живе.

— Як шкода! То, значить, це вона знайшла у тебе Зерно й ініціювала?

— Ну, якщо коротко, то так. Ще півроку тому я навіть не здогадувався про існування чарівників і магії. А потім так вийшло, що познайомився з Ліною. Правда, вона знайшла мене ще двадцять років тому, але вирішила, що мені треба дозріти й порозумнішати. І ось тільки зараз настав час мені іти до Школи.

— Дуже дивно. Зазвичай тільки-но знаходять володаря Зерна, одразу відправляють до Школи, правда, якщо вже є вісімнадцять років. А тобі скільки років?

— Мені — сорок два. Старий я вже для навчання в Школі, — почав скаржитися Нік.

— Дійсно, дуже дивно. Але Ліна краще знає, що і коли робити. Хоча не бачу в тобі нічого особливого. Звичайний маг Водяної стихії. Слухай, а яким чином тебе повністю ініціювали? Адже маги можуть тільки первинну ініціацію робити. Невже Ліна навчилася робити повну?

— Ні, не навчилася. Мене, як і належить, ініціював Гуру.

— Нічого собі! Але ж за правилами це роблять через кілька тижнів навчання у Школі. Та й де ви там портал відшукали, і чому Вищий це зробив? Одні загадки з тобою!

— Я думаю, що скоро на частину з них ви отримаєте відповіді.

— До речі, вона доручила мені тебе охороняти і допомагати тобі у всьому. Та ще й такими словами, що якби я не був з ніг до голови червоним, то точно почервонів би. Не знаєш, чому б це?

— Здогадуюся, але мене це не дуже тішить, — сказав Нік. Його досі гнітила впевненість Ліни в його обраності і важливості.

Чаклунка була впевнена у чесності та відданості професора Атавхаї і тому дозволила Ніку розповісти йому хоча б частину правди. Нік думав це зробити пізніше, але ситуація склалася вдало, і він вирішив не відкладати це. Він промовив заклинання «Поїста Ранаксіл» і зняв основний магічний захист Золотого.

— Професоре, Ліна дуже впевнена у вас, тому я можу розкрити трохи таємниці. Але ви повинні розуміти, що все, що почуєте від мене, повинно назавжди залишитися між нами. І Ліна, і я, і Вищий вважають, що краще поки зберегти все в таємниці від сторонніх.

— Та заради Ліни я життя віддам, а не те що таємницю збережу!

— Добре. Тим більше, я думаю, що ваша допомога мені все-таки буде потрібна. Я зняв ще один магічний захист, і якщо ви ще раз магічним зором поглянете на мене, то частина загадки для вас стане зрозумілою.

Атавхаї вимовив слова заклинання і подивився на Ніка. Той не зміг стримати усмішки, коли побачив реакцію від побаченого на обличчі у демона. Йому здалося, що очі Атавхаї стали більші, ніж голова Ніка.

— Оце так! Золотий! Та ще такої сили! Ось так скарб знайшла Ліна. Тепер я розумію, чому вона дала тобі час дозріти. Такий дар тільки дорослому і мудрому під силу застосувати правильно.

— Ну, не знаю, дар це для мене чи тягар і чи достатньо я вже готовий, аби ним скористатися, — Нік сердився, коли його намагалися зробити особливим.

— А як же тобі вдалося змінити колір магії? Я не знаю магів, які могли б це робити. Зазвичай повністю закриваються, а так, щоб міняти колір…

— Та це я у Вищого попросив, і він дав мені таку можливість. Ми вирішили, що треба поки приховати правду, — сказав Нік.

— Нічого собі! Ти у Вищого попросив і він дав?! Ніколи не чув, щоб Вищі щось давали просто так магам, а тим більше учням.

— Ну, ми посварилися трохи спочатку. А потім майже подружилися. Гуру виявився не таким вже й поганим хлопцем, — хвалився трохи Нік.

— Ти мене, напевно, вирішив зовсім сьогодні добити. Якщо у тебе такі друзі та покровителі, як Ліна і Вищий, тоді я за тобою хоч у вогонь, хоч у воду. Ні, все-таки краще лише у вогонь. Нам, демонам, це тільки приємно. Ну, а якщо серйозно, то що натомість зажадав за такі подарунки Вищий?

— Та так… невелику дрібницю, — Ніку сподобалося дивувати демона і він вирішив продовжити. — Лише врятувати магічний Орден Каса або хоча б його частину.

— Ось воно що! Звичайно… Звичайно… Золоті просто так не з’являються. І що ж нас чекає?

— А що може чекати? Велика війна. Спочатку з Земляними і Вогненними, а якщо виживемо, то Темні готують неприємний подарунок. Будують портал, щоб перенести на Фран чи то війська, чи то чудовиськ якихось і з їхньою допомогою завоювати всіх. Ось Гуру й переживає за свій улюблений магічний Орден. Але все це знову ж мені розповів Вищий. Правда це чи ні, я не знаю. Та Ліна вірить йому. Ось для цього всього мене відкопали та відправили вчитися в Школу. Вони якісь ненормальні, думають, що я можу допомогти. Що може зробити один маг в такій війні? Дурість все це, — Нік зупинився, щоб віддихатися і заспокоїтися. Він, як і раніше, гнівався на Ліну й Гуру через їхню віру в нього.

— Оце так новини! А ось у Вищому і в Ліні сумніватися не треба. Не дарма Ліну назвали Срібної Драконицею. Вона мудріша, ніж всі маги разом у теперішній Раді Ордену. Значить, треба готуватися до війни. І коли вона буде? — демон відкинув всю веселість і став зібраним і серйозним.

— Та звідки я знаю? Вищий думає, що з Земляними і Вогненними через рік. А Темні повинні закінчити портал через два роки.

— Ну, час є. Гаразд, нічого думати думи сумні. Мені шанс ще хоч раз побачити Ліну важливіший за сотню воєн. А вона вже випробувала тебе на здібності до магії? Золотим завжди більше дається, ніж звичайним. Може, у тебе і до моїх наук талант є. Оце було б добре! — тільки-но серйозний і заклопотаний демон знову став веселим і задоволеним. Здавалося, що клацнули вимикачем, так кардинально змінювався професор.

— Частину випробувань ми пройшли. А частину не встигли. Ліна казала, що в Школі буде цілий тиждень на випробування. Як вона вважає, ніби Зерно не обділило мене. Дало дуже сильні здібності до Воді і Вогню. Хороші до Повітря і дуже погані до Землі. Зовсім глухо з магією Впливу. Інші види, в тому числі ваші, ми не випробували.

— Кожну хвилину нові відкриття! Такого набору я ще не зустрічав ніколи. Зазвичай навіть Веселковим і Золотим дають тільки пару видів. Ох, чую не просто так стільки всього тобі надавали. Чекають нас непрості часи, — знову засумував професор. І саме тут, ніби вкотре спрацював перемикач, він стрепенувся й забігав біля столу. — А давай ми зараз перевіримо твої здібності до Некромантії і Демонології. Чого тягнути?! Мені дуже цікаво. А то у мене всього два учні, та й ті настільки слабкі, що мертвяка підняти можуть тільки з третього разу, а вже щоб упокоїти, так всі п’ять спроб треба. І це учні третього та четвертого року. Жах. Ну, давай зараз спробуємо тебе перевірити.

— Може, не треба сьогодні. Буде ще багато часу. Такий сумбурний день був. Я, чесно кажучи, втомився, а мене ще, судячи з усього, чекає знайомство з Радою, — почав було відмовлятися Нік. Йому справді не хотілося проходити сьогодні випробування. Він чомусь був майже впевнений у провалі і не бажав так відразу розчаровувати викладача. Але було видно, що всі його відмовки зараз не подіють.

— Ну давай! Це недовго і просто, — професора Атавхаї вже було не зупинити. Він схопив Ніка за руку та потягнув у клас.

Демон був такий збуджений, що розвинув бурхливу діяльність. Він розсунув навчальні столи, залишивши один посередині класу. Пару разів побіг у підсобку і приніс всі необхідні для випробування предмети. Нік розумів, що випробовувати зараз його будуть не у в’язанні светрів, але все одно не зміг стримати нападу нудоти, коли професор поставив на стіл труп кішки і почав навколо нього креслити якісь знаки.

— Ти з Ліною вже проходив випробування, то ж в загальних рисах розумієш, що від тебе вимагається. Ти повинен вимовити заклинання і влити в нього силу, — швидко говорив Атавхаї, закінчуючи креслити щось навколо трупа кішки. — Але з Некромантією та Демонологією все трохи складніше. Для обрядів, які ми зазвичай робимо, треба не просто магічна сила або енергія, а саме темна сила. Це енергія болю, страху, ненависті, смерті. Тоді вона легко вливається в заклинання. Та це зовсім не означає, що не можна для ритуалів Некромантії використовувати звичайну силу. Правда, для цього потрібні перетворювачі звичайної магічної сили в темну. Ними як раз слугують темні чаклуни та ритуали, наприклад, пентаграми. Особливо вони складні для роботи з демонами або подібними істотами. Дивись, для початку ми перевіримо твої здібності до Некромантії. Якщо в тебе є відгук до такої магії, то ця мила кішка, яка подарувала нам свій труп, після заклинання повинна хоча б трохи поворухнутися. Не переживай, далеко вона все рівно не втече, а зможе рухатися тільки всередині знака, який я навколо неї намалював. Це повинен вміти і робити будь-який некромант. Як і ті знаки, що написані на променях пентаграми. Але цьому я вчу своїх учнів чотири роки. Правда, у тих, яких я маю зараз, здібностей не дуже багато. Отже, твоє завдання повторити заклинання «Зеко Горпуа Мугуті» і почати вливати силу в нижню точку пентаграми. А там подивимося, що станеться й чи станеться взагалі. Ну що, ти готовий?

— Готовий, — сумно відповів Нік.

Він став біля столу і спробував сконцентруватися на пентаграмі. Зазвичай йому вдавалося легко зосереджуватися, але труп в центрі малюнка ніяк не давав йому зараз це зробити. Йому довелося закрити очі, щоб відволіктися, тоді відразу стало легше. Він вирішив використовувати невелику кількість сили, так як вчила його Ліна. Зачерпнувши трохи сили, він відкрив очі, сконцентрував увагу на нижній точці перевернутої пентаграми і вимовив слова заклинання. Нік відчув, як сила потекла в пентаграму. Що його здивувало, при входженні в неї сила ніби міняла трохи колір. Якщо до зіткнення зі столом сила була сріблястою, то в місці дотику вона темніла. Він подивився на стіл і побачив, як два промені пентаграми почали горіти вогнем. Більше нічого не відбувалося. Він зрозумів, що вклав занадто мало сили в заклинання. Але з іншого боку, Нік почав розуміти, швидше відчувати, що це випробування може закінчитися успішно. А це означало, що в його Зерні була і частинка темного. Це чомусь його налякало. Йому навіть захотілося перервати випробування, щоб не показувати цього професору. Але подивившись на обличчя демона й побачивши неймовірне очікування дива, він не зміг обдурити того. Цього разу він збільшив кількість сили та домігся того, що вся пентаграма стала горіти вогнем, але кішка залишалася нерухомою. Нік згадав, як важко і якою кількістю сили давалися йому випробування з Геомагії і магії гравітонів, той вирішив, що треба вкладати дуже багато сили, аби отримати відгук. Цього разу він не обмежував кількість, а просто вливав силу в заклинання без зупинки. Промені пентаграми на столі загорілися яскравим полум’ям. Він навіть встиг здивуватися, чому від них не загоряється стільниця. Але всю його увагу зайняла кішка. Нерухомий труп почав ворушитися. Невпевненими рухами кішка стала на всі чотири лапи, мертвими очима подивилася на Ніка і, вже чого він зовсім не очікував, стрибнула на нього. Але польоту не вийшло. Кішка ніби налетіла на невидиму перешкоду, яка відкинула її назад в центр пентаграми. Нік настільки був приголомшений тим, що сталося, що втратив концентрацію та обірвав заклинання. І в цю ж мить на столі замість рухомої кішки він знову побачив лежачий труп. Навіть на якусь мить здалося, що рухи тварини йому примарилися і були плодом його уяви, але, глянувши на сяючого від щастя професора Атавхаї, зрозумів, що випробування він пройшов успішно. Нік відчув сильну втому, начебто він не магічну силу витрачав, а весь день тягав важке каміння. Добре, що поруч опинився стілець. Нік буквально звалився на нього, не в змозі поворухнутися.

— Чудово, чудово, просто неймовірно! — Атавхаї мало не стрибав від радості. — Це, звісно, не чорне Зерно, зате відгук є. Ніку, ти обов’язково повинен займатися і на моєму факультеті. Мої нездари-учні на другому році навчання не можуть до цього часу підняти мерця, а у тебе вийшло з першого разу. Ти чуєш — ми з тебе ще й непоганого некроманта зробимо!

— Професоре, все це, звичайно, добре, але ви самі бачили, скільки сили мені довелося влити в заклинання, щоб виконати таке просте випробування. Я витратив майже половину всього свого запасу. Та й фізично мені це не дуже легко далося. Раніше, займаючись з Ліною, я не відчував такого сильного виснаження при використанні магії.

— Та це, безумовно, так. Хоча я помітив, що у тебе сили більше, ніж у повноцінного мага першого ступеню. Як тобі це вдалося?

— Це поки не моя заслуга. Ліна казала, що мені такі здібності до накопичення магії дало Зерно. І змушувала займатися накопиченням. Весь час повторювала, що для мага дуже важливо розвивати здібності накопичувати якомога більше сили.

— Ось ще одне підтвердження, що не просто так тебе Зерно вибрало і не просто так Ліна дала тобі час вирости. Якщо будеш займатися, ти моїх учнів за півроку обженеш. Ех, шкода все-таки, що в тебе Зерно не чорне. Ти б таким видатним Некромантом міг би стати.

— Виходить, у долі інші плани на мене. Тільки ось відчуття у мене недобре, що грає ця доля мною, як іграшкою.

— А що стосується фізичної втоми, то це пов’язано з тим, що ти поки не навчився правильно силу вливати в заклинання, потрібними порціями, а не всю одразу. Навіть слабке заклинання відгукується в тілі, але ми цього майже не відчуваємо. А вже сильне так взагалі з ніг звалити може. Тим більше, якщо вливати стільки сили, скільки ти витратив. Нічого, ще всьому навчишся. Ну, ти як? Вже отямився? Може, спробуємо ще пройти випробування з демонології. Мені дуже хочеться нарешті отримати хоч одного учня з цієї магічної спеціальності. А то я й сам скоро всі навички втрачу. За останні тридцять років жодного учня хоч з найменшим відгуком.

— Може, все-таки не варто сьогодні це робити? Я вже ледве на ногах тримаюся і витратив половину запасу сили.

— Так у цьому випробуванні для тебе все просто буде. Та й сили там багато витрачати не треба. У демонології головне — правильно складені руни і правильне заклинання. Ти поки посидь, а я все швидко приготую. Відпочивай, — сказав демон, забрав зі столу труп кішки і втік до себе в підсобку.

Спостерігаючи за професором, Нік зрозумів, що сперечатися було марно. Він закрив очі та спробував розслабитися, наскільки це було можливо на жорсткому дерев’яному стільці. Крізь закриті повіки він чув, як у підсобці рухалися якісь коробки, щось падало й гуркотіло, долітали збуджені і радісні вигуки професора незрозумілою мовою, але він не звертав на це жодної уваги. Навіть на незручному кріслі було приємно сидіти і нічого не робити. Але коли він почув поряд кроки професора, зрозумів, що його спокою прийшов кінець.

— Ніку, не спи! Я вже майже все підготував, — голос професора вирвав його з блаженного стану спокою.

Він насилу змусив себе відкрити очі, встати зі стільця та підійти до столу. На щастя, на столі не лежало більше ніяких трупів. Атавхаї стер попередню пентаграму і почав малювати на столі новий малюнок. Цього разу це було коло. Поверх лінії фігури демон накреслив якісь руни, а в чотирьох місцях кола, що співпадали зі сторонами світу, поклав якісь магічні амулети.

— Ну, ось все готово. Ти повинен взяти трохи сили, вкласти в заклинання та подумки направити її в центр кола. Воно звучить так: «Ноєм Валда Тілл Скадел». Це заклинання виклику найближчого чорта. Але вони примхливі, тому, щоб полегшити тобі завдання, ти спробуєш викликати мого друга — чортеня на прізвисько Скадел, що знаходиться в підсобці. Тож, якщо в тебе є хоч краплина дару в цій магії, то проблем з викликом бути не повинно. Запам’ятав? Головне — сили багато не вкладай.

— Давайте спробуємо, — без особливого ентузіазму погодився Нік.

Якби не втома, то це випробування його б навіть порадувало. Ще б пак! Просто так викликати до себе чорта. Та зараз радості й задоволення не було, але відмовити професору він не міг. Він зачерпнув трохи сили й вимовив заклинання, направляючи його в центр кола. Нік сподівався, що, як і в попередньому випробуванні, малюнок на столі почне світитися вогнем, але нічого не відбулося. Може, помилився у словах. Він ще раз зробив всі дії, але результату не було. Чомусь це його абсолютно не засмутило. А ось професор виглядав зажуреним.

— Професоре, як бачите, на жаль, у мене немає здібностей до цього виду магії. Не біда! Значить, буду вчити тільки Некромантію.

— А я так сподівався! Але й справді, буду тебе більше некромантії вчити. Тепер ти точно нікуди від моїх занять не подінешся. Пішли ще вип’ємо й поїмо. Нам скоро на Раду магів треба буде йти.

Професор стер зі столу малюнок, зібрав амулети і вони пішли в житлову кімнату. Проходячи через підсобку, Нік помітив на столі живе чортеня. Він чимось нагадував самого професора, але був маленьким, як лялька. Шкіра у чортеняти була чорного кольору, на голові були маленькі гострі ріжки, а не великі закручені, як у демона, на руках було всього три пальці, а ніс дійсно нагадував більше п’ятачок свинячий, а не ніс людини.

— Бачу, ти помітив Скадела, — сказав Атавхаї, підходячи до клітки. — Знайомтеся, це мій друг Скадел. А це новий учень і, сподіваюся, також у майбутньому мій друг Нік.

— Привіт, Скаделе! — привітався з чортеням Нік.

— Здрастуй, Ніку! — відповіло чортеня. Голос у нього дійсно був швидше дитячий, можна було навіть сказати писклявий.

— Скаделе, нам з Ніком треба буде скоро піти, тож доведеться тобі трохи в клітці посидіти, — сказав демон і поставив на стіл поряд з чортеням середніх розмірів клітку. Той спокійно, звично, зайшов у клітку та влігся на невеличке, майже іграшкове ліжко, що стояло всередині клітки.

— Професоре, то якось дивно тримати друзів у клітці.

— Це не зовсім клітка. Це, скоріше, притулок для Скадела, — відповів Атавхаї. — 3 одного боку, чорти досить хуліганський народ. І дай їм волю перевернуть все догори дригом… Тому, якщо його не замкнути, він точно піде гуляти по Школі. А мені страшенно не хочеться, щоб якийсь переляканий учень спалив його. З іншого боку, це незвичайна клітка. Пруття зроблені з металу, який не дає можливість застосовувати всередині заклинання. Це захист і для самого Скадела, щоб його не викликали заклинанням якісь демонологи. Тому так всім спокійніше, та й він вже звик.

— Не хвилюйся, Ніку. Професор каже правду. Мені тут затишніше й спокійніше, — підтвердив Скадел.

Атавхаї накрив клітку тканиною і вони пішли в кімнату професора. Нік за столом довго вибирав, щоб йому з’їсти, але, подивившись на професора навпроти, зважився тільки з’їсти хліба і запити його водою. Сам же професор активно поглинав страви, що лежали на столі. В основному це було свіже м’ясо і кістки. Звук м’яса, що роздирають, і хрускіт кісток сильно притупив голод Ніка. Наївшись і запивши все немалою кількістю вина, професор задоволений відкинувся на стільці.

— Я бачу, у вас гарний настрій, професоре, — сказав Нік.

— Ніку, досить цих офіційних звертань, — промовив Атавхаї. — Ти ж не молодий хлопчисько, а дорослий чоловік. Ліна попросила мене потурбуватися про твою безпеку. І я дуже сподіваюся, що ми станемо гарними друзями. Та й відчуваю, що нам з тобою немало доведеться пережити. Тож давай домовимося: на заняттях і при сторонніх я для тебе професор. А в решту часу просто Атавхаї або Атав. Це так Ліна любила мене називати.

— Нехай буде так, Атаве. Тоді я ще трохи тобі поліпшу настрій.

— А чи не занадто багато хороших новин за один день?! Я і так після новини про те, що Ліна жива, найщасливіший демон!

— Гарних новин багато не буває! Я хотів відразу сказати, але в метушні забув. А зараз згадав. Я на представленні купив учня. Хоч і розлютив цим Зонколана сильно. Сподіваюся, він уже заспокоївся.

— Ну, купив, то й купив. Хоча навіщо треба було такі гроші викидати?

— Зонколан так само сказав. І мало не вбив мене. Але не це головне. Так ось — у хлопця чорне Зерно. І дуже сильне.

— Ось це так новина! Чого ж ти одразу не сказав! — професор аж підстрибнув зі стільця.

— Та кажу ж — забув. Але є в мене одне прохання до тебе. Я розумію, що говорю нісенітницю. Цей хлопчина з дуже світлою душею. Я навіть не знаю, як він далі буде вчитися, але пообіцяй мені, що душа хлопця такою й залишиться. Не треба його робити темним.

— Ну й умови ти мені ставиш. Якщо йому судилося стати сильним Некромантом, то він стане темним.

— Але ти ж не став. Ось і зроби так, щоб і його це минуло. Ну що, домовилися?

— Добре. Я постараюся, — пообіцяв демон. Він подивився на пісочний годинник, що стояв на столі, і підхопився. — Щось засиділися ми з тобою, Ніку. Пора вже на Раду бігти. А то ці старі точно лаятимуться й бурчатимуть.

Вони вийшли з класу та швидкими кроками пішли на Раду магів. Попереду поспішав Атавхаї, а Нік намагався не відстати. Через дві хвилини Нік зрозумів, що стежити за маршрутом у нього не виходить, вся увага була зосереджена на спині демона. Незабаром вони все-таки дісталися до кабінету директора Школи, де мали зібратися головні дійові особи магічної Ради. Вони зупинилися біля дверей, щоб віддихатися.

— Таки запізнилися, — сказав Атавхаї. — Нічого, нехай трохи погніваються. Ну що, Ніку, ти готовий?

— Ще кілька секунд. Потрібно віддихатися і трохи причепуритися, — відповів Нік, намагаючись відновити дихання та поправити одяг, який розтріпався від швидкої ходьби.

— Досить вже, пішли. Ти не дівка на виданні. І так добре.

— Атавхаї, ти ж не хотів туди іти. Може, мені самому зайти?

— Ні! Ти лист від Ліни пам’ятаєш. Віднині я за тобою постійно наглядатиму. А вже щоб залишити тебе наодинці з цими старими надутими упирями — не дочекаються. Та й мені подобається лякати їх своєю присутністю. Ну, ходімо!

Професор відкрив двері та підштовхнув Ніка всередину кімнати. Скоріше, це був невеликий зал. Хоча двері були трохи замалі для демона і йому довелося сильно нахилятися, щоб увійти, але всередині перед Ніком відкрилася досить велика й висока кімната. Одна стіна була повністю з вікон, і вечірнє сонце заливало її м’яким світлом останніх променів. Навпроти входу починався довгий стіл, на чолі якого сидів директор Школи Магістр Хеган. Нік не міг визначити, скільки йому років. Маги жили набагато довше звичайних людей, але цей виглядав літнім навіть серед магів. За столом сиділо ще з десяток магів, декого він бачив на урочистій частині. Серед них був Зонколан, що трохи заспокоїло Ніка.

— Щось не дуже ви пунктуальні, — сказав невисокий і теж немолодий маг, що сидів першим по праву руку від директора Школи. — Прикро, що учень змушує чекати на себе членів Ради.

— Перепрошую, шановні колеги, але він через мене спізнився, — Атавхаї став перед Ніком, приймаючи гнів на себе.

— Що ж, це у вашому стилі, шановний професоре, — сказав той самий маг. Було помітно, що він тут головний, а не господар кабінету. Придивившись уважніше, Нік упізнав у ньому Главу магічного Ордену. — Приєднуйтеся до нас, професоре Атавхаї. А ви, Магістре Зонколане, представте нам учня вашого клану й поясніть, будь ласка, чому його не було на представленні учнів, що є значним порушенням правил Школи. І навіщо ми тут повинні з ним знайомитися. І головне — чому тільки кілька членів Ради ви попросили для цього залишитися.

— Шановний Магістре Нуфо і шановні колеги! — почав промову Магістр Зонколан, піднявшись зі свого місця. — Я ще раз прошу вибачення за моє прохання порушити наші правила заради цього учня й залишитися тут саме в тому складі, на якому я наполягав. Але ситуація і ті новини, про які ви дізнаєтеся, змусила мене вчинити саме так. Дозвольте представити вам учня Школи від клану Срібних Драконів. Його звати Нік.

— Чудово! — перебив Зонколана один із магів, що сидів навпроти. — Що особливого в цьому учневі, крім того, що він вже зовсім не молодий.

— Не поспішайте, Магістре Вута Еста. Зараз все дізнаєтеся. — відповів спокійно Зонколан і, повернувшись до Ніка, попросив. — Ніку, розкажи, будь ласка, шановним колегам, для чого вони тут зібралися.

— Магістр Зонколан правильно сказав, що інформація, яку тут буде озвучено, не для всіх, але дуже важлива для магічного Ордену, тому вас запросили, — почав розповідати Нік. Він не знав, чи можна довіряти всім, хто сидів у кімнаті, тому обережно підбирав слова й вибирав інформацію, яку безпечно було б розкривати. — Ще сто днів тому я не знав, що володію магічним даром. Так вийшло, що мене знайшла маг на ім’я Ліна. Тут усі її знають як Ліну Срібну Драконицю.

— Це брехня! Всі знають, що Магістр Ліна померла багато років тому! — схопився зі свого місця все той же невгамовний маг, якого Зонколан назвав Магістром Вута Еста.

Нік навіть відчув, як хтось намагався прочитати його думки. Він подумки посміхнувся, знаючи, яке розчарування чекає цього мага. Кімнатою пройшовся легкий потік шепоту. Маги тихо перемовлялися один з одним.

— Ліна припускала, що саме так і думають маги Ордену, тому написала вам листа, — спокійно продовжив Нік, не звертаючи увагу на недовірливого мага.

Він дістав з кишені лист та передав його професору Атавхаї. Той встав, підійшов до Магістра Нуфо і в свою чергу передав листа йому. Нік помітив, що частина магів, поряд з якими проходив демон, лякливо групувалися і намагалися відхилитися від нього, як від прокаженого. Глава Ордену розкрив лист, уважно подивився на текст і підпис та передав його директору школи Магістрові Хегану. Той у свою чергу оглянув підпис і повернув лист Нуфо.

— Я засвідчую, що це почерк та підпис Ліни Срібної Дракониці, — сказав директор і оглянув присутніх. — Це дуже хороша новина, що Ліна жива. Але чому ж вона не прибула в Школу разом з вами, Ніку?

— Вона не хоче повертатися до активного магічного життя і бажає залишатися там, де вона зараз живе у мирі та спокої, — відповів Нік. Правда, химерність фрази дратувала його самого, але так говорила йому сама Ліна. — Прошу прочитати лист, який вона вам адресувала.

— Одну хвилинку, Магістре Нуфо! — сказав директор Школи, не даючи тому почати читати листа. — Магістре Зонколане, ви можете сказати нам, де знаходиться Ліна. Мені б дуже хотілося її провідати.

— На жаль, я цього не знаю, — спокійно відповів Зонколан, нітрохи не зніяковівши від власної брехні. — Це знає тільки Нік. Але, очевидно, на прохання Ліни, він навіть мені цього не сказав.

— Ага, точно. І мені не сказав. Хоча я йому погрожував ноги вкоротити! — раптом вліз у розмову професор Атавхаї. — Ви ж знаєте, якими друзями ми були з Ліною!

— Ніку, скажіть, а чи знаєте ви, а також чи можете нам сказати, де знаходиться Магістр Ліна? — не припиняв спроби Магістр Хеган.

— Ні, я так само не знаю, де живе Ліна, — відповів Нік, гніваючись на Зонколана, який нахабно перевів стрілки на нього.

— Шкода, дуже шкода, — промовив незадоволено Хеган. — Але ми повинні поважати бажання Ліни. Магістре Нуфо, будь ласка, вибачте мене за те, що перервав вас. Прочитайте нам листа Ліни.

— «Шановні члени Ради! — почав читати листа Магістр Нуфо. — Навіть ті з вас, хто не знав мене особисто, напевно, чули про моє існування. І прислухаються до моїх слів. Я шкодую, що цим листом і тим фактом, що ще жива, знову багатьом з вас додала неприємних миттєвостей. Але не засмучуйтеся сильно, я не збираюся повертатися в Тротс. Єдине, для чого я написала лист, це прохання: поставтеся до всього, що вам повідомить Нік, з належною увагою. Інакше, рано чи пізно, ви дуже дорого заплатите за свою безпечність, жадібність, дріб’язковість і гординю. Щиро ваша Ліна».

Глава Ордену закінчив читати лист Ліни, і в кімнаті запанувала тиша. Нік бачив, що і сам лист, і його зміст в деяких викликали злість, в деяких — страх, але були й такі, які раділи цій вісточці від Ліни. Кожен думав про своє. Мовчання затягувалося, тоді Глава Ордену звернувся до Ніка:

— Ну що ж, Ніку, я сподіваюся, що всі в цій кімнаті з розумінням та повагою поставилися до слів великої Срібною Дракониці. — Нік помітив, як при цих словах у багатьох від злості і гніву почервоніли обличчя. Але вони прийняли рішення поки відкрито не висловлювати своїх емоцій. — Тому ми чекаємо від тебе подальшої розповіді, а також новин, про які згадувала Ліна у своєму листі.

— Я радий, що ви всі переконалися в правдивості моїх слів, — продовжив Нік свою розповідь. — Ліна розказала мені про магічне Зерно, яке я маю, та порадила вступити до Школи. Не приховую, я не особливо хотів приймати її пропозицію, але зрештою погодився. Через те, що до початку навчання було ще багато часу, Ліна вирішила провести первинну ініціацію Зерна, щоб підготувати мене до Школи. Що власне і зробила. Ми почали займатися початковими вправами з магії. В один з днів Ліна повідала, що мені треба буде передати в Школу повідомлення, яке вона отримала від Гуру.

— Все це якась маячня! — знову перебив Ніка Магістр Вута Еста. Схопившись зі свого місця, підвищивши голос майже до крику і розмахуючи руками, він продовжив: — Усі присутні тут прекрасно знають, що ніякий маг, навіть Магістр, не може зв’язатися з Вищим без порталу. Та й то тільки з одиницями він розмовляє.

— Шановний Магістре Вута Еста, — начебто не звернувши увагу на істерику мага, продовжував Нік, — напевно, ви праві. Спілкування з Вищим — це рідкість, і воно неможливе без порталу. Я не знайомий з усіма правилами та секретами магічних Орденів та магічного світу. Я всього лише людина, у якої виявили Зерно і якого попросили передати вам деяку інформацію. Як пояснила мені Ліна, цю інформацію вона отримала від Вищого в одному зі стародавніх загублених порталів, і звичайно ж, де він знаходиться, я вам сказати не можу, бо не знаю цього.

— Та як можна цьому вірити?! — не вгамовувався Вута Еста. — Такого бути не може! Та подивіться на його вік! Він явно шпигун, підісланий нам іншим магічним Орденом. І я не здивуюся, якщо це Темні!

— Ви що, не довіряєте словам Ліни?! — почув Нік грізне ревище професора Атавхаї, який піднявся і готовий був голими руками розірвати Вута Еста. — Та я вас за це!..

Він не встиг договорити, як втрутився Глава Ордену.

— Ану, всі заспокойтеся! Заспокойтеся, я сказав! — голосно повторив Нуфо. — Магістре Вута Еста, з якого це часу ви сумніваєтеся у словах Ліни? А ви, професоре, сядьте. Нам ще тут поєдинку не вистачало. Я ще раз повторюю всім: я абсолютно довіряю Ліні. І в мене немає підстав не вірити словам цього учня. Всіх закликаю до порядку та спокою. Давайте нарешті дослухаємо, що нам розповість Нік. Прошу вас, Ніку, продовжуйте.

— Дуже вдячний вам, Магістре Нуфо, — продовжив Нік, ніби нічого не трапилося. — Як я вже сказав, інформацію Ліні передав Гуру. За його відомостями, Темні готують велику війну з метою захопити весь магічний світ Франа. Тому вони будують гігантський портал, щоб перенести на Фран якихось істот для успіху у війні. Для закінчення робіт їм знадобиться приблизно два роки. За цей час вони хочуть спровокувати війну між Земляними і Вогненними проти Тротса. Це послабить всі сторони конфлікту та допоможе Темним потім легко виграти. На жаль, це все, що я мав передати вам від Ліни.

У кімнаті піднявся страшенний галас. Всі, перебиваючи один одного, намагалися висловитися. Ніку стало легше. Всі про нього забули після таких новин. Нічого не було зрозуміло, і Глава Ордену ще раз закликав усіх дотримуватися тиші та порядку.

— Ніку, скажіть, це все, що передав нам Гуру? — запитав Нуфо, звертаючись до Ніка. — Він не пояснив, чому вирішив зробити це через Ліну, а не безпосередньо нам?

— На жаль, він більше нічого не передав і не пояснив, чому вибрав такий незручний шлях передачі інформації. Він тільки сказав Ліні, що, можливо, поговорить з вами під час ініціації нових учнів, — відповів Нік.

— Ну що ж, гаразд. Нам є над чим подумати. Колеги, давайте не ухвалювати рішення зопалу. Час уже пізній, день сьогодні був довгим і важким, зберімося завтра та все ретельно обговоримо на свіжу голову, — запропонував Нуфо.

Кілька магів згаряча схопилися і намагалися щось сказати, але Глава Ордену обірвав їх.

— Шановні, не зараз. Обговорімо все спокійно завтра вранці. Прошу вас, заспокойтеся! На сьогодні Раду закінчено. Я попрошу Магістра Булура і професора Логгі Влам залишитися. Нам треба кілька поточних питань розглянути.

Було видно, що дехто хотів продовжити обговорення сьогодні, але не посміли заперечувати Главі Ордену. Маги вставали і покидали кімнату. Нік хотів теж піти, але Зонколан знаком дав зрозуміти, що йому теж треба залишитися. Разом з Ніком залишився й Атавхаї. Коли всі вийшли, Магістр Нуфо особисто вийшов у коридор перевірити, чи не залишився хтось за дверима. Повернувшись, він сів на своє місце. Вигляд у нього був дуже незадоволений. У кімнаті залишилися тільки шість магів, разом з Атавхаї і Зонколаном. Очевидно, про такий розвиток подій Зонколан заздалегідь домовився з Главою Ордена. Для решти це була несподіванка.

— Гаразд, Зонколане, залишилися тільки ті, кого ти хотів бачити. Я не розумію, навіщо все це. Нам дійсно треба було обговорити на Раді новини, що приніс Нік. Кажи, що ти задумав. Я вже втомився від сьогоднішнього дня, — невдоволено сказав Нуфо.

— Вибач, друже Нуфо, і ви, колеги, також, — примирливо відповів Зонколан. — Я розумію, що вам треба було обміркувати новини. Але, думаю, деяка додаткова інформація буде вам корисна для прийняття рішень. Тут залишилися тільки ті, кому я майже беззастережно довіряю такому довіряє Ліна. Ніку, можеш продовжити.

— Ну, якщо тут залишилися тільки свої, то ще трохи інформації для роздумів. Я не обманював шановну Раду, коли сказав, що познайомився з Ліною не надто давно. Але Ліна ще двадцять років тому знайшла мене і визначила, що я володар Зерна. На певний час вона вирішила не давати мені про це знати, приховати Зерно і не ініціювати мене. Вона гадала, що мені треба дозріти. Стати більш дорослим та мудрим для того, щоб впоратися із тим даром, що був у мене всередині. І ось на початку пори Дарів, переговоривши з Вищим, вона постановила, що настав час зробити з мене мага. Вона провела обряд первинної ініціації, а далі, як я вже казав, займалася зі мною. А ось тепер деякі деталі, що були приховані. За рішенням Ліни та Гуру, Вищий провів обряд повної ініціації. Вони розсудили, що це треба зробити до того, як я потраплю до Школи, аби не привертати до мене зайвої уваги недоброзичливців в процесі ініціації. Тому інформацію про плани Темних Гуру передав не тільки Ліні, але й мені особисто при ініціації.

Нік зупинив свою розповідь і вимовив подумки заклинання «Поїста Ранаксіл».

— Щоб вам було все зрозуміло, я щойно зняв весь свій магічний захист. Можете тепер подивитися на мене магічним зором і ви зрозумієте, чому знадобилася така конспірація, — додав він.

Всі присутні в кімнаті, крім Атавхаї і Зонколана, промовили заклинання магічного зору та подивилися на Ніка. Той бачив, як від подиву змінювалися вирази їхніх облич. Здавалося, що вони дивляться не на простого учня, а на якесь диво світу.

— Неймовірно! Та він же Золотий! — чулося з усіх боків.

Ніку стало некомфортно і він, промовивши заклинання, знову повернув собі магічний захист.

— Ну що ж, Зонколане, тобі вдалося нас здивувати. І тепер я розумію, до чого всі ці заходи. Якщо інформація про підготовку до війни правда, то Ліна і Вищий зробили нам дійсно неоціненний подарунок.

— Це поки не подарунок, а тільки шанс, — остудив Зонколан радість магів. — Чому я попросив залишитися ще й Магістра Булура і Професора Логгі Влама? Нік поки ще тільки учень і нам треба як найшвидше зробити з нього сильного мага. Ніку, розкажи, будь ласка, про результати випробувань.

— Ми з Ліною пройшли декілька випробувань, щоб визначити мої магічні здібності, — продовжив Нік слова Зонколана. — Дуже сильні здібності в магії Води й Вогню. На мою думку, з вогнем навіть трохи краще, але Ліна вирішила, що основна спеціалізація Води буде більш непримітною. Гарні здібності в магії Повітря. Дуже погані в магії Землі. Зовсім не було відгуку в магії Впливу. Та ось ще, мало не забув. Були відгуки в Геомагії і магії Гравітонів. Начебто все.

— У мене просто немає слів! — після деякої паузи сказав Нуфо. — Я в своєму житті не зустрічав жодного мага, у якого були б гарні здібності хоча б до двох видів магії. А тут такий набір! Зонколане, ти розумієш, скільки йому треба буде займатися! Та тут роботи на десяток років! Правда, яких у нас немає. Магістре Булуре, ви оцінили завдання? Вам треба буде зайнятися Ніком особисто. Теж стосується і вас, професоре Логгі Вламі. Я розумію, що швидше за все учнів першого року навчатиме Магістр Вута Еста. Ми поки не можемо привертати до Ніка уваги, тому треба буде вигадати, як і чому учень буде ходити саме до вас на заняття. Ми на випробуванні скажемо, що з магії Повітря і Вогню у Ніка є відгук, але слабкий. Вута Еста не захоче з ним возитися, а учень проявить ініціативу, тому й буде з вами обома займатися. Треба зробити так, щоб він був один на цих додаткових уроках. Там ви визначите його можливості й складете програму занять. Я навіть не уявляю, як ти, Ніку, все це будеш встигати. Зонколане, я сподіваюся, з Магістром Квітою Лоре ти вже домовився про особливу увагу до Ніка на заняттях з магії Води. Тим більше, що для всіх вона у нього буде головною.

— Так, звичайно. Я вже з нею поговорив. Все буде добре, — відповів Зонколан.

— Хвилиночку, добродії, — втрутився в розмову Атавхаї. — Що за несправедливість! Завантажили його на повну, а мені що залишиться? Ніку, ти чому їм не сказав про наші випробування?

— Атавхаї, ну що ще за випробування? — втомлено запитав Нуфо.

— Ви такі молодці, вже все вирішили! — демона вже було не зупинити. — Поки ми чекали закінчення Ради, Нік пройшов випробування на здатність до магії мого факультету. І ось що я вам скажу: у нього хай і не талант, але непоганий відгук у некромантії. Тому міняйте ваші плани і виділіть мені час на заняття з Ніком. У мене й так лише два «інваліди» вчаться.

— Ще й тут здібності! Ніку, може ти не будеш більше випробування проходити, ну хоча б кілька найближчих років, треба спочатку з тим, що є, впоратися, — гірко пожартував Нуфо. — Добре, Атавхаї, знайдемо й тобі час на заняття, тим більше гарний некромант завжди потрібен. І не скаржся! Он Зонколан тобі сьогодні купив хлопця з Чорним Зерном. Тож тобі буде з ким займатися. Все. На сьогодні новин і рішень досить. Я вже втомився, а мені ще додому до себе добиратися. Директоре Хегане, я думаю, що ви зможете правильно організувати навчання нашого нового учня. І постарайтеся все зробити так, щоб у решти викладачів та учнів не виникало зайвих та непотрібних запитань.

— Не турбуйся, Нуфо, я завтра почну планувати заняття всіх учнів і приділю Ніку особливу увагу. Ти ж пам’ятаєш, у нас завтра ще Рада з приводу новин, які Нік приніс. Може, тобі краще залишитися на ніч у мене в гостях, щоб не витрачати час на дорогу?

— Прекрасна ідея, Хегане! Із задоволенням скористаюся твоєю гостинністю. Ну, ніби на сьогодні все. Зонколане, ти вирішив питання з поселенням Ніка?

— Ображаєш, Нуфо. Все вирішив. Не турбуйся, — відповів Зонколан і потягнув Ніка до виходу з кабінету директора.

Вони вийшли і знову розтяглися нескінченні лабіринти коридорів Школи. Зонколан поспішав. Він хотів потрапити до себе додому відпочити. День у нього був так само довгий, важкий і нервовий, як у Ніка.

— Зонколане, почекай, — Нік зупинився і покликав Главу клану.

— Ніку, давай я тебе відведу до кімнати, а всі проблеми вирішимо завтра, — втомлено відповів Зонколан.

— Я розумію, що ти втомився і поспішаєш додому, але я за цілий день нічого не їв. Давай ти мене відведеш на кухню, а потім підеш до себе. А я вже якось сам доберуся до своєї кімнати, — наполегливо сказав Нік.

— Оце так! Я зовсім забув, що ти навіть не снідав. Я встиг пообідати з іншими Магістрами. Ти правий. Я тебе відведу на кухню. Там щось знайдемо тобі перекусити. Там завжди є чергові кухарі. Потім вони тобі покажуть дорогу до твоєї кімнати.

На щастя Ніка, шлях до кухні виявився короткий і вже через декілька хвилин він за запахом відчув, що наближається до бажаної їжі. Вони завернули за поворот і з ходу налетіли на людину. Нік не бачив, хто це був через широку спину Зонколана. Виглянувши, він побачив переляканого учня, який намагався нишком відступити від грізного Глави клану Драконів. Але це в нього виходило погано. Учень був великих розмірів і не стільки у висоту, як у ширину. Його велике тіло різко контрастувало з, на диво, приємним і навіть дитячим обличчям.

— Матотору, що ти тут робиш вночі? — громом серед тиші пролунав бас Зонколана. — Ти знову внадився на кухню за їжею. Ти колись лопнеш від переїдання!

— Пане Магістре, будь ласка, не карайте мене. Я більше не буду, — видавив із себе учень. — Я вже біжу до себе.

— Стій на місці, — вже тихіше продовжував Зонколан. — Ніку, знайомся. Ось ця безрозмірна і вічно голодна істота — учень нашого клану, Матотору. Він раніше нас прибув до Школи, щоб підготувати кімнати клану. Але, мабуть, він за цей час вже встиг ґрунтовно спустошити кухню. Ти хоч підготував все, про що ми говорили?

— Так, Магістре, я все зробив. Тільки зголоднів сильно… — на обличчі Матотору вже не було страху. Він зрозумів, що сьогодні його вже не каратимуть.

— Гаразд. У мене немає часу. Відведеш Ніка на кухню, щоб його погодували. А потім покажеш йому дорогу до його кімнати. Він буде жити в п’ятдесят сьомій. І взагалі будеш йому у всьому допомагати перший час. Ти все зрозумів?

— Звичайно, Магістре! Все зроблю!

— І дивись мені! Якщо ще раз мені поскаржаться, що ти вночі грабуєш кухню, покараю, — не дуже грізно й швидше для профілактики сказав Зонколан і вже зібрався йти, але зупинився, так, ніби щось пригадав.

— Ніку, зачекай. Трохи не забув. Ось ключ від твоєї кімнати. Покажеш Багукхану, він пропустить. Я його попередив про тебе, — сказав Зонколан і віддав Ніку дивної форми ключ. Розвернувся і швидко пішов геть.

— Ну що, давай знайомитися! — Нік простягнув учневі руку для вітання, чим немало збентежив того. Зрозумівши свою помилку, він швидко прибрав її, зробивши вигляд, що нічого не сталося. — Мене звати Нік. Я новий учень клану. Яке твоє ім’я, я вже знаю. Показуй дорогу на кухню, а то я з ранку нічого не їв.

— Гаразд, ходімо! — Матотору розслабився і вже почав поглядати на Ніка з цікавістю. — А скільки тобі років? Ти вибач, але я ще не бачив учнів твого віку.

— Ну, так вже вийшло. Мені сорок два роки. Майже старий, — відповів Нік і посміхнувся, згадавши всі зауваження з цього приводу, які він отримував від Ліни. — Давай вже підемо поїмо що-небудь. Бо я не лишень голодний, але і втомився. Дуже спати хочеться.

— Вибач. Та власне ось вона, кухня, — сказав товстун, відкриваючи двері. І як тільки голова Матотору зникла всередині, з кухні долинула лайка.

— Це знову ти! Ти ж тільки кілька хвилин тому пішов. Та ти зжер вже тижневий раціон учня. Коли ж ти лопнеш! — пролунало через двері.

— Клу, ти все не так зрозумів! Я б і радий ще трохи поїсти, але цього разу мене послав Магістр Зонколан. Треба нагодувати нового учня Школи, — примирливо сказав Матотору.

Після того, як немаленьке тільце учня повністю влізло в кухню, Нік зміг пробратися повз нього і зайти всередину. Перед товстуном стояв зовсім не схожий на кухаря молодий хлопець, досить скромної комплекції. Особливо це було помітно на фоні Матотору. Червоний від злості, він був готовий вигнати нахабу зі своєї кухні пристойним черпаком. Нік зрозумів, що пора втрутитися, а то доведеться вести нового знайомого ще й до лікаря.

— Доброї ночі, юначе! — сказав Нік, встаючи між черпаком і Матотору. — Вибачте за пізній візит, але, на жаль, мене затримали на Раді, а я зранку не їв. Мене звати Нік. І я новий учень цієї Школи.

— Ну тоді добре. Вибачте, — сказав кухар і опустив грізну зброю. — Мене звати Клу. Просто Матотору тільки що цілу годину тут наїдався. А я весь день на ногах. Вже й поспати пора хоч трохи. Скоро треба буде на сніданок заготовки робити.

— Я вас не затримаю на довго. Мені б перекусити щось швидко та прилягти, — сказав Нік і позіхнув. Спати вже хотілося навіть більше, ніж їсти.

— Що ж мені вам приготувати? — запитав Клу.

— Та нічого готувати особливо не треба. Шматок хліба, м’яса трохи, сиру та запити чимось. Я сподіваюся, що завтра наїмся більше.

— Може, все-таки щось приготувати? Я для того тут і чергую, щоб годувати учнів та викладачів, які пізно повертаються. Мені не важко.

— Не варто. Тільки те, що я попросив, — сказав Нік, щоб швидше відправитися спати.

— Як скажете. Я зараз швиденько все принесу з комори. Ви тільки прослідкуйте, аби цей товстий ненажера в каструлі не ліз.

Через пару хвилин Клу повернувся, несучи на таці все, що просили. Нік за цей час як мінімум три рази рятував каструлі від пустотливих рученят товстуна, і тим не менш той вже щось жував.

— Ніку, я зараз вам поставлю у залі, — сказав Клу.

— Послухай, Клу. Не мороч собі голову. Постав десь тут. Я швидко перекушу і ми підемо, — відмахнувся від пропозиції Нік.

Кухар зрадів, що його позбавили від зайвої біганини та поставив тацю прямо на плиту, що вже охолола. Нік підсунув стілець до плити і всівся, щоб повечеряти. За спиною влаштувався Матотору і його руки вже тягнулися до таці з їжею. Нік розвернувся й докірливо подивився на учня.

— Матотору, ще раз полізеш, зламаю руку, — з посмішкою сказав Нік. — І взагалі, відійди до дверей та не заважай мені їсти.

— Гарно ж ти, Ніку, починаєш навчання в Школі. А між іншим, я вже другий рік навчатимуся тут. А ти тільки перший день. Тож міг би бути більш люб’язним, — сказав товстун, але все-таки відійшов від плити до дверей.

— Гаразд, не ображайся. Не буду ламати тобі руку. Я ж не звір, — відповів Нік. І після паузи, розсміявшись, додав: — Так, лише палець зламаю. Ну, може два. Щоб запам’ятав надовго. Ну годі, жартую я. Слухай, Клу, я буду жувати, а ти, щоб я не заснув, розкажи, чому вибрав кухню, а не якесь інше ремесло.

— Ну, з цим все просто. Мої батьки шеф-кухарі у Школі. Тому я з дитинства кручусь на цій кухні. Хто з мене ще міг вирости, крім кухаря. Та й подобається мені готувати. Скоро назбираю грошей, здам іспити і поступлю в гільдію кухарів. Потім кілька років практики, отримаю Майстра і буду, як батьки. Може, навіть колись доросту, щоб готувати в королівському палаці.

— А що, бути кухарем в палаці краще, ніж тут, у Школі. Мені завжди здавалося, що від королів краще бути подалі. А то не сподобається їжа, то голову відрубати можуть, — промовив Нік, дожовуючи саморобний бутерброд.

— Та ні! Король у нас прекрасна людина. А готувати в палаці — це дуже почесно. Але туди беруть лише найкращих. Там такі бенкети бувають! Мені батько розповідав. Він там інколи допомагав кухарям, коли їхній шеф-повар хворів, — Клу аж почав ходити по кухні від збудження.

— Раз ти і так бігаєш, принеси мені щось попити.

— Вже біжу. Я вам соку наллю, — прокричав Клу, тікаючи в комору.

— Ніку, а можна і мені сік? — попросив Матотору. — Я б звичайно, з великим задоволенням келих винця доброго випив. Тут справді добротні вина. У нас в клановому замку таких немає.

— Так, не наглій! Сік — будь ласка. А ось вино — ні, — відповів Нік.

Клу приніс цілий графин соку. Виявилося, це чудовий апельсиновий сік або щось дуже на нього схоже. Нік з насолодою випив дві склянки і відкинувся на стільці. Сил встати у нього вже зовсім не залишилося. Поруч чулося веселе плямкання товстуна. Цей примудрився не тільки соку собі налити, але й залишки сиру та м’яса відправити собі до рота.

— Спасибі тобі, Клу! — сказав Нік, важко піднімаючи себе зі стільця. — Нам вже час йти. Матотору, досить їсти. Ходімо, покажеш мені дорогу до кімнати.

— Це тобі за турботу! — сказав Нік і простягнув кухарчуку золоту монету.

— Нічого собі! — вирвалося у товстуна й залишки м’яса полетіли з його рота на підлогу. — Та за такі гроші можна тиждень в пристойному шинку їсти.

— Це справді дуже багато, — з деяким острахом виговорив Клу. — Я і так повинен був вас нагодувати. Для цього я чергував сьогодні.

— Бери, бери. Вважай, що це невеликий внесок на твій іспит. Я людина тут нова і поки не дуже добре знайомий з вашою їжею, а поїсти люблю, тому буду приходити іноді до тебе вечорами перекусити. Домовилися?

— Завжди буду радий вас бачити! Матотору скаже вам, коли я буду чергувати, — відповів Клу та обережно взяв золотий у Ніка, ніби це був коштовний камінь.

— І ще, Клу, два прохання. Все, про що ми з тобою говорили і що тут відбувалося, нехай залишається нашою таємницею. І останнє — припини мені викати. Називай мене на ти. Згода?

— Згода! Добраніч, Ніку! Радий був познайомитися!

— І тобі добре виспатися, — сказав Нік і виштовхав Матотору з кухні. — А тепер веди мене в палати.

— Що? — перепитав товстун.

— Нічого! Давай веди швидше, а то я засну зараз по дорозі й будеш мене тягнути.

Очі злипалися, і знову дорога по коридорах приміщення злилася в один сірий проліт, але в голові майнула думка, що Школу треба обов’язково ретельно вивчити. Вони пройшли вже з десяток коридорів та переходів і вийшли у невеликий зал. Він був порожнім, тільки на протилежній стіні були великі двері, а поруч з нею дерев’яна конторка. Вони перетнули зал і підійшли до неї. Ніку це нагадало прохідну в гуртожитку або, скоріше, ресепшен в якомусь невеличкому готелі. За невисокою стійкою сидів старий, а у нього за спиною на стіні було багато відділень з номерами.

— А, це ти, Матотору. Вічно голодний юнак, — сказав старий. І хоч виглядав той досить підтягнуто і солідно, але Ніку здалося, що він може бути навіть старшим за Ліну. Голос у нього був тихим, суворим, але в той самий час дзвінким з мелодійним сріблястим відтінком. — Ось почнеться навчання, не буду тебе пускати так пізно на кухню. Ти ж знаєш, коли учні повинні бути у своїх кімнатах. Хто це з тобою?

— Багукхане, ти ж знаєш, що я не зможу заснути на порожній шлунок, — у відповідь пробурмотів Матотору. — А це наш новий учень. Він буде жити в п’ятдесят сьомій кімнаті. Ніку, покажи ключ від кімнати.

Нік простягнув старому ключ, який йому дав Зонколан. Той взяв його, мить покрутив у руках і повернув. Потім довго й пильно дивився на нового гостя.

— Так, пам’ятаю. Зонколан говорив мені про тебе. Нік Еліша Гаммел Крігер. Так, здається, твоє повне ім’я? Дай-но мені свою руку.

— Ніку, не давай. Кажуть, Багукхан може таким чином все про тебе дізнатися, — збоку прозвучало попередження від Матотору.

Нік на декілька секунд розгубився. Йому зовсім не хотілося, щоб старий вахтер дізнався про всі його секрети. Але Зонколан нічого не попереджав про старого вахтера і врешті-решт цікавість пересилила. «Ось і перевіримо, наскільки хороший захист поставив мені Гуру», — подумав Нік та простягнув руку. Старий узяв його долоню в свою і закрив очі. На диво, Ніку було навіть приємним дотик до руки вахтера. Від його долоні йшло легеньке тепло. Шкіра була вся в зморшках та трохи шорстка. Звичайна рука звичайного старого. Нік навіть трохи розслабився, але тут відчув легкий укол в голові. Багукхан явно намагався прочитати його думки. За першим пішов другий укол, більш болючий. Нік посміхнувся. Він зрозумів, що вахтер не зміг пробити захист, встановлений Вищим. Поки Багукхан пробував дізнатися все про Ніка, той у свою чергу уважно розглядав старого. «О! Подовжені гострі вуха, мигдалеподібна форма очей. Та тут явно присутня частина ельфійської крові», — зробив висновок Нік. Але були й інші невловимі дрібниці, що видавали у старому не зовсім людину. У цей момент старий відкрив очі, і Нік тепер точно зрозумів, що хтось із батьків Багукхана був ельфом.

— Ну що ж, Ніку, той, хто хотів сховати, сховав добре. Але я радий, що та, яка знайшла, все ще з нами, — сказав Багукхан, дивлячись у вічі Ніку. — А тепер ідіть спати. Пізно вже, а завтра рано вставати на заняття.

Нік хотів щось запитати у старого, але Матотору вже тягнув його за руку до дверей. Вони ввійшли в двері і потрапили в довгий коридор з безліччю дверей. «О, знову гуртожиток», — подумав Нік. Він почав приглядатися до номерів кімнат у пошуках свого, але товстун швидко йшов далі, не звертаючи уваги на номери.

— Ніку, ходімо швидше. Наші кімнати на третьому поверсі. Я живу в п’ятдесят третій, — на ходу пояснював Матотору. — Слухай, я щось не зрозумів, що тобі сказав Багукхан. Якась нісенітниця.

— Ну, що сказав, те й сказав. Хотів, щоб ми все розгадали, сказав би простіше. Довго нам ще йти? — змінив тему Нік. Йому було зрозуміло, що сказав старий, а ось іншим це не потрібно було знати.

Вони піднялися на третій поверх і зупинилися біля дверей кімнати з номером 57. Якби не номер, то, напевно, учні постійно плуталися б у дверях. Вони всі були до неподобства однакові. Нік відкрив двері ключем, але Матотору першим увійшов до кімнати. Він підійшов до стіни, запалив дві масляні лампи і в кімнаті стало світло. Нік увійшов та зупинився, щоб оглянути своє нове житло. Це була невелика проста кімната площею метрів п’ятнадцять. Односпальне ліжко під стіною, стіл, стілець, шафа, стелаж для книжок і одне вікно. Нічого зайвого і в той же час все, що потрібно для навчання. «Ех, сюди б телевізор, ноут з інтернетом, тоді б ця кімната нічим би не відрізнялася від тисяч таких самих у якомусь університеті», — подумав Нік. Посеред кімнати стояли його сумка і рюкзак.

— Слухай, Матотору, а о котрій годині тут підйом та початок занять? — запитав Нік.

— Піднімаються всі о сьомій ранку, потім о восьмій — сніданок, а о восьмій тридцять — початок занять. Не переживай, ти не проспиш. Годинник на Вежі розбудить навіть мертвого. Та й учень-куратор у кожному клані перевірить і розбудить всіх, хто не поспішає вставати. Цікаво, кого нам призначать цього року? Тому спи спокійно. Вранці поспати тобі не дадуть.

— Зрозуміло. Це зовсім сумно для мого способу життя. І ще — спасибі, що допоміг мені знайти дорогу до кімнати. Не гнівайся, якщо я тебе мучитиму питаннями про Школу. Я хоч і старий, але начебто першокласник тут.

— Без проблем. Завжди радий допомогти! — весело відповів товстун і пішов до своєї кімнати.

Двері за учнем закрилася. Нік розсіяно ще раз оглянув кімнату і зрозумів, що вже зовсім немає сил навіть розпаковувати речі. Він зняв одяг, кинув його на стілець, погасив обидва світильники і повалився на ліжко. День був занадто насиченим на події, нові знайомства та враження. Але тільки-но голова торкнулася подушки, сон миттєво вимкнув свідомість.

Глава 4

Металевий гуркіт розірвав сон та увірвався в голову. «Ну коли вже це прокляте будівництво у дворі закінчиться. Дайте ж поспати людині, — подумав Нік. — Треба встати і закрити вікно. Все-таки буде трохи тихіше», — крутилися думки. Насилу вдалося відкрити одне око. Над ним була сіра кам’яна стеля. Думки почали бігати в голові, розганяючи сон. «Де це я?» — сам себе запитав Нік. Відповіді не знайшлося. Довелося відкривати друге око та повертати голову, щоб озирнутися. Погляд вперся в дерев’яну шафу біля протилежної стіни, а потім повільно опустився вниз, де зупинився на сумці. «Блін. Це не сон. Я все-таки пішов у перший клас в Школу, хоча це скоріше перший курс інституту», — прийшла в голову думка. Скажений день та дуже пізнє засинання давало про себе знати. Голова лягла на місце, очі закрилися і темний спокій повернувся в голову. Щастя було недовгим. Не минуло й хвилини, як у двері знову постукали.

— Ніку, вставай. До сніданку залишилося півгодини. Ще треба привести себе в порядок та підготуватися до занять, — звучав з-за дверей наполегливий голос.

Переборовши сильне бажання послати учня-куратора куди подалі нецензурними словами, Нік почав ворушиться в ліжку.

— Я зрозумів. Скоро буду, — відповів він, не відкриваючи очей, хоча ноги вдалося звісити з ліжка.

Через кілька хвилин Нік зрозумів, що починає засинати сидячи, довелося докласти зусиль, щоб знову відкрити очі. Голова далі відмовлялася навіть робити вигляд напруженої розумової роботи. Добре, що і без цього руки та ноги виконували звичну ранкову роботу. Він автоматично натягнув штани, футболку, взув ноги в капці, взяв новий рушник та вийшов у коридор. Потрапив ніби в мурашник, повз нього бігали учні, частина одягнених прямувала в бік сходів, частина сонних повільно рухалася в свої кімнати.

Нік приєднався до сонних зомбі і пішов до туалету. Кімната виявилася досить великою. Праворуч були ряди дерев’яних кабінок, а зліва місця для вмивання. «Все, як у якомусь туалеті на заправці, — подумав він. — Ось тільки немає дзеркал, умивальників та сушарок для рук». У кутку стояла велика бочка з водою, а поруч з десяток невеликих глечиків. Зміст кабінки змусив Ніка посміхнутися. Там навіть була якась подоба унітазу, правда, дерев’яна і без зливного бачка. Заміною останньому було відро з водою. Але найстрашніше, що в кабінці не виявилося звичайнісінького туалетного паперу. Ліна розповідала, що паперу робиться дуже мало і він дорогий. Очевидно, настільки, що в туалетах не використовується. Зате було ще одне відро з ароматною водою, якою він і скористався. Біля умивальника з’ясувалося, що відсутні зубна паста та щітка. Учні використовували невелику дерев’яну паличку і полоскали рот ароматною настоянкою з трав. Дряпати зуби деревинкою Ніку зовсім не хотілося, тому він тільки прополоскав рот настоянкою та вмився. Вода була прохолодною, якщо не сказати холодною, зате в голові нарешті прокинулися думки.

Часу розбирати рюкзак не було, він одягнув те, в чому був напередодні, та відправився шукати їдальню. Добре, що по дорозі траплялися такі ж любителі поспати, прилаштувавшись за парочкою, йому вдалося дістатися на сніданок.

Їдальня виявилася великим залом, який дуже нагадував ресторан в якомусь готелі. Правда, столи були на шість-сім чоловік, більш масивні, дерев’яні. Це для учнів. Окремо стояли столики для викладачів. Вони були менші, виконані більш витончено і покриті красивими скатертинами. Як у звичайній студентській їдальні, учні набирали собі їжу, а викладачам страви подавали офіціанти окремо.

— Ніку, йди до нас, — хтось гукнув його із залу. З-за столу, що стояв далеко, йому махав рукою Матотору. Він кивнув, даючи зрозуміти, що помітив і рушив вибирати їжу.

Не розбираючись у місцевих стравах, намагався брати те, що хоча б віддалено нагадувало йому їжу, яку він знав на Землі, шматок хліба, сир та м’ясо.

— Привіт, Матотору, — привітався вивантажуючи припаси на стіл. — О, і ти Касталатус тут. Ну, бачиш, все для тебе вчора добре закінчилося. А ти боявся.

— Здрастуй, Ніку. Я дуже радий. Правда, кажуть, що вибір Магістра Зонколана зчинив цілий скандал у Школі. Але я дуже радий, що ми з тобою будемо в одному клані, — відповів Касталатус.

За столом сидів ще один учень, дуже схожий на Касталатуса, такий же високий блондин, але виглядав більш дорослішим і серйознішим.

— Ой, мало не забув. Ніку, це Кавар Фундо, — спохватився невгамовний Матотору, вказуючи на сидячого поруч незнайомого учня. — Цього року він у нас в клані буде учнем-куратором.

— Ну, привіт, учень-куратор, — посміхнувся Нік. — Так це ти не дав мені спокійно поспати вранці. Я дуже сподіваюся, що тут не дуже вимогливо ставляться до відвідування занять, і ти час від часу будеш забувати стукати до мене в двері.

— Це мій обов’язок. І хоч я не в захваті від моїх нових обов’язків, але я змушений їх виконувати. Тож буду це робити сумлінно, — відповів серйозно юнак.

— Та добре роби. Я ж не проти. Але міг би старому робити невеликі поблажки, — знову пожартував Нік і взявся за їжу.

Він встиг лише пару раз відкусити саморобний бутерброд, як у повітрі задзвеніли срібні дзвіночки. Він не звернув на це ніякої уваги, хоча його сусіди по столу заклопотано вскочили.

— Давай швидше. Залишилося п’ять хвилин до початку занять, а нам треба ще заскочити в кімнати переодягнутися, — заторохтів Матотору, намагаючись витягнути його з-за столу.

— Може, ви мене тут кинете, а я потім скажу, що не знайшов дороги, так і висплюся, — пожартував Нік.

— Це абсолютно неможливо, — офіційно заявив Кавар Фундо, не зрозумівши жарту, — я як учень-куратор зобов’язаний всіх новачків вчасно доставити на перше заняття.

— Ух! Ти ж наш грізний начальник, — не зміг стриматися Нік. — Гаразд, веди нас. О, пунктуальний!

Вони побігли коридорами назад в житловий корпус. Навіть товстун, на диво, швидко мчав попереду всіх, очевидно страх покарання був сильний. Перевдягатися йому не було у що. Речі так і лежали не розібрані та не попрасовані в сумці. Взявши зі столу папку з кількома листами пергаменту та пару пір’їн для письма, Нік вийшов у коридор чекати куратора. Повз нього зграями проходили новачки з інших кланів зі своїми кураторами. Учні старших курсів не збивалися в групи, а статечно проходили повз, поглядаючи зверхньо на новеньких. Не минуло й хвилини, як до нього підійшли Гвелінор і Касталатус у супроводі учня-куратора. Вони віддали ключі від кімнат Багукхану та всі разом вирушили на перший урок.

У коридорі перед класом юрмилися нові учні з усіх кланів. На обличчях були радість, страх, збентеження. Новачки не знали, як себе вести, тому тулилися одне до одного по кланам. Розмов майже не було, тому в коридорі стояла гнітюча тиша очікування. Скрип дверей розірвав тишу, як вибух. З класу виглянула голова директора школи і посміхнулася.

— Ну що, учні, прошу на перший урок. Заходьте, сідайте, — запросив усіх Магістр Хеган.

Учні зайшли в клас та почали вибирати собі місця. Через те що учнів-кураторів з ними вже не було, то Гвелінор і Касталатус дивилися на Ніка як головного, чекаючи його рішення. Він не поспішав. Пропустивши учнів всіх інших кланів, він увійшов до класу, роздивився і вибрав для них місця за спинами інших учнів, які вже зайняли всі передні столи. Нік завжди любив сидіти ззаду, але зараз особливо сховатися не вдавалося. У класі було всього п’ятнадцять учнів. Директор зійшов на кафедру, почекав, поки всі заспокояться, та почав урок.

— Ну що ж, учні. Сьогодні починається ваше навчання в магічній Школі будинку Каса Альєнте. Це буде важкий шлях довжиною в чотири роки. Ті, хто буде лінуватися і погано займатися, можуть покинути школу достроково, проте я сподіваюся, що серед вас ледарів немає. На цьому занятті я трохи розповім вам про те, чому і як ви будете вчитися. Але спочатку хочу познайомитися з вами ближче та вручити кожному нагрудний знак учня Школи.

Він узяв зі столу список учнів, коробку зі знаками, витягнув один, роздивився і запросив першого учня.

— Знак учня клану Вільних. Оджи Гветал, прошу підійдіть до мене, — сказав урочисто директор.

Оджи підійшов до кафедри, отримав свій знак учня і з гордим виглядом повернувся на своє місце. Так по черзі всі отримали свої знаки. Останнім директор назвав ім’я Ніка. «Цього слід було очікувати», — подумав він та пішов до кафедри. За спиною чувся шум. Він не був присутній на урочистій церемонії представлення нових учнів, тому всі вперше бачили його. З боку Лисиць та Стовпів почулися насмішки та жарти на його адресу.

— Ану, тихіше, а то зараз почну карати, — гримнув Магістр Хеган, щоб заспокоїти учнів. — Ну що, Ніку, тобі напевно доведеться важче всіх. Сподіваюся, у тебе вистачить терпіння і бажання.

— Подивимося. На жаль, від моїх бажань вже мало що залежить, — відповів учень, взяв знак і пішов на своє місце.

Він сів на місце і мимоволі почав крутити в руках знак учня Школи. Як розповідав Зонколан, це повинна була бути проста прямокутна срібна пластина зі шпилькою та з цифрою, що позначає рік навчання в школі. Але кожен клан вирішив виділитися, тому на знаки тепер наносили не тільки цифру з роком навчання, але й позначення клану. На пластинці, що він крутив у руках, був вибитий срібний дракон, який в лапах тримав цифру один. Нік озирнувся і побачив, як інші учні теж розглядають свої знаки та обмінюються з іншими, щоб побачити зображення на них. Певно, така поведінка учнів була звичною для директора і він не робив зауважень, а дав усім досхочу задовольнити цікавість. Нік піддався загальній ейфорії і з задоволенням розглядав знаки. Так, на знаку учня клану Лисиць було вибито один язик полум’я, у Стовпів було все абсолютно просто — один стовп. У Роз — одна троянда, у Птахів — одне перо, і тільки Вільні виявилися вірні старим традиціям. На їх пластині була вибита лише цифра один.

— Ну що, всі намилувалися своїми новими іграшками? — повернув усіх до заняття директор. — Давайте продовжимо. Ці знаки ви всі повинні завжди носити на одязі, в першу чергу за межами Школи. Це дуже важливо для вашої безпеки. Пам’ятайте, що за свої вчинки, справи та навіть слова ви несете відповідальність не тільки перед нашою державою в особі його короля, але в першу чергу перед магічним Будинком Каса Альєнте. Ми намагаємося порушників карати самі, а вже потім його карає держава. Кожен з вас, будучи учнем або й магом, може звертатися по допомогу до будь-якої людини, чиновника або лицаря. Як тільки ви пред’явите свій знак та підтвердите, що є членом магічного Будинку, вам буде надана будь-яка поміч. Тому так важливо мати свій знак завжди при собі. Це вам зрозуміло?

— Зрозуміло, — відповів за всіх Нік. — Але ж такий знак може пред’явити будь-яка проста людина, не будучи магом. Ну, наприклад, неуважний чарівник загубив, а хтось знайшов.

— І таке буває. Тому, по-перше, не губіть їх, а по-друге, на кожен знак накладено заклинання. Потрапивши у ваші руки, вони частково з’єднуються з вами. У кожному місті, казармі, державній установі є маг, який, вимовивши певне заклинання, побачить, чи є ви учнем і чи пред’явлений вами знак ваш або чужий. За використання чужого людина буде суворо покарана. Отже, зі знаками розібралися. Тепер розповім про навчання. Пару найближчих тижнів будуть дуже насиченими. Зазвичай заняття в школі складаються з лекцій, практичних занять, індивідуальних занять з викладачами, самостійної підготовки, ну і, звичайно ж, з іспитів. На цьому тижні у вас будуть в основному тільки лекції та знайомство зі школою, але в кінці тижня вас чекає дуже важливий етап. Ви пройдете первинну ініціацію як маги. Це означає, що з цього моменту ви зможете виконувати прості заклинання. Наступний тиждень будете навчатися основам магічної справи і головному для кожного чаклуна — накопиченню магічної енергії, а також пройдете випробування на здібності до видів магії. Наприкінці другого тижня тим, хто не буде лінуватися, належить пройти повну ініціацію мага, яку з кожним з вас проведе наш Вищий. А далі все просто. Заняття, заняття і ще раз заняття. Після того, як ви пройдете всі випробування на магічні здібності, для кожного підготують індивідуальні плани занять. Звичайно, в цьому семестрі ви в основному займатиметеся цілою групою, але чим далі, тим більше буде індивідуальних занять за видами магії. І не забувайте: наприкінці пори підсумків, вас чекають іспити. Тому лінуватися не варто.

Директор зробив паузу, підійшов до столу та випив склянку води, щоб перепочити. Частина учнів, особливо допитливих, вже закінчували писати другий лист пергаменту. Листи перед Ніком залишалися абсолютно чистими.

— Отже, тепер трохи детальніше про те, чим ви будете займатися в найближчі пару днів, — продовжив директор. — Сьогодні на вас чекають дві лекції з основ магії, відпочинок і обід. А після обіду ви всі відправитеся на медичний огляд до наших лікарів. Завтра в першій половині дня знову лекції, після обіду знайомство зі Школою.

Він хотів продовжити розповідати, що чекає першокурсників ще на цьому тижні, але тут у повітрі пролунав срібний передзвін. Нарешті перерва. Цього разу дзвінок порадував Ніка набагато більше, ніж вранці.

— Перше заняття закінчилося. Перерва десять хвилин і продовжимо далі, — сказав директор та вийшов з класу.

Учні, як маленькі діти, схопилися з місць і радісно почали обмінюватися враженнями. Всіх переповнювали емоції та отримана інформація. Вони збилися групами й почали жваво обговорювати почуте. Нік вийшов в коридор розім’яти затерплі ноги, де одразу зіштовхнувся з магістром Зонколаном.

— Привіт, Ніку. Ти мені якраз і потрібен. Давай збирайся, нам треба одну термінову справу зробити. А то мені завтра їхати, а це невідкладно.

— Так у мене ж заняття скоро почнеться, — здивувався учень.

— Не хвилюйся. Це перші спільні заняття. З Хеганом я домовився. Ще одне. Касталатуса з собою захопи.

Він зайшов у клас, зібрав свої чисті аркуші в папку та покликав Касталатуса. Той теж здивувався такому розвитку подій, але, слухняно зібравшись, пішов з Ніком.

— Зараз забіжимо до вас у кімнати, візьмете свої документи і підемо до Законника, — сказав Зонколан, оглянувши їх.

Прийшли до житлового корпусу. Нік з Касталатусом вирушили в кімнати, а Зонколан залишився розмовляти з Багукханом. Учні швидко збігали за документами й вирушили слідом за Магістром довгими коридорами Школи. Магістр своїми великими кроками, здавалося б, йшов не поспішаючи, але учням доводилося підбігати, щоб встигнути за ним. Через п’ять хвилин такої погоні вони дісталися до адміністрації Школи. Нік вперше потрапив в цю частину, тому з цікавістю розглядав все навкруги. Написи на дверях кабінетів говорили самі за себе. Вони зупинилися біля дверей з написом Майстер Хедре Ловен Законник. За дверима хтось розмовляв. Бесіда перервалася, коли керівник клану, не постукавши, відчинив двері.

— А, ви обидва тут? Чудово, — сказав Зонколан, заходячи до кабінету, — швидше впораємося.

Він виштовхав перед собою учнів, які розгублено оглядалися на всі боки, не розуміючи, що від них хочуть.

— Ніку, Касталатусе, знайомтеся. Це, напевно, одні з найголовніших людей у Школі, — шумно продовжив магістр. — За столом сидить Майстер Хедре Ловен — Законник нашої Школи. Він оформляє всі документи, а також карає за провини. Його гість — це Майстер Анта, головний казначей. У його хлопців ви будете отримувати належну вам щотижневу стипендію. Також у нього можна зберігати гроші, коштовності і документи.

— А ці двоє, — вказав на Ніка і Касталатуса, — нові учні школи з мого клану.

— Ну, чудово Зонколане, — ліниво сказав Майстер Ловен. — Від нас що ти хочеш?

— Хедре, треба, щоб ти оформив договір про право на мага, — спокійно продовжив глава клану. — Тут така справа. Навчання учня Касталатуса сплачує не клан, а ось цей інший учень Нік Еліша. Якраз тут Анта. Він отримає та підтвердить оплату.

— Нічого собі. Такого я не пам’ятаю. Учень оплачує навчання іншого учня. Краще б він за себе заплатив, а не належав клану, — здивовано промовив Законник.

— За себе він також сам оплатив. Він вільний член клану Срібних Драконів. Ось його документи, — сказав Зонколан і простягнув Ловену кілька аркушів.

— А це тобі має сподобатися, Майстре Анта, — з посмішкою продовжував Глава клану. І простягнув тому знайомі Ніку грошові розписки.

— Так, це мені подобається, — задоволено промовив скарбник, розглядаючи розписки. — Ніку, дай мені свої документи, щоб я переконався, що це твої гроші.

Учень простягнув Майстру Анта свою грамоту, що засвідчувала його особу, ту, яку йому дав Зонколан при першій зустрічі на Франі. Скарбник уважно прочитав грамоту, звірив її з розписками і передав її Законнику.

— У мене все правильно. Оплата внесена саме Ніком Елішою Гаммел Крігером, — сказав Анта, звертаючись до Ловена. Потім уважно подивився на Ніка й спитав: — Звідки такі величезні гроші у тебе, учню? Я начебто знаю всі багаті сім’ї в Тротсі.

— Я не з Тротса. Ще недавно я жив у Іриді. А гроші це спадок, який зараз став у нагоді, — спокійно відповів Нік. Легенду, яку йому придумав магістр, він вивчив добре.

— Зонколане, а як з підданством? — запитав Законник, коли почув відповідь.

— Все в порядку, — відповів Магістр і простягнув майстру Ловен ще один аркуш паперу. — Законник клану Драконів посвідчив заяву Ніка про відмову від підданства Іриди і прийняття підданства Тротса. Вчора я його завірив у королівського законника.

— Так, дійсно все гаразд, — підтвердив Ловен, кілька разів перечитавши документ. Ну добре, раз всі документи в порядку, то я зараз складу договір. Справа ця не швидка, тому ви двоє, — вказати він на учнів, — почекайте за дверима, біля мого кабінету. Вас покличуть. А ви двоє мені не заважайте, щоб я не наробив помилок, — сказав законник Зонколану і майстру Анта.

Учні вийшли з кабінету законника і всілися на лавці в коридорі. Нік, не виспавшись за ніч, почав дрімати. Але новий друг не дав йому цього зробити.

— Ніку, так це, виходить, ти мені оплатив навчання в Школі? — запитав він.

— Угу, — промимрив у відповідь Нік, не відкриваючи очей. Йому дуже не хотілося заглиблюватися в цю тему та й подрімати збирався.

— Але чому? Це ж величезні гроші, — не вгамовувався Касталатус.

— Ну ось так вирішив і сплатив. Я не можу тобі всього розповісти, але мені здалося, що так буде краще всім. Можливо, якось іншим разом я тобі докладніше поясню, — відповів Нік, все ще сподіваючись, що його залишать у спокої. — Тебе все одно викупив би якийсь із кланів. Швидше за все Лисиці. Мені не хотілося, щоб ти потрапив до їх загребущих рук. Некромант це не простий маг Повітря або Води. І взагалі. Не забивай собі голову дурницями. Вчися і все. Головне, нікому про це не розповідай. Будуть менше знати — буде всім краще. А зараз дай мені подрімати трохи. Я дуже пізно ліг і зараз відчуваю себе вареним.

Нік знову спробував розслабитися та подрімати. З кабінету час від часу чувся гучний голос Зонколана та сміх. Минуло хвилин десять і з-за дверей долинув крик Майстра Ловена:

— Так. Ви двоє мене вже дістали. Я вже третій раз починаю писати договір. Анта, давай йди до себе. Ти вже отримав оплату, йди радій поповненню скарбниці. А ти, Зонколане, йди подивися, як там твої учні, і дайте мені нарешті спокійно дописати договір.

Нік зрозумів, що поспати вже не вдасться. Двері відчинилися і в коридор вийшли Зонколан та Майстер Анта. Не дивлячись на крики Ловена, вони продовжували жартувати й сміятися. Скарбник рушив до себе в кабінет, який знаходився поруч по коридору, а Зонколан сів поряд з учнями.

— Магістре, напевно треба вам поговорили з Законником і Скарбником, щоб інформація про цей договір не поширювалася по Школі, — сказав Нік.

— Згоден. Нам зовсім не потрібно притягувати до тебе зайву увагу. Закінчимо з договором і обов’язково з ними поговорю. Хоча вони небалакучі хлопці. Вміють зберігати таємниці, але попередити все-таки варто, — відповів Голова клану. — До речі, хотів тобі сказати, що твоя інтуїція тебе не підвела. Сьогодні зранку мене вже дістали глави кланів Лисиць і Стовпів. Хотіли перекупити Касталатуса. Уявляєш, пропонували за нього тридцять тисяч. Але я послав їх. Тож тебе можна привітати з вдалою покупкою.

— Авжеж. Як на невільничому ринку. Тридцять срібних монет. Смішно, — сказав більше для себе Нік і продовжив: — Поки у нас є час, я ще хотів запитати про одну людину, яку зустрів вчора і з яким ви сьогодні розмовляли, доки ми з Касталатусом ходили в свої кімнати за документами.

— Ти маєш на увазі Багукхана?

— Так, його. Мені б дізнатися про нього більше, — сказав Нік.

— А чого це він тебе так зацікавив?

— Вчора вночі, коли ми поверталися з кухні в кімнати з Матотору, мені довелося з ним познайомитися. Чесно кажучи, він справив на мене сильне враження. Він взяв мене за руку та намагався покопатися в моїй голові.

— Зачекай, — зупинив його Зонколан і, повернувшись до другого учня, сказав: — Так, Касталатусе, ми з Ніком підемо пройдемося, а ти сиди тут. Якщо Майстер Ловен закінчить договір, покличеш нас. Ми будемо в залі за рогом. Пішли, Ніку.

Вони піднялися та пройшли в зал, щоб продовжити розмову без зайвих вух. Як тільки вони завернули за ріг, Зонколан почав розпитувати:

— Я зовсім про нього забув. Він дуже сильний маг думки. Може легко отримати будь-яку інформацію з твоєї голови. Що він зміг дізнатися?

— Думаю, що нічого особливо важливого і таємного, — заспокоїв Нік Магістра. — У мене є маленький подарунок від Гуру — надійний захист від проникнення в мій мозок. Але дещо він все-таки зміг відчути. Він сказав мені таку фразу: «Той, хто хотів сховати, сховав добре. Але я радий, що та яка знайшла, все ще з нами». Виходить, що він виявив захист Вищого та повну ініціацію і про Ліну теж дізнався.

— Це все, що він сказав? — запитав Зонколан.

— Це все. Але й це немало. Я сподіваюся, що в Школі більше немає інших таких самих проникливих магів? А то наші секрети дуже скоро можуть перестати бути секретами.

— На щастя, таких сильних магів Думки поблизу більше немає. Є ще придворний маг короля. Теж сильний в цій справі, але йому дуже далеко до Багукхана. Найсильнішою у цій царині за всі роки у нас була Ліна. Що ж ти мені про захист не сказав? Я вже перелякався. Але видно, Гуру тобі королівський подарунок зробив, раз Багукхан не зміг подолати його захист, — трохи заспокоївшись, сказав Глава клану.

— Гаразд, подарунки подарунками. Ти мені краще розкажи, хто такий цей Багукхан? І чому, якщо він такий сильний маг, то працює вахтером в учнівському корпусі? — вирішив дізнатися Нік.

— Боюся, що особливо багато я не зможу тобі про нього розповісти. Це найзагадковіша особистість у нас. Ніхто не знає, скільки йому років. Іноді мені здається, що він тут з часів створення Ордена. Будь-який чарівник тобі скаже, що з першого дня його перебування в школі Багукхан вже був там. Він набагато старше будь-кого з нині живих, навіть, більше того, в книгах-записах Школи його ім’я зустрічається ще багато сотень років тому. З часом всі стали його називати Хранителем. Він напевно міг би бути вічним Главою магічного Ордену Каса Альєнте або вічним директором цієї Школи, але ніколи не був ні тим ні іншим. Йому пропонували багато разів, навіть кілька разів при мені, весь час відмовлявся. Він міг би викладати, але теж цього не робить, щоправда з кращим учням, яких обирав сам, він займався особисто, зокрема і з Ліною. Часто в складних ситуаціях маги, військові і навіть королі зверталися за порадою до Багукхана. Це останні сорок років у нас спокійно, а до цього були періоди, коли країна та Магічний Орден десятиліттями воювали. І без його порад не обходилося. Але весь час він залишався на своєму місці, опікувався учнями школи і молодими магами. Крім сильного дарунка магії Думки він ще володіє кількома дивовижними здібностями, яких я не зустрічав ніколи. Він вміє створювати купол, через який не можуть проходити чари. Часто цю його властивість використовують при випробовуваннях на магічні здібності або при магічних поєдинках. Ще одне його вміння — може на час позбавляти людину здатності до чар, ніби перекриває потік сили в мага і не дає тому творити заклинання. Я знаю що у часи воєн його запрошували, коли треба було допитати полонених магів. Мабуть, більше нічого такого цікавого або важливого про нього розповісти я не можу, — закінчив свою розповідь Зонколан.

— Дивно, чому Ліна мені не розказала про нього, — здивувався Нік. — Вона розповідала про багатьох, з ким я мав зустрітися, але про нього ні слова. Треба буде запитати у неї при зустрічі.

Магістр щось хотів відповісти, але тут з-за рогу вискочив Касталатус і перебив його.

— Магістре, там Майстер Ловен закінчив договір та кличе вас до себе.

Вони всі повернулися в кабінет Законника Школи, щоб закінчити справу. Ніка змусили ретельно перечитати довгий договір, написаний на двох сторінках. Він все життя не любив читати договори, але в цей раз втекти від цього не вдалося. З договору він дізнався, що тепер володіє всіма майновими правами на Касталатуса до виплати їм внесеної суми. Зробити вільним бідолаху може в будь-який момент за своїм бажанням. Касталатуса теж змусили перечитати договір. Але було видно, що за радість потрапляння в Школу він міг би підписати ще більше кабальний документ.

— Ну що, ви обидва уважно прочитали договір? — офіційно запитав Майстер Ловен. І коли учні кивнули у відповідь, продовжив: — Тепер підписуйте. Спочатку ти, Ніку. Тепер ти, Касталатусе. Твоя черга, Зонколане, розписатися як свідок. Ну а я скріплю цей договір підписом та печаткою Школи.

Підписавши і поставивши печатку, Майстер Ловен простягнув Ніку договір. Учень не був упевнений у збереженні такого важливого документа, тому передав його на зберігання Зонколану. На душі було трохи бридко — огидно відчувати себе власником іншої людини.

— Так, ви двоє, бігом до себе в кімнати, залишите там свої документи, візьмете письмове приладдя і на третє заняття. А я зостануся, мені ще треба поговорити з Майстром Ловеном, — сказав суворо Зонколан та виштовхав учнів за двері.

Останнє на цей день заняття було першим з Загальної магії. Проводив його так само сам директор. Нові учні із захопленням ловили кожне слово викладача. Нік, навпаки, займався тільки тим, що боровся з бажанням поспати. Більшу частину того, що розповідав Магістр Хеган, він уже знав із занять з Ліною, тому листи для записів у нього залишалися чистими. Періодично він все-таки провалювався в напівдрімоту, за що отримав зауваження від директора. Але врешті-решт в голові прозвучали срібні передзвони, що сповістили про те, що муки на сьогодні закінчені.

Молодь обурювалася, що так швидко завершилися сьогодні заняття, а Нік вже крокував до себе. До обіду залишалося ще трохи часу, й він хотів відпочити, але не судилося. Відчинилися двері і в кімнату увірвався товстун Матотору, а з-за його спини визирав переляканий Касталатус, що не наважився зайти в кімнату.

— Господи, Матотору, що тобі від мене треба? — спитав він, не відриваючи голови від подушки.

— Ніку, вставай. Там обід скоро почнеться. Давай швидше, — скоромовкою проговорив товстун.

— А ти, бідний, без мене не міг ніяк впоратися з цим? — відповів Нік, намагаючись підняти своє тіло з ліжка.

— Ну ти чого? — образився учень. — Я ж бачив, що вранці ти не встиг нормально поїсти. Цього разу вирішив, що треба вчасно прийти й гарно наїстися.

— Гаразд, не ображайся. Спасибі, що зайшов. А то дійсно я б проспав обід, — глянув на не розібрані валізи і зрозумів, що переодягнутися не вийде. — Слухай, Матотору, а де тут можна речі попрасувати? А то мені якось набридло ходити в одному і тому ж четвертий день.

— Так треба віднести в господарську частину. Там виперуть, попрасують та занесуть до кімнати. Добре, що в Школі це роблять працівники господарської частини. Не треба самому возитися. Ти захопи з собою що треба, занесемо по дорозі, це поруч з їдальнею.

Нік швидко вибрав потрібні речі, взяв із собою пару монет, щоб заплатити, та вийшов у коридор, де вже згораючи від нетерпіння його чекали Матотору і Касталатус.

— Ну, пішли. Веди нас. О, вічно голодний товаришу! — пожартував Нік.

Він вже трохи краще орієнтувався в коридорах Школи, але все рівно сам не зміг би швидко знайти їдальню. Товстун жалісливим поглядом провів двері в їдальню та повів хлопців у госпблок. На щастя, він виявився зовсім не далеко. Вони спустилися в підвал і їх обдало гарячою парою від чанів з водою. Тут же знаходилися столи, на яких жінки прасували речі. Нік був не єдиним, хто вирішив скористатися допомогою, тому довелося навіть стати в чергу. Учні віддавали ганчіркові сумки з речами на прання і називали номер.

— Слухай, а що за номер вони називають? — запитав він у Матотору.

— Номер своєї кімнати. Після прання і прасування речі приносять та залишають біля кімнат. Ти, напевно, не помітив там на стіні спеціальні гачки для цього.

— Та вже зовсім з жиру біситеся ви тут. А що, самому прийти вже навіть ліньки? — зло запитав Нік.

— Вважається, що учнів та викладачів нічого не повинно відволікати від навчання. До речі, працювати в Школі дуже престижно і прибутково на будь-якій посаді. Сюди величезна черга бажаючих, а посади, навіть прачок, часто передаються у спадок, — здивувався Матотору обуренню новенького.

— Мені тільки попрасувати. Номер п’ятдесят сім. Будь ласка, якщо можна швидше, відносити не потрібно, я сам через півгодини заберу, — сказав Нік, передаючи речі, коли підійшла його черга.

Здорова жіночка, на вигляд років сорок, на мить відірвалася від аркуша, на якому записувала номери кімнат, і здивовано подивилася на нього.

— Ти що, новий учень? У нас багато роботи. За півгодини не встигнемо. Але через годину можемо принести до кімнати.

— Не потрібно. Я сам заберу. Дякую, — відповів він та помітив ще більше здивовані очі приймальниці.

«Ну й порядки тут. Слово подяки викликає у людей ступор», — подумав учень йдучи із пральні.

На превелику радість товстуна, вони нарешті дісталися до їдальні. Не дивлячись на страх перед незнайомими стравами, Нік все-таки вибрав собі повноцінний обід, запитуючи у Матотору про склад всіх страв. Виявилося, що більшість продуктів, які туди входили, були поширені на Землі, але смак страв був іншим. Напевно, різниця все-таки була. Їв не поспішаючи, бо вирішив після обіду одразу заскочити в пральню забрати речі, щоб потім не шукати дорогу.

— Слухай, Матотору, а чому учні їдять те, що пропонують, а викладачам приносять те, що вони замовляють?

— На те вони й викладачі. Їжа учнів входить у вартість навчання, а викладачі можуть їсти те саме, що й ми, або доплачувати і їм готуватимуть те, що вони хочуть. Більшість воліють доплатити та насолоджуватися улюбленими стравами, — промимрив у відповідь Матотору з повним ротом.

— А учні теж можуть доплачувати і замовляти їжу?

— Я навіть не знаю. Всі задоволені тим, як годують.

— Гаразд, дивлюся, ви тут надовго ще. Я піду сходжу в пральню заберу речі та повернуся за вами. Сподіваюся, Матотору, ти до того часу вже впораєшся з цією горою їжі, — сказав Нік і вийшов з їдальні.

Він швидко дійшов до госпблока, але його речі тільки почали прасувати, тож став осторонь і дивився, як молода дівчина зайнялася ними. Узявши футболку й джинси, вона довго розглядала їх з усіх боків, потім покликала старшу працівницю. Вони про щось перемовлялися, поглядаючи на Ніка, врешті підійшли до нього.

— Пробачте, — нерішуче промовила дівчина. — Але я ніколи раніше не бачила таких речей та не знаю, як їх прасувати, щоб не пошкодити.

— Нічого незвичного у прасуванні цих речей немає, — заспокоїв її учень. Він сам не знав, як відреагують речі на місцеві праски. — Прасуйте як зазвичай, тільки через вологий шматок тканини.

— Добре. Я намагатимуся швидко, щоб вас не затримувати, — зніяковіла дівчина та пішла виконувати свою роботу.

Обережно випрасувавши футболку, вона вже сміливіше і швидше впоралася з іншими речами. Розвісивши їх на вішалки, вона принесла їх Ніку.

— Дивовижні у вас речі, — сказала вона, простягаючи вішалки. — Я скільки тут працюю, ніколи таких не бачила. Тонкі та м’які. І кольори такі яскраві.

— Я просто з далеких місць приїхав. Тому й речі трохи інші у мене. Спасибі вам за роботу. Ось невелика подяка, — сказав Нік і простягнув дівчині пару срібних монет.

— Ну що ви, що ви, — збентежилася дівчина. — Це наша робота. Нам за неї добре Школа платить.

— Нічого. Це від мене невеличкий додаток. Як вас звати?

— Мене звуть Те Ма, — ще більше почервоніла дівчина.

— А мене звати Нік. От і познайомилися. Те Ма, у мене до вас буде маленьке прохання. Я живу в номері п’ятдесят сім. Ви не могли б особисто займатися моїми речами? Пранням і прасуванням. Ви самі бачили, що вони трохи не такі, як інший одяг, а мені вони дуже дорогі. Не хотілося, щоб їх зіпсували.

— Так, звичайно, Ніку. Я скажу приймальниці, щоб віддавала мені ваші речі.

— От і чудово. Ще раз спасибі вам, Те Ма. До побачення, — мовив він, чим ще більше збентежив дівчину.

Під обурені стогони Нік витягнув товстуна з-за столу і вони відправилися до себе в кімнати. Касталатус весь час був поруч. Ніку аж стало смішно через те, що вони скрізь пересувалися такою колоритною трійцею. Хороший обід та недосип вночі швидко вклав його в ліжко і занурив у солодкий сон. Напевно, він так і проспав би до ранку, якби його знову нахабно не розбудили стуком у двері. «Як же добре було на Землі. Вимкнув мобільний і все, ніхто тебе не знайде, не підніме. А тут стукають та стукають. А якщо б двері зробити м’якими? У що б вони тоді стукали?» — подумав Нік, встаючи з ліжка. Він відкрив двері і з подивом виявив за нею не галасливого Матотору, а тихого Касталатуса.

— Що сталося? Достойний продовжувач справи Шкільного дзвону, — видавив із себе Нік.

— Ти проспав медичний огляд. Вже практично всі нові учні пройшли його. Я думав, ти вже там, а потім зрозумів, що ти заснув після обіду. Ось і прибіг тебе попередити, — скоромовкою випалив Касталатус.

— От лихо. Невже я так довго спав? Треба таки завести собі будильник, а то завжди буду запізнюватися, — сказав собі учень. — Дякую. Молодець, що розбудив. Зачекай хвилину, я перевдягнуся, проведеш мене на огляд.

Він пошкодував, що перед оглядом не може нормально помитися, хоча з радістю одягнув чисту білизну й нові випрасувані речі, взяв заготовлені подарунки та відправився за Касталатусом до лікарів. Коли вони прибігли, учнів вже не було. Нік заглянув в приймальню лазарету, де проходив огляд. У кутку зали, біля столу стояла жінка, а навколо неї юрмилися з десяток учнів старших курсів. Він зайшов у зал і привітався.

— Що вам потрібно тут? — суворо запитала жінка.

— Та ось, на огляд прийшов, — відповів учень.

— Тебе не вчили приходити вчасно? Огляд вже закінчено, — сказала магеса й повернулася до учнів.

— Ну, може, вибачите старого? Пам’ять вже підводить, та й по коридорах бігати швидко не можу, — спробував пожартувати Нік, підходячи до групи учнів. Всі вже відволіклися та стежили за незвичайним учнем, який нахабним чином порушує всі правила Школи.

— Старий кажеш? Скільки ж тобі років, старий? — відреагувала магеса на жарт.

— Так уже сорок два набігло, — зображуючи старого, відповів Нік.

— Мені вже вісімдесят три. Хоча для учня першого року ти дійсно немолодий.

— Та невже? Ніколи не повірю. Виглядаєте ви максимум на сорок, — вирішив зробити комплімент.

— Що за грубі лестощі? — відповіла жінка. Але все-таки посміхнулася і трохи почервоніла.

— Що, були зайві гроші? Вирішив погратися в мага? — глузливо додала магеса, вважаючи, що порушник — багатий ледар, який не має магічного Зерна, а для розваги купив собі місце в Школі.

— Я настільки лінивий, що добровільно, навіть для розваги, ніколи б не ганьбився, йдучи в Школу разом з молоддю. Так вийшло. Знайшли Зерно, відправили до Школи, — відповів Нік. Його навіть трохи зачепило таке припущення.

— Добре. Ми оглянемо тебе, раз прийшов, — пом’якшала жінка, зацікавившись. — Всі вільні на сьогодні. Завтра підведемо підсумки сьогоднішнього вашого тестування. Полі і ти, Амалі, залишіться. Подивіться ще й цього новенького.

Всі учні вийшли, хоча було видно, що їм цікаво подивитися, чим все закінчиться. Залишилося дві дівчини. Одна зовсім молоденька, довга, сутула та незграбна. Друга, навпаки, виглядала старше, років на 25 і була дійсно красунею. Задивившись на неї, він проґавив, як магеса щось його запитувала. Їй довелося повторити голосніше, щоб він зрозумів запитання.

— Як тебе звуть, учню? — перепитала вона.

— А… — до нього дійшов нарешті зміст питання. Від відірвав погляд від молодої красуні, щоб відповісти. — Мене Нік. Нік Еліша Гаммел Крігер.

— Мене звуть Магістр Целмаліт. Надалі будь уважнішим. Давай роздягайся, — і, повернувшись до однієї з учениць, додала. — Полі, запиши, будь ласка, ім’я та вік учня й приготуйся першою його оглянути.

— Може, не варто бентежити молодих дівчат моїм старечим тілом? — пожартував Нік, знімаючи з себе одяг. — Вони все ж таки звикли бачити молоді красиві тіла, а тут я.

— Припини жартувати, — суворо сказала Целмаліт. — Вони майбутні лікарі і повинні дивитися не на тіло, а на його проблеми.

— Вони дівчата в першу чергу. Я сподіваюся, труси мені не треба знімати? — Не зміг утриматися від провокаційного питання. Подивившись на учениць, він помітив, що вони почервоніли від таких його зауважень.

— Негайно припини жартувати. Що це за білизна на тобі? Треба було залишити тобі штани. Сором який, — відповіла магеса, подивившись на нього. Він сам зрозумів, що для Франа його плавки дуже неприродно виглядають. — Гаразд, лягай на кушетку, старайся не рухатися та не розмовляти. Полі, починай обстеження.

Учень влігся зручніше на кушетку та став спостерігати за діями учениці. Вона промовила заклинання і навколо її долонь з’явилося невелике світіння. Проводячи руками над тілом, вона ніби сканувала його. Він зауважив, що дівчина не має великого досвіду в цьому, тому сильно хвилюється. Хотів її підбадьорити, але, згадавши заборону на розмови, лежав тихо, не заважаючи проводити над собою тести. Полі витратила на його обстеження хвилин десять, уважно прислухаючись до своїх відчуттів та перевіряючи, поверталася до вже пройдених ділянок тіла. Коли вона закінчила, магеса почали її розпитувати про результати. За словами молодої учениці, зі здоров’ям Ніка було майже все в порядку. Ніяких серйозних захворювань або відхилень вона не знайшла. Зауваження про зайву вагу не справило на Магістра враження, тому що це було видно при зовнішньому огляді. Целмаліт щось записала собі на аркуші та запросила другу ученицю для обстеження. Він знову замилувався молодою жінкою, коли та підійшла до нього.

— У мене є невелике прохання, — сказав Нік, підвівшись на кушетці.

— Що ти хотів? — запитала Магістр.

— Можна мене накрити простирадлом хоча б нижче пояса? А то гарні дівчата ходять тут навколо мене колами. Боюся, що моя реакція на це буде занадто помітною, — сказав він, знову змусивши почервоніти дівчат.

— Дійсно, вигляд у тебе досить непристойний, — погодилася керівниця. — Амалі, накрий, будь ласка, учня простирадлом. Йому буде спокійніше та й тебе відволікати не буде.

Дівчина виконала прохання, але при цьому почервоніла ще сильніше. Ніку стало трохи спокійніше за свою реакцію, він розслабився та смиренно дав себе просканувати. На цей раз процедура пройшла значно швидше. Було помітно, що Амалі більш досвідчена знахарка, вона майже не зупинялася і не поверталася, рухи були точні й упевнені. Її результат більше здивував.

— У учня проблеми з головою. Іноді бувають болі. Але зараз стан непоганий, хоча плями ще є. Невеликі проблеми з серцем і шлунком. Проблеми з ногами, особливо з колінами, але це, напевно, через надмірну вагу, — підбила підсумок Амалі. — Що я ще помітила… Мені здається, що є магічний вплив на організм. Хтось недавно лікував його. Дуже тонко, я змогла лише тіні вловити. А що робили і хто, я не можу визначити.

— Ніку, тебе недавно лікував маг-цілитель? — запитала Магістр.

— Було діло. Так що Амалі не помилилася.

— Добре Амалі. Молодець. Зараз я перевірю сама. Подивимося, чи все ти помітила, — сказала Целмаліт та підійшла до кушетки.

Він очікував такої ж процедури у виконанні магеси, але все було трохи по-іншому. Вона закрила очі, зосередилася і промовила заклинання. З її рук потекло синє сяйво, яке огорнуло учня, ніби кокон. Магістр не водила руками над тілом. Вона не рухалася взагалі, а просто сканувала все тіло відразу магічним сяйвом. Як тільки одна ділянка тіла вивчалася, сяйво там пропадало. Через пару хвилин все сяйво зникло, а магеса задоволено відкрила очі. «Оце так. Не треба ні рентгена, ні МРТ, ні УЗД. Іноді магія все-таки сильніша за науку і техніку», — подумав Нік.

— Амалі, більш менш добре. Пропустила пісок у нирках, щоправда там тільки залишки. Хтось добре почистив. Дійсно, хтось чудово попрацював над твоїм організмом, Ніку. Це мав бути дуже сильний маг, свою роботу зміг майже повністю приховати. Я й не знаю, хто б це міг бути. Навіть я так тонко не змогла б зробити. Дуже цікаво. Учню, ти можеш назвати ім’я мага, який тебе лікував? — запитала Целмаліт.

— На жаль, я не можу сказати. Мене просили зберегти це в таємниці, — відповів він, встаючи з кушетки.

— Я не знаю, чому це повинно бути таємницею. Мені неприємно це чути. Я думала, що знаю всіх сильних магів-цілителів, тим більше що майже всіх їх я навчала, — розлютилася магеса. — Ніку, ти можеш одягатися та йти до себе.

— Магістре, вибачте мені. Чи можу поговорити з вами наодинці? — попросив він, натягуючи штани. — Може, тоді я зможу відповісти на ваші запитання.

— Що за дурні таємниці, учню? — фиркнула магеса, але, мабуть, цікавість виявилася сильнішою. — Добре, дівчата, можете йти. Завтра обговоримо ваше тестування.

Учениці обурено подивилися на Ніка. Не дивлячись на видиму стриманість, вони все одно залишалися дівчатами, яким було цікаво. А тут їх позбавляли можливості дізнатися таємницю. Витримавши спопеляючі погляди, він одягнувся, зачекав, поки учениці вийдуть із залу, і взяв невеликий пакунок, який приніс з собою.

— У мене є для вас невеликий подарунок. Поки не скажу від кого. Спершу лист для вас. Прочитайте. Я не знаю, що там написано. Але велике прохання, все, що ви з листа дізнаєтеся, збережіть в таємниці, — сказав і простягнув листа магесі.

— Які страшні таємниці. Може, мені краще не читати цього листа? — відповіла Целмаліт.

— Можете не читати. Якщо вас потім не мучитиме цікавість, хто так акуратно попрацював над моїм організмом, — посміхнувся Нік.

Він знав, що цікавість все-таки пересилить. Вона взяла пакет, розгорнула його та дістала лист. Він був довший, ніж такий самий лист, адресований Атавхаю, та й реакція на нього була трохи інша. Якщо демон стрибав від радості, то Целмаліт почала плакати. Нік дуже не любив, коли жінки плакали. Він не знав, що робити і як зарадити, тому трохи зніяковіло стояв, чекаючи, що скаже знахарка.

— Ти ж, звичайно, не скажеш, де вона? — запитала Целмаліт, трохи заспокоївшись.

— Звичайно ж, ні, — відповів учень. — Це для її ж безпеки. Так буде краще для всіх. Але якщо все буде добре, то, можливо, я зможу передати їй від вас лист у відповідь.

— Спасибі, Ніку. Вона просить долікувати тебе та змушувати займатися фізичним навантаженням, щоб скинути зайву вагу. Я все зроблю. А ще просить тебе оберігати. Від чого? Для тебе існує небезпека тут в Школі?

— Поки що ні. Але думаю, що через деякий час все може змінитися, не лише для мене, але й для всіх, — сказав Нік та простягнув магесі пакет. — Там маленькі подарунки. Вибирав на її прохання, тому не судіть суворо.

Целмаліт відкрила пакет повністю і побачила косметику, яку купив Нік для неї, готуючись до від’їзду.

— Думаю, ви самі розберетеся, що для чого тут. Але я змушений повторити. Про вміст, так само як і про лист, краще нікому не розповідати. Коли щось закінчиться, то флакони і коробочки потрібно ретельно знищити. Лист необхідно спалити, — нагадав Нік. — Я, мабуть, піду. І так затримав вас своїм запізненням, тим паче вечеря скоро.

— Так, звичайно. Можеш іти. Ще раз дякую за таку новину. Я обов’язково виконаю все, що вона мене просила, — сказала магеса і тепло посміхнулася.

— Ну, можна без фізичних навантажень. Мені хоча б до навчання звикнути треба, — жартома попросив Нік.

— Навіть не сподівайся, — почув уже за дверима.

У коридорі на лаві сидів Касталатус і чекав.

— А ти чому тут сидиш, а не в себе в кімнаті?

— Тебе чекаю, — просто відповів учень.

— Навіщо?

— А що мені там робити?

— Ну, познайомився б з іншими учнями. Пора вливатися в колектив. Зрештою, є Матотору.

— Та вони всі шарахаються від мене і шепочуться за спиною. Ніби я чудовисько. А Матотору тільки про їжу може говорити та весь час мене на кухню тягне, — поскаржився Касталатус.

— Зрозуміло. Ну, пішли. Думаю, що наш ненаситний друг нас вже чекає, щоб на вечерю потягти, — посміхнувся Нік, і вони відправилися в житловий корпус.

Вечір пройшов спокійно та приємно. Вони не поспішаючи повечеряли, чекаючи, поки Матотору з’їсть три порції і вирушили по кімнатах. Нік спокійно розібрав валізу і рюкзак, розклав всі речі та раніше ліг спати, щоб зранку було легше вставати.

Ранок, добре виспавшись, Нік зустрів бадьорим та веселим. Він потроху починав звикати до розпорядку дня в Школі. Подлубавшись в зубах дерев’яною паличкою, вмившись прохолодною водою з бочки та швидко поснідавши, він разом з усіма перволітками відправився на заняття. Новачки насторожено поставилися до нього і Касталатуса, тому знайти нових друзів поки не виходило. Навіть учень з їх клану Гвелінор весь час проводив з іншими новачками, намагаючись триматися від них подалі. Ніка це навіть влаштовувало. Спочатку треба було самому прижитися в новому світі, роздивитися, а потім заводити друзів.

Заняття в цей день були продовженням вчорашніх. Директор розповідав про загальні принципи магії, основи і методи її використання. Всю суть цих лекцій Нік вже знав від Ліни, тому слухав в піввуха, нічого не записуючи. Він навіть хотів написати кілька думок, але, спробувавши писати пером і чорнилом, швидко зрозумів, що з писанням у нього будуть проблеми. В комп’ютерну епоху, набору тексту на клавіатурі, він звичайною кульковою ручкою писати практично розучився. Навіть заповнення бланку квитанції на оплату комунальних платежів було для нього проблемою. А тут не тільки писати треба багато, ще й незвичним йому способом. Спроба записати на занятті кілька слів закінчилася окремими буквами, подряпинами і чорнильними плямами по всьому пергаменту. Магістр Хеган, побачивши таку «красу», зробив йому зауваження. «Треба буде обов’язково потренуватися. Бо далі треба буде записувати важливі речі, а я як каліка», — подумав Нік. Вже до початку третього заняття він насилу стримував позіхання і бажання заснути. Монотонний голос директора окремими уривками пробивався в голову і тільки срібний передзвін, який означав закінчення занять, зміг його розбудити. Він радісно вже зібрався йти, коли директор попросив його затриматися.

— Ніку, мені дуже не подобається твоє ставлення до навчання, — невдоволено почав Магістр Хеган. — Ти абсолютно не слухаєш матеріал, нічого не записуєш, а на третьому занятті так взагалі майже спав.

— Пробачте, будь ласка, Магістре, — зробив жалісливий вигляд учень. — Це не злий намір. Просто мені поки важко увійти в навчальний процес. Зрозумійте, ще пару тижнів тому я й не думав ставати магом. Моє навчання закінчилося більше двадцяти років тому. Я жив звичайним життям і мені зараз нелегко змушувати себе щось вчити. Як ви помітили, мені навіть письмо дається важко. Мені треба звикнути до думки, що я знову учень. Я обіцяю докласти всіх зусиль, щоб стати хорошим учнем. Тим більше що більшу частину матеріалу, що ви сьогодні викладали, мені розповідала Ліна. Я розумію, що це не виправдання, але прошу поставитися з розуміння до цієї ситуації.

— Ніку, я розумію, що тобі зараз нелегко. Але ти повинен пам’ятати, який дар ти отримав і скільки тобі треба займатися, щоб мати можливість правильно та в повній мірі його використовувати. А що буде далі, коли тобі треба буде займатися більше, за інших учнів? Адже їм доведеться вчити тільки один основний вид магії, тебе ж чекає навчання як мінімум за трьома основними та декількома другорядним видами. Це просто величезний обсяг занять.

— Скажу чесно — мене це тільки лякає. Я взагалі не хотів ставати магом. У мене було хороше, спокійне, розмірене, забезпечене життя і тільки доводи Ліни змусили мене змінити все. Я й до тепер не до кінця впевнений, що зробив правильний вибір.

— Але ж у тебе унікальний дар, його не можна просто взяти та викинути, — здивувався таким словам директор.

— Я прожив сорок два роки, не знаючи про цей дар, тому для мене це, скоріше, не дар, а важкий тягар, що звалився несподівано. Думаю, що прекрасно зміг би і далі жити без здібностей мага, тому прошу поки не судіть мене занадто суворо. У мене раптово все змінилося в житті та ще й дуже кардинально. Ви навіть не уявляєте наскільки, — гірко посміхнувся Нік. — Мені треба час, щоб звикнути.

— Розумію. Я завжди тобі допоможу, якщо треба буде. Але якщо ті новини, які ти нам приніс, збудуться, то у нас дуже мало часу, щоб ти виріс в сильного мага. Пам’ятай це.

— На жаль, я пам’ятаю про це, — сказав сумно учень. — Це обтяжує мене ще більше. Занадто високі очікування у Ліни, Вищого, вас щодо мене. Я не впевнений, що зможу їх виправдати. Як я любив говорити раніше, поживемо — побачимо.

— Ти, головне, вір у себе. І все вийде, — спробував підбадьорити директор.

— Ще одна цитата з минулого. Та куди ж тепер я подінуся з підводного човна, — сказав він і посміхнувся.

— Не зрозумів? — перепитав Магістр.

— Та неважливо. Дякую за розуміння та підтримку, професоре. Можна я піду?

— Так-так, звичайно. Якщо потрібна буде допомога, обов’язково звертайся до мене, — сказав Хеган, відпускаючи учня.

Друга половина дня обіцяла бути більш цікавою. Для новачків мали проводити докладне ознайомлення зі Школою, щоб вони знали, де що знаходиться та не губилися в нескінченних коридорах. Таке заняття зустріли з великим ентузіазмом. Всі швидко пообідали та, не чекаючи призначеного часу, зібралися у дворі Школи в очікуванні цікавої екскурсії. На диво, Ніка теж охопив юнацький азарт бажання дізнатися більше про Школу. Раніше, подорожуючи Європою, він часто бував у старовинних замках, але вони скоріше навіювали на нього нудьгу своєю занедбаністю, відсталістю, старовиною. Але тут був величезний «живий» замок, в якому йому належало довго жити й вчитися.

Настав призначений час, але ніхто із викладачів так і не з’явився, зате прийшов учень-куратор Драконів Кавар Фундо.

— Увага, учні. Зараз я проведу вам ознайомчу екскурсію по території Школи, — сказав він голосно. — Будьте уважні та не відставайте від групи. Якщо виникнуть питання — задавайте. Знайте, чим краще ви запам’ятаєте, де що знаходиться на території Школи, тим менше вам доведеться бігати по коридорах і спізнюватися на заняття.

Очевидно викладачам, більшість, правда, з яких вже далеко не молоді, було лінь проводити екскурсії для новачків, тому прислали учня-куратора. Але з іншого боку, Нік навіть був радий, що екскурсоводом призначили цього фанатичного педанта. Він детально все розповість і не треба буде постійно питати дорогу або тягати всюди з собою товстуна.

— Для початку давайте вийдемо за межі школи, щоб скласти собі загальне уявлення про неї, — сказав Кавар, прямуючи до вхідних воріт. Коли вони вийшли і трохи віддалилися, він почав розповідь. — Отже зараз ми можемо бачити загальну панораму. З боку міста в Школу можна потрапити лише по одній цій дорозі і тільки через один вхід. Це було зроблено спеціально, щоб убезпечити її учнів. В останні декілька десятиліть у нас в країні мир і спокій, а до цього численні війни та повстання не раз приводили до облоги Школи. З гордістю можу сказати, що жодного разу за останні сто років вона не була взята. Як ви бачите, масивні ворота вбудовані в невелику цитадель, яка переходить в охоронну стіну і оточені двома вежами. Раніше в цитаделі жила охорона, та останні років двадцять загроз не було, тому охорону прибрали. Але працівники Школи підтримують там порядок, а два рази на рік сюди приходить невеликий гарнізон, щоб провести навчання з захисту від нападників. Для порядку при вході вдень і вночі чергують викладачі, працівники та учні старших років навчання. Хоча сама Школа знаходиться на невеликому пагорбі, проте для її безпеки вся територія оточена стіною. Тому таємно втекти вам буде непросто. Давайте підемо всередину і продовжимо.

— В принципі ніхто не забороняє учням виходити за межі, але треба повідомити викладача-куратора клану або учня-куратора, так само відзначитися у чергових на виході. Викладачі завжди повинні знати, де знаходяться їх учні, — продовжив розповідь Кавар. — Тепер ми перебуваємо на подвір'ї Школи. Тут проводяться великі урочисті заходи, коли їх неможливо провести у великій залі. Звідси ми можемо побачити всю Школу. Отже, прямо перед нами основна будівля навчального закладу. П’ять поверхів вгору та два під землею. Ліворуч і праворуч дві невеликі триповерхові будівлі, що з’єднані з основною будівлею замку переходами. Ліворуч адміністративна будівля. Там кабінети директора та інших служб. У тому числі казначейство, де ви щотижня будете отримувати стипендію. Вона не дуже велика, але все таки краще, ніж нічого. На першому і другому році навчання це по одному золотому на тиждень, а на третьому-четвертому — по два. Ці гроші зможете витрачати для купівлі одягу, різних побутових дрібниць, на прогулянки в місті чи просто збирати. Але не все так просто. Одним з покарань за погане навчання, за порушення дисципліни, за погану поведінку може бути позбавлення стипендії на тиждень або на місяць. Тому пам’ятайте про це. Так само в цій будівлі живуть робітники та співробітники школи. Будівля праворуч вже знайома вам всім зсередини. Це медичний блок. Там знаходиться наш лазарет та навчальні аудиторії факультету Медицини. Є серед вас учні зі срібним Зерном? Ага, бачу двоє. Але срібні, як відомо, діляться на дві групи: це маги Думки і маги Медицини. У кого буде схильність до лікарських чар, будуть займатися в цьому корпусі. Крім того, як ви можете бачити, зліва до основної будівлі прилягає вежа. У вежу ми сьогодні не підемо. Там у нас зали історії Школи, оглядовий майданчик і особисті покої директора. Оглядовий майданчик раніше використовували як місце спостереження для військової охорони, а зараз це місце відпочинку викладачів. Учням туди вхід заборонений. Гаразд, пішли далі, нам ще дуже багато чого треба оглянути.

Учні ланцюжком почали заходити в будівлю Школи. Нік йшов останнім. Йому зовсім не хотілося знову лізти в лабіринт кам’яних коридорів. Він зловив себе на думці, що за останні два дні це були перші півгодини на свіжому повітрі. Весь інший час він переміщувався виключно всередині будівлі Школи. «Треба з цим закінчувати, — подумав учень. — Як мінімум годину на день прогулянка, а то скоро перетворюся на крота».

— Ніку, ти всіх затримуєш, — почув він голос Кавара. — Продовжуємо вивчати Школу. Це головний хол, праворуч основний зал Школи. Ви всі там були при урочистому представленні. За основним залом розташовані приміщення кафедри Транспортників та магії Землі. Найголовніше, що там розташований Зал з порталом. Я думаю, більшість чули, що це таке. Вам про нього будуть детально розповідати на заняттях. Але саме в порталі відбувається повна ініціація учнів в маги самим Вищим. Вам всім скоро доведеться пройти цю процедуру. Повертаємося в центральний хол. Зліва від нього улюблене місце учнів. Це їдальня. Думаю, що туди всі вже добре дорогу вивчили. Далі за їдальнею кухня. Якщо думаєте, що це вас не стосується, то сильно помиляєтеся. Кухня — це одне з місць, куди відправляють учнів відбувати покарання за порушення, там завжди раді допомозі. Якщо не будете порушувати правила, не потрапите туди. Далі у нас госпблок. Тут багато дуже корисного для всіх жителів школи. Він знаходиться як на першому поверсі, так і на один поверх нижче. Перше, що для вас буде корисним, це пральня. Раз на тиждень можете тут поміняти свою постіль на чисту. Це відбувається на шостий день тижня. Крім того, сюди можете приносить на прання і прасування свої речі. У кожного з вас в кімнаті в шафі є спеціальні сумки для цього з номером кімнати на них. Ви приносите речі, називаєте номер кімнати, а пізніше вам принесуть їх чистими і випрасуваними до дверей ваших кімнат. Ось кімната чергового в госпблоці. Тут можна записати прохання, якщо у вас в кімнаті щось зламалося або треба замінити. Але не рекомендую щось ламати спеціально. Для тих, хто особливо відзначиться, вартість зламаних речей вираховують зі стипендії. Далі улюблені кімнати наших учениць, хоча деякі учні теж частенько там бувають. Там працюють майстри зачісок. Дівчата, будь ласка, не треба заглядати, буде вільний час — підете подивитеся. Ось наступний зал це для юнаків та чоловіків — тут у нас можна поголитися. Деякі це роблять у себе в кімнатах, деякі воліють ходити сюди. А є й такі, наприклад, як учні третього року, гноми. Вони ніколи не голяться, для них борода святе. Але більшість все-таки часто заглядають сюди до майстрів. Ну і останній зал на першому поверсі, ще одне місце частого відвідування дівчатами. Тут працюють кравці. Якщо вам щось треба пошити або полагодити одяг, то приходьте сюди. Зрозуміло, що кращі майстри з пошиття працюють у місті, але й тут можна пошити все, що потрібно. Ми закінчили вивчення першого поверху. Може у кого є питання? Ні? Це добре. Давайте повернемося тепер в головний хол, а звідти спустимося на нижні поверхи.

Всі пішли в хол. Дівчата перемовлялися між собою, напевно обговорюючи, коли відправляться на стрижку або за новим платтям, а юнаки бурхливо раділи тому, що не доведеться самим прати та прасувати речі. «Якісь балувані і зніжені виходять тут маги, — подумав Нік. — Як вони потім виживають, коли потрапляють в реальний світ? Хто їм соплі витирає? І головне, як вони збираються воювати, якщо доведеться?» Він йшов останнім, тому й учень-куратор, наздогнавши, пішов поряд з ним.

— Ну, як тобі школа? — запитав Кавар.

— Так я ось йшов і думав, а як живуть маги після закінчення Школи, якщо чотири роки за ними доглядають, як за малими дітьми? — висловив вголос Нік свої сумніви.

— Частина влаштовується в замки до багатіїв або лицарів і далі продовжують жити на всьому готовому, частина звикає жити, як нормальні люди, без опіки та допомоги. Але більшість, заробляючи непогані гроші магічним ремеслом, оточують себе розкішшю та зручностями, — відповів чесно куратор. — Давай наздоженемо інших, а то цей огляд ніколи не закінчиться.

— Продовжуємо ознайомлення зі Школою, — сказав Кавар, коли вони приєдналися до учнів, які зібралися в холі. — Давайте рухатися швидше, бо нам ще багато чого оглянути потрібно. Спускаємося на поверх нижче. Я вже говорив, що в Школі два нижніх — підземних поверхи. Перший повністю відданий господарським службам. Праворуч знаходяться майстерні та склади. Ліворуч сховища, зал видачі та лазня. У залі видачі ви можете отримати ті речі, які купите в місті і залишите в міському будинку Школи, якщо вам буде лінь їх нести самим. Лазня або терми зрозуміло для чого. Порядок користування нею наступний: учні миються безкоштовно на шостий день, коли будете міняти постіль. Викладачі — в перший і четвертий день тижня. У другій — усі бажаючі за плату, в п’ятий — працівники школи, а в третій і сьомий дні лазня не працює. Запам’ятали? День учнів шостий. Тепер спускаємося на другий нижній поверх. На ньому все абсолютно просто. Частина приміщень — навіть я не знаю для чого. А все, що вам треба знати, це ліва частина поверху. Тут розташовані класи, приміщення та лабораторії кафедри темних наук: Некромантії і Демонології. Ось серед нас є учень, який буде там займатися. Хоча, можливо, при випробуваннях ще у когось з вас будуть відгуки за цими напрямками магії. А тепер повертаємося та швиденько пробіжімося по верхніх поверхах.

Група почала підніматися нагору. Вже відчувалося, що всі трохи втомилися, хоча інтерес та цікавість все ще тримали учнів. Всі знову зібралися в центральному холі.

— Тут ми зупинимося, наверх підніматися не будемо. Я просто перерахую, що є на верхніх поверхах. Отже. Другий поверх вам частково вже знайомий. Праворуч житловий корпус для учнів. Хоча це, звичайно ж, не корпус, а тільки два поверхи. Зліва навчальна зона. Найважливіше, що є на цьому поверсі, — бібліотека, зали медитації та накопичення енергії, ізольовані зали для випробувань і магічних практик, а також класи для загальних занять. Третій поверх: праворуч житлова зона для учнів, ліворуч Кафедри магії Води і магії Рослин або, як її ще називають, друїдів. Ще вище. Четвертий поверх: житлова частина для викладачів, а ліворуч кафедри магії Вогню, Предметної магії чи магії артефактів та рунної магії. П’ятий поверх: також житлова зона для викладачів та кафедри магії Повітря, Думки і магії Гравітонів. Начебто все. Про вежу я вам вже розповідав. А тепер знову вийдемо на вулицю.

Нік думав, що вони знову вийдуть на подвір’я, але, на його подив, вони пішли в протилежний бік. Минувши двері, потрапили в довгий коридор, який вивів їх на внутрішню територію школи. Перед ними розкинувся величезний, майже нескінченний внутрішній двір.

— Ось ми й вийшли знову на вулицю, хоча все ще залишаємося у Школі, — продовжив екскурсію Кавар. Більшу частину магії неможливо застосувати, а тим більше вивчити в класах і залах, тому майже всі практичні заняття у вас будуть проходити тут. Подивіться ліворуч. Ви бачите велику двоповерхову будівлю. Це кафедра магії Тварин. Там у нас стайня. Якщо хтось захоче кататися на конях, може туди звертатися, правда, за це задоволення треба буде доглядати за тваринами. Далі за ним будівля кафедри Магічних істот. Усіх вас чекає піврічний курс вивчення магічних істот. Далі кафедра магії Рослин з прекрасним садом, лісом і теплицями з дивовижними рослинами. Тепер подивіться праворуч. Одноповерхова будівля з великою прилеглою територією це додатковий корпус кафедри магії Землі. Там також розташована кафедра Геомагів. Потрапити на ці кафедри ви можете як зсередини з першого поверху, так і ззовні. А тепер невелика прогулянка по внутрішній території школи. Я не буду детально розповідати про те, що тут розміщено. Ви зможете у вільний час все вивчити, та й надалі будете багато часу проводити тут на практичних заняттях. Найголовніше. Перед собою ви бачите головну алею. По ній можете пересуватися вільно, а ось сходити з неї потрібно обережно. Живоплотом відокремлені зони для занять різних кафедр, там же знаходяться малі корпуси для занять. Ви легко визначите, до яких кафедр відносяться ті чи інші ділянки. Але пам’ятайте, що практика в магічних заклинаннях часто буває небезпечна, тому не рекомендую гуляти в таких зонах без дозволу. Для простих прогулянок тут досить загальних місць, де не практикуються в магії. У Школі є ще кілька маленьких кафедр, про них ви дізнаєтеся вже під час навчання. Ось загалом і все, що я повинен був вам показати та розповісти про Школу. Якщо є питання — задавайте.

Кілька учениць кинулися до Кавара, щоб засипати його питаннями, але Нік стояв найближче до куратора і встиг першим.

— Каваре, а що це за гул постійний? У будівлі школи я його не чув, — запитав він.

— А, це море. Тут не дуже далеко до нього. Просто з-за дерев і захисної стіни його не видно. А ось з вікон четвертого поверху відкриваються чудові морські краєвиди, — відповів учень-куратор.

— Зрозумів. Це виходить, що викладачі вибрали собі відмінний вид з кімнат. Ех, шкода, у нас моря не видно, — сказав Нік. Він хотів задати ще якесь питання, але не встиг. Підбігли учні, перебиваючи один одного, почали допитувати куратора.

Зрозумівши, що зараз поставити питання не вийде, він відійшов убік. Ноги боліли. Непомітно екскурсія тривала більше двох годин. Погляд упав на плоский камінь біля стіни будівлі кафедри магії Землі. Зручно вмостившись, Нік закрив очі і розслабився. Він починав приймати і вживатися в новий, зовсім інший світ. Не за своїм бажанням, а за примхою долі.

Наступні декілька днів злилися в один своєю одноманітністю. До обіду заняття з основ магії, після обіду уроки медитації та підготовка до ініціації, а потім вільний час, у який Нік із задоволенням гуляв по території Школи, вивчаючи її. Внутрішній двір виявився величезною територією. Крім ділянок, на яких знаходилися зони практичних занять різних магічних кафедр, він виявив прекрасний сад, ліс та навіть невелику річку, яка перетинала територію школи і, очевидно, впадала море. Витративши чимало сил та часу, він таки дістався до стіни, яка захищала територію Школи. Задня її частина виглядала не менш велично, ніж передня. Правда, була дещо занедбана, заросла деревами та чагарниками і де-не-де почала тріскатися. Але все одно чотири метри суцільного каменю товщиною у півметра не могли не викликати захоплення. Чим ближче він підходив до краю території, тим виразніше чулося море. Здавалося, що воно зовсім поруч. «Треба буде якось пробратися в башту і оглянути всю територію Школи з висоти. Так буде простіше орієнтуватися», — подумав він.

Закінчувався четвертий день перебування Ніка в Школі. Він, як колись на Землі, за звичкою називав дні тижня. Ніяк не міг звикнути, що у днів немає назви, а тільки порядковий номер у тижні. Та й до відсутності назв місяців звикнути було важко. За сорок з гаком років земне літочислення, місяці, дні тижня, системи одиниць настільки міцно вросли у свідомість, що він автоматично перекладав все в звичні назви. На Франі, принаймні в Тротсі, місяців не було зовсім. Були пори. Вони трохи збігалися з земними порами року, але для Ніка такий відлік днів був незвичним. Рік був трохи коротше земного, всього в ньому було 350 днів, які ділилися нерівномірно на пори року. Перша — пора Початку. У звичній системі це був початок року. Тривала вона двадцять днів. У цей час в основному відпочивали, святкували, веселилися. Навчання в ці дні не було. Потім наставала пора Надій, що тривала сто днів. Порівняти її можна було б з весною. Наступна — пора Дарів. Вона теж триває сто днів. У цей період була ще одна перерва в навчанні, що тривала лише тридцять днів. Далі наступала пора Змін, ще сто днів. З її початком починається навчання в Школі, якраз зараз йшла саме вона. В результаті рік закінчується порою Підсумків. Триває тридцять днів. У цей період учнів очікують перші іспити та випробування. Ось такий нехитрий календар очікував тепер Ніка.

Перші чотири дні навчання були присвячені лекціям із загальної магії і основам магії. Нудні перші лекції змінювалися більш цікавими. Починалися введення в різні види магії і читати їх приходили викладачі з усяких кафедр. Але вже завтра новачків очікував новий етап. Всі вони повинні будуть пройти первинну ініціацію. Нік її пройшов вже, але заради збереження таємниці, все одно повинен буде проходити її разом з усіма.

Вранці, після сніданку, всі учні першого року зібралися в центральному холі в очікуванні подальших подій. Всі, крім Ніка, дуже хвилювалися. Навіть балакучі дівчата тихо стояли в очікуванні процедури первинної ініціації. До учнів вийшов директор Магістр Хеган з групою викладачів.

— Учні! Сьогодні настає новий етап у вашому житті і навчанні. Ви станете на сходинку ближче до звання Майстра магії. Первинна ініціація перетворює вас з простих людей в чарівників. Пам’ятайте, зворотної дороги немає, після цього ви вже ніколи не будете звичайними. Магія — це не тільки великий дар, але й велика ноша та відповідальність. Зараз я вас поділю на групи і кожна відправиться зі своїм викладачем проводити процедуру первинної ініціації.

Учнів швидко розділили на групи. Нік анітрохи не здивувався, коли поруч з ним залишився Касталатус, Гвелінтор і додалася дівчина з клану Роз Петал Ар Собр. Як виявилося, у неї теж було Зерно магії Води. А от вибір викладача, який повинен був ними займатися, Ніка відверто порадував. Це була Магістр Квіта Лоре. В нескінченній суєті перших днів він зовсім про неї забув, але зараз зрадів, що саме вона проводитиме ритуал.

— Добрий день, учні. Ніку, Гвелінторе і Касталатусе, ви мене вже знаєте. А вас, ученице, звуть Петал Ар Собр. Вірно? — запитала Квіта, звертаючись до дівчини. — Добре. Ви підете зі мною на процедуру первинної ініціації. Вона відбудеться на нашій кафедрі. А декого особливо попереджаю відразу. Жарти тут недоречні.

Нік задоволено посміхнувся, розуміючи, що останні слова були звернені тільки до нього. Решта і так були налякані, схвильовані та серйозно налаштовані. Квіта подивилася на задоволену пику Ніка, насупилася, розвернулася й мовчки повела учнів на кафедру магії Води. Піднявшись на третій поверх, вони пройшли кафедру чар Рослин, за ними починалися володіння магів Води. Минувши двері кафедри, Квіта зупинилася біля входу в один з навчально-практичних залів.

— Так. Першою процедуру пройде Петал. Решта сідайте тут та чекайте. Для особливо нахабних повторюю. Не шуміти і не заважати проводити процедуру, — суворо сказала Квіта, дивлячись на Ніка, чим розсмішила його ще більше.

Перелякана учениця зайшла в зал разом з Магістром, а троє учнів сіли на лавці біля залу і стали чекати.

— Слухай, Ніку, я розумію, чому тебе та Петал відправили до Магістра Квіти Лоре. Ну, мене теж зрозуміло. Я без Зерна. Все одно, хто проведе обряд. Але чому разом з нами відправили Касталатуса, зовсім незрозуміло, — запитав Гвелінтор, коли сидіти в тиші стало нестерпно.

— Та я й сам дивуюся. Може, Магістра Атавхаї немає на місці. Чи обряд первинної ініціації може провести будь-який Магістр. Так чому б не викладач-куратор? Тим більше що решта з побоюванням ставляться до дару Касталатуса, — відповів Нік.

— Ви знаєте, я вже й сам не радий цьому дару, — сумно сказав учень. — Як вдома від мене всі шарахалися, так само й тут. Ну, правда, вбити не хочуть, але намагаються триматися від мене подалі.

— Не переживай через це, — спробував заспокоїти друга Нік. — Ось пройдеш ініціацію, будеш займатися, станеш магом. А Некромантів хоч і бояться, але поважають усі, ще й роботи у них більше за інших. А коли познайомишся зі своїм викладачем, так взагалі героєм станеш.

— А ти знаєш, хто буде викладачем темної магії у мене? — пожвавішав Касталатус.

— Довелося познайомитися. Але поки розповідати не буду. Думаю, скоро ти сам з ним побачишся, — відповів Нік і хитро посміхнувся.

Пройшло десь півгодини. Двері в зал відчинилися і на порозі з’явилася Петал. Вона була задоволена та горда собою, посмішка не сходила з її вуст. Вона пройшла повз інших учнів, подивившись на них зверхньо. Неначе вона вже була справжнім магом, а вони ще ні.

— Гвелінторе, ти наступний, — сказала Магістр Лоре, визирнувши з класу.

Мабуть, процедура первинної ініціації для учнів без магічного Зерна була трохи коротшою, бо не минуло й хвилин двадцяти, як задоволений Гвелінтор вийшов із залу та помчав у житлову зону до інших учнів хвалитися.

— Нік Еліша. Заходь. — сказала Квіта, без особливої радості.

Нік увійшов до зали. Це була невелика кімната, зовсім без столів. Біля стіни стояли стільці, а посередині були розкладені мати. Стіни кімнати були голими, без будь-якого декору. Очевидно, тут проходили заняття з практичної магії. Вся підлога була прорізана каналами для відводу води, які збиралися біля стіни у спільний злив. Нік пройшов в центр кімнати та всівся на м’які мати.

— Чого ти туди сів? Сідай на стілець. Треба півгодини перечекати, щоб не викликати підозр, — сказала Квіта і сіла на один зі стільців біля стіни.

— Я теж радий тебе бачити, — з посмішкою відповів учень, залишаючись на матах. — Тут м’яко, а на дерев’яній лавці я вже насидівся. Дупа болить.

— Ніку, поводься пристойно. Ми ж, здається, домовилися про це у Зонколана, — парирувала Квіта, не бажаючи підтримувати жарти.

— А ти сьогодні чудово виглядаєш, — продовжував Нік гнути свою лінію, не звертаючи уваги на зауваження Квіти.

— Я так розумію, що ти не збираєшся вести себе нормально. Тоді мені доведеться попросити Зонколана і Магістра Хегана, щоб тебе перевели до іншого викладача, — сказала магеса.

— Квіто, я вже тобі і Зонколану казав, що мені до одного місця ваші правила. Що за дитячий садок? Я поважаю тебе як викладача, але це зовсім не заважає мені ставитися до тебе як до красивої жінки. Я не малолітній учень-юнак. Я старше за тебе, набагато більше побачив та дізнався в житті і ніхто не заборонить мені фліртувати з тобою. Хочеш ти цього чи ні.

Квіта нічого не відповіла на слова Ніка. Він дивився їй прямо в обличчя. Вона почервоніла чи то від злості, чи то від збентеження.

— Я здоровий чоловік. І нехай у вашій ієрархії я учень, але у своїй я вже сформована людина, яка багато чого досягла. Між іншим, у мене через вашу довбану магію вже три місяці не було сексу. І як я, по-твоєму, повинен дивитися на таких красивих жінок, як ти? — він побачив, як вона почервоніла ще дужче після цих слів і вирішив ще більше її дістати. — Хоча є один варіант, як мене позбутися. Точно. Мені треба познайомитися з якоюсь молодою вродливою дівчиною, тоді я залишу тебе в спокої. Може, порадиш когось? О! Між іншим, я вже запримітив одну таку на медичному факультеті. Вона мене оглядала. Ох, яка гарна молоденька штучка.

— Так значить я вже стара? — спалахнула Квіта.

Вона клацнула пальцями і на Ніка полився водоспад холодної води. Він не чекав такої реакції на свої слова, тому наковтався води, але, як мала дитина, радів та сміявся.

— Ух ти. А хтось не такий залізний, як хотів би здаватися, — витираючи обличчя і не перестаючи сміятися, сказав Нік. — Ти не стара. Ти дуже красива. Я радий, що ти ще хоч трохи відчуваєш себе жінкою. А воду можна було б теплою зробити. Ну як я в такому вигляді піду по Школі?

— Ти ще повинен будеш відвести Касталатуса до професора Атавхаї, — сказала Квіта, посміхаючись від вигляду Ніка, з якого струмками стікала вода. — Зонколан сказав, що ви вже знайомі.

— Та знайомі. Він раптом вирішив стати моєю турботливою матусею. Ось поскаржуся йому, що ти наді мною знущаєшся, не любиш мене і ображаєш, — Нік не переставав дражнити Квіту. — Будеш мати справу з величезною червоною матусею.

— Ой, образили маленького хлопчика. Ти ще заплач і матусі обов’язково пожалійся. Обов’язково! — несподівано для Ніка пожартувала у відповідь Квіта.

— Ой-ой-ой. Виявляється у когось навіть почуття гумору є, — продовжував сміятися Нік. — Ти не лякай мене так. А то такою ти мені все більше і більше подобаєшся. Я, бідний, закохаюся. А любити залізних, суворих та неприступних жінок небезпечно і шкідливо для мого здоров’я.

— Так ти виявляється не тільки нахабний і невихований, так ще й боягуз. Які слабкі герої у нас, — вже не приховуючи сміялася Квіта.

— Ось тобі смішно. Хоча мені дуже подобається, коли ти смієшся. Але я вже замерзаю зовсім. Вилила на мене холодної води. Могла б пожаліти. Гаразд, я зараз спробую це питання вирішити. Тільки прошу не лякайся та не обливай мене знову, — попередив учень.

Він вирішив зігрітися, повторивши заклинання первинного вогню. Після першого випробування магії Вогню, він кілька разів робив це під наглядом Ліни. Тому за себе він не переживав, він боявся тільки реакції Квіти на таке видовище. Він зійшов з матів і став на кам’яну підлогу, щоб нічого не пошкодити. Сконцентрувався, вклав магічну силу та промовив заклинання народження вогню «Дар А Тан». З долонь зірвалося жовте полум’я і розлилося по всьому тілу. Нік стояв посередині кімнати як смолоскип. Мокрий одяг почав швидко сохнути, а навколо нього, крім полум’я, утворилася хмара пари. Він не був упевнений в точності розрахунків з часом, тому, почекавши ще кілька секунд, обірвав заклинання. Полум’я зникло, не заподіявши йому ніякої шкоди. Одяг майже висох, та й сам Нік трохи зігрівся. Він подивився на Квіту та посміхнувся. Вона сиділа з величезними від жаху очима і руками прикривала рот, щоб не закричати.

— Ну ось. Так краще, — ніби нічого не сталося, сказав Нік. — Тепер можна до професора Атавхаї йти.

— Що це тільки що було? — ледве змогла видавити з себе перелякана Квіта. — Я мало не померла від страху.

— Сподіваюся, це ти за мене так переживала, — посміхнувся їй Нік.

— Ти дурень. Переді мною горить учень Школи. Ти хоча б попередив. Я таке вперше в житті бачила, — тремтячим голосом сказала Квіта, все ще перебуваючи в шоці.

— Ну, я ж попередив, що все буде добре, щоб ти не хвилювалася, — намагався заспокоїти її учень. — Ми з Ліною виявили це при першому випробуванні на види магії. Виявляється, мною створений вогонь не завдає мені шкоди. Я, правда, поки не знаю, чи завжди, але при народженні початкового Вогню точно не обпікає.

— Чому ти не зробив Вогонь своєю основної магією? Це просто величезний дар, — вона вже заспокоїлася і просто була вражена такою властивістю учня.

— Навіть не знаю. Вода теж мене добре слухалася, тому Ліна вирішила, що краще зробити основною магію Води, щоб не привертати зайвої уваги. Ніби нешкідливо та мило. А вогонь все-таки агресивна стихія, — серйозно відповів Нік, але все одно вирішив підколоти красуню та пожартував. — А може, Ліна все передбачала і зробила спеціально, щоб я тебе зустрів.

— О, Вищий. Ти невиправний. Давай ти сховаєш свої чоловічі бажання і залишишся просто учнем.

— Навіть не сподівайся, — відповів учень нахабно, дивлячись в її красиві очі. — Хоча, може, молода медичка буде більш прихильною до мене. Подивимося.

— Забирайся звідси. І не забудь відвести Касталатуса до професора Атавхаї на ініціацію, — сказала Квіта, виштовхуючи Ніка з класу.

Добре, що стіни класу були надійними і їх мила бесіда не стала надбанням громадськості. Касталатус все ще сидів на лавці та з відчуженістю чекав своєї долі.

— Ну що, Касталатусе, пішли. Відведу тебе до твого викладача на обряд ініціації, — сказав Нік і покрокував по коридору. — Давно хотів тебе запитати. Можна я буду тебе називати Каста? А то мені ліньки весь час говорити Касталатус.

— Звичайно, можна. Мене вдома часто так називали. Та й на роботі теж, — відповів Касталатус, наздоганяючи Ніка. — А чому обряд не провела Магістр Квіта Лоре?

— Ну, тому що ти у нас абсолютно особливий. Якщо обряд ініціації для магів Повітря або Вогню вона б змогла провести, то темні сили їй абсолютно непідвладні. А Магістр Атавхаї не дуже полюбляє гуляти по Школі, тож доведеться мені тебе до нього відвести.

— А чому ти мокрий? — після деякої паузи запитав Каста.

— Щось у тебе сьогодні багато запитань. Я ж маг Води. А це невеличкий побічний ефект від процесу ініціації, — відповів Нік, ховаючи посмішку.

Більше питань не було і через п’ять хвилин швидкого кроку вони опинилися перед дверима кафедри Темної магії. Касталатус помітно хвилювався. Нік постукав у величезні двері та почув знайомий рик у відповідь. Каста зблід і Ніку довелося його мало не силою заштовхувати в навчальний зал. Там було порожньо, але було чутно, як професор підходить до задніх дверей. Двері розчинилися і в отворі з’явилася фігура Магістра Атавхаї у всій красі. Касталатус став абсолютно білим, спробував видавити з себе крик, розвернувся та хотів вже бігти з класу. Нік встиг схопити учня за руку та насилу втримав на місці.

— Стій, Касте. Стій. Не бійся, це Магістр Атавхаї. Твій викладач, — він тримав друга за руку, бо той не переставав намагатися висмикнути її та втекти. У величезних блакитних очах застиг неймовірний страх, а з рота намагалися періодично вилітати слова, але виходили тільки уривки. — Спокійно. Спокійно. Все буде добре.

— Це ж демон, — зумів видавити переляканий Касталатус.

— Так, демон. Але він білий і пухнастий, — спробував пожартувати Нік. — Ну, не зовсім білий. Але добрий.

— Це хто тут такий сміливий, щоб до мене вриватися в клас? — прогарчав Атавхаї.

— Атавхаї, це я, Нік. Ти можеш не так голосно, бо аж вуха закладає, — попросив учень, намагаючись утримати Касталатуса, який поривався то втекти, то знепритомніти.

— А, це ти, Ніку. Заходь. Радий тебе бачити, — привітно сказав професор, хоча це теж мало відрізнялося від гарчання. Він спробував обійняти Ніка, але звисаючий напівпритомний Касталатус заважав це зробити.

— Ти чому не заходив до мене?

— Так закрутився. Перші заняття. Та й поки звик. Часу зовсім не було, — відповів учень.

— Хто це з тобою такий сміливий? — запитав демон та подивився в обличчя учня, що ледь не втрачав свідомість.

— Це Касталатус. Я тобі про нього говорив. Учень клану з Зерном Некроманта, — сказав Нік. Касталатус вже не намагався втекти, а просто стояв поруч, злякано дивлячись на професора. — Ось, привів. Треба, щоб ти виконав початкову ініціацію.

— Чудово. Це ми з задоволенням. А то ж ти знаєш, які слабкі учні у мене. Іноді навіть займатися з ними не хочеться. Ти, Ніку, сідай де хочеш, бажано подалі від нас. А ти. Як тебе там? Костелупусе, давай йдемо зі мною, — заметушився Магістр. Він відсунув кілька столів до стіни, щоб утворився досить великий вільний простір. — Так, ти почекай тут. Я зараз все підготую.

На відміну від Квіти, якій для обряду початкової ініціації треба було тільки вільне приміщення, Атавхаї лише на підготовку витратив не менше півгодини. Він накреслив на підлозі велике коло, всередині нього правильну перевернуту пентаграму, на кінцях променів якої він накреслив якісь символи, а зверху поставив різні предмети. Більшу частину цих предметів важко було назвати милими та приємними. Там була ємність з кров’ю, череп людини, чийсь ріг, жменя землі, жменя попелу. Нижнє з’єднання променів залишалося порожнім. Касталатус сидів, ніби лялька, чекаючи своєї долі. Після приготування Магістр підійшов до учня і почав його заспокоювати та готувати до обряду.

— Слухай мене уважно. Тобі нічого боятися. Це тільки початкова ініціація. Боляче тобі не буде. Якщо буде лячно, постарайся не ворушитися та нічого не робити. Твоє завдання сісти в центр пентаграми, заспокоїтися, закрити очі, викинути всі думки з голови і розслабитися. Ти побачиш чорну нитку, подумки за неї вхопишся — і вона тебе потягне. Не бійся та не відпускай. Загрожувати тобі нічого не буде. Я постараюся все зробити швидко. Коли почуєш мою команду відпускати, тоді відпустиш нитку. Ти все зрозумів?

— Так, — ледь чутно відповів переляканий учень.

— Ну, от і добре. Якщо готовий, то сідай в центрі пентаграми. Тільки ні в якому разі не зачіпай променів, — скомандував Атавхаї та підштовхнув Касталатуса всередину.

Учень всівся в центрі малюнка, закривши очі. Нік бачив, як він заспокоювався і врешті-решт дихання його стало рівним та впевненим. Демон посів останнє вільне місце в пентаграмі та почав читати заклинання. Нік за останній час звик, що заклинання були простими і короткими. Але зараз це було довге, а може це були декілька заклинань одразу. Після перших слів по лініях пентаграми почав розливатися вогонь. Коли вогонь обійшов всі лінії і замкнувся на демоні, той почав говорити заклинання ще голосніше. Але раптово його мова обірвалася та настала тиша. Спочатку нічого не відбувалося, так тривало кілька хвилин, а потім від ліній пентаграми почала підніматися темна тінь і накривати Касталатуса. Коли тінь майже повністю накрила учня, демон різко вимовив коротке заклинання. Темнота повністю огорнула Касталатуса, але в місці, де крила тіні зімкнулися, пройшла біла смуга. Минула хвилина або трохи більше, як здалося Ніку, і він почув слова Магістра.

— Відпускай нитку, — вимовив Атавхаї.

Кілька секунд нічого не відбувалося, але потім тінь над Касталатусом не просто розчинилася, а ніби лягла на учня та зникла, увійшовши у нього. Вогонь, який горів у лініях пентаграми, погас, і Магістр, зробивши крок, вийшов з кола. Нік подивився на Касталатуса. Той відкрив очі і просто сидів у центрі пентаграми. Страху в його очах більше не було.

— Ну, чого розсівся? — привів всіх до тями гучний голос професора. — Вставай та виходь з кола.

Касталатус підвівся, вже більш впевненими кроками вийшов з кола та відійшов від пентаграми. Нік підійшов, щоб привітати та підбадьорити друга.

— Ну от, а ти боявся. Все пройшло чудово. Ти як себе почуваєш? — запитав він.

— Прекрасно. Навіть страх кудись зник, — відповів той.

— Вітаю. Ти зробив перший крок до магії. Далі буде веселіше.

— Так, Касталатусе. От дали ж тобі ім’я. Бери за столом ганчірку і відро та хутко прибирай за собою.

— Мене можна називати просто Каста, — сказав учень і втік виконувати розпорядження викладача.

Атавхаї тим часом підсунув ближче до Ніка величезне викладацьке крісло і сів поруч.

— А в тебе як успіхи? — запитав він. — І до речі, ти чого весь мокрий?

— Та ось намагався пофліртувати з магістром Квітою Лоре. Але, напевно, не дуже вдало, — відповів Нік, трохи зніяковівши. Він сподівався, що Атавхаї не помітить його мокрого одягу.

— Ох і спритний же ти. Вибрав найкрасивішу, ну, за вашими людськими мірками. Тобі що, учениць молоденьких замало? — розсміявся професор.

— Та ну тебе. Старий я вже за молоденькими бігати. Я їм у батьки годжуся, — почервонів Нік. — От якщо не вийде з Квітою, тоді доведеться пошукати серед персоналу Школи або з учениць старших років.

— Ти б краще про навчання так думав, як ти на дівчат дивишся.

— Нікуди навчання не втече. Я боюся, що скоро мені його стільки привалить, що витиму. Голова зовсім не хоче думати, — поскаржився Нік.

— Ти кинь ці скарги. Ти ж знаєш, що не випадково сюди потрапив та не заради розваг, — покартав його Атавхаї.

— Та знаю я. Від цього тільки гірше стає. Гаразд, ми підемо вже. Он твій учень все прибрав, — сказав Нік, коли до них підійшов задоволений Касталатус.

— Слухай, може поки ви тут, давай проведемо для Касти тестування за видами магії? — загорівся викладач.

— Та ні. Сказали сьогодні тільки початкова ініціація. Тим більше що йому ще треба навчитися магічну енергію накопичувати. Без неї все одно не проведеш тестування. Та й обід вже скоро.

— Ти правий, — погодився демон. — А ти, Касте, щоб швиденько навчився накопичувати магічну силу і чекаю на тестуванні. Тепер можете йти.

Коли вони прийшли в житлову зону, всі новачки юрмилися в залі біля Багукхана. Вони, перебиваючи один одного, з захопленням розповідали про сьогоднішній ритуал. Стояв страшний гамір. Радість охопила навіть тих, хто не мав Зерна, вони все одно стали трохи магами і від цього гордість розпирала їх. Багукхан посміхався за своєю конторкою. Періодично до нього підбігав хтось з учнів, простягав руку і вислуховував якісь слова від Хранителя. Нік підійшов до стійки й мовчки спостерігав з боку за загальними веселощами. Навіть Касталатус миттєво влився в цю ейфорію. Ніхто вже не смикався від нього. Для них він став таким самим магом, як і вони, хоча трохи іншого, нехай і специфічного, напрямку. — все ще діти, — сказав Бакуган. — Просто іграшки отримали дуже серйозні.

— Так щороку? — запитав Нік.

— Щороку. Вони ж по суті ще діти. Перший тиждень без батьків, а вже майже маги, — з батьківським сумом сказав Хранитель.

— А хтось з учнів залишається в пам’яті? Адже за стільки років їх тут тисячі пройшли.

— Звичайно, залишаються. Коли бачиш їх кожен день, як вони ростуть, як дорослішають, як стають справжніми магами. Багато з них потім повертаються та викладають тут, але більшість стираються з пам’яті, як і в житті. Найяскравіші запам’ятовуються назавжди. Наприклад, як Непосидюче Шило. І Шило — це не ім’я, — посміхнувся старий своїм спогадам.

— А хто це, Непосидюче Шило? Жодного разу не чув це ім’я. Я, правда, мало про кого чув.

— Це вона потім стала Срібної Драконицею, а для мене вона назавжди залишилася Непосидючим Шилом.

— А якою вона була ученицею? — Нік зрозумів, про кого говорить Багукхан.

— А ось такою і була. Вічно непосидючою, жахливо цікавою, розумною, гострою на думку і на слово, ніби шило.

— Зараз вона зовсім інша. Трохи втомлена, але, як і колись, жива та мудра, — згадав Ліну. Минуло всього трохи більше тижня, а здавалося, що минули роки з їх останньої зустрічі. Події прискорювали відчуття часу.

Шум у залі затих. Нік навіть не помітив за розмовою та спогадами, як натхнені учні вирушили в їдальню обідати. Він залишився один з Багукханом.

— Дивно. Чомусь вона зовсім не розповідала про вас. Хоча, напевно, знала, що я вас тут зустріну, — здивувався Нік.

— Ну, хто я такий? Звичайний старий, який видає ключі від кімнат та доглядає за учнями, — хитро посміхнувся у відповідь старий.

— От нехай молодь так і думає, Хранителю, — у відповідь так само хитро посміхнувся учень.

— Ух ти! Це добре, що ти вмієш думати і хочеш пізнавати. Хоча заради простого учня та без нагальної потреби Дракониця не вилізла б зі своєї нори після стількох років самітництва. Та ще й повна ініціація. Тут без Гуру не обійшлося. Ну, розповідай, що вони передали Раді? — поставив у безвихідь учня Хранитель.

— І це простий старий, що видає ключі? — Нік намагався відійти від потрясіння, гарячково обмірковуючи, що можна розповісти Багукхану. — Цікаво, щось залишилося ще таємницею для вас?

— Вищий поставив хороший захист, тому дізнатися, хто ти такий насправді, я не можу. А ще мені поки незрозуміло, навіщо треба було проводити повну ініціацію і де Непосидюча знайшла портал. Але думаю, що ці таємниці колись перестануть бути секретом для мене. Так що ти передав Раді? — продовжував випитувати Хранитель.

— Дивно, що вам досі не розповіли. Та нічого особливого. Гуру десь розкопав, що Темні готують страшну війну, для цього будують великий портал, щоб перенести якихось істот або чудовиськ. А поки будують, Вогненні та Земляні зроблять велику частину брудної роботи за них. Прикінчать Тротс, ну і один одного. А Темні доб’ють переможця без особливих проблем. На будівництво їм потрібно близько двох років, — коротко передав суть інформації від Вищого. — Ніякої конкретики, але рекомендував готуватися.

— Цього рано чи пізно слід було очікувати, — сумно сказав Багукхан. — Аж надто ласим і легким шматком став Тротс. Це все, що ти повинен був передати Раді?

— Все, — трохи злукавив Нік. Він не знав, чи варто було говорити Хранителю про своє Зерно та про місію, яку на нього поклали Вищий і Ліна. Вирішив, що скаже пізніше, коли буде потреба в цьому.

— Ну, коли не хочеш більше мені нічого розповісти, то давай вирушай на обід, а то він скоро закінчиться і ти залишишся голодним, — знову хитро посміхнувся Багукхан.

— Я ось що хотів ще запитати, — згадав Нік. — Хранителю, а при великому бажанні, ви змогли б подолати захист Вищого?

— Ні, не зміг би. Але це не означає, що немає способу це зробити. Особливо у темних, — відповів Багукхан. — Все, давай біжи. Мені треба подумати.

На подив Ніка, після обіду їх чекав не відпочинок, а заняття. Учнів зібрали в невеликій кімнаті на першому поверсі Школи. Наскільки пам’ятав Нік з учорашньої екскурсії, це були приміщення Транспортників, а також поруч знаходився Зал з порталом. Кімната скоріше була схожа на спортзал для боротьби, а ніж на навчальну залу. Під стінами стояли зручні крісла, а центр кімнати був застелений м’якими матами. Новачки не наважилися сідати на мати, тому зайняли майже всі крісла. Коли продзвенів срібний передзвін, який позначав початок занять, в кімнату, не поспішаючи, увійшов маленький дідок. Він сильно мружився, оглядаючи учнів, які посхоплювалися з крісел та перелякано стояли біля стін кімнати. Потім заплющив очі і так з закритими очима пройшов в центр кімнати, де сів на підлогу. Ніку здалося, що з закритими очима він рухався навіть впевненіше, ніж з відкритими.

— Сідайте, учні. Я Магістр Весел. Керівник кафедри вивчення магічної сили. Ми з вами будемо займатися найнеобхіднішим для будь-якого чарівника. Це накопичення магічної енергії. Сьогодні ви пройшли початкову ініціацію. А це означає, що вже зараз ви можете створювати заклинання і дії. Але всі слова чи дії чародія ні до чого не призведуть, якщо він не вкладе в них магічну енергію, силу, ману, як її ще іноді називають. Навіть ті з вас, хто не має Зерна, з сьогоднішнього дня зможуть використовувати силу. Хоча і значно слабше, ніж повноцінні маги, але зможуть. І в першу чергу я звертаюся до них. У порівнянні з іншими вам буде важче. Не всі заклинання вам будуть під силу, але тільки від вас залежить, чи станете ви повноцінними чародіями або так і залишитеся простими людьми з можливістю маленьких магічних фокусів. Тільки наполеглива праця, постійна практика та розширення своїх можливостей з накопичення енергії зроблять вас магами. До речі, це стосується також володарів Зерен. Важка робота над собою. Тому що мало знати заклинання, потрібно мати достатньо сили, щоб його виконати. Кожен із чародіїв схожий на посудину, що містить силу. Для заклинань ви зможете використовувати тільки те, що є всередині вас. Навіть перебуваючи біля безкрайнього джерела сили, використовувати її ви зможете лише пропустивши через себе. Я спробую наочно пояснити, скільки в вас сили. Зараз, образно кажучи, ті з вас, хто не володіє Зерном, містять в собі сили завбільшки з ложку, і цього може вистачити в кращому випадку запалити свічку. Більша частина з вас вже зараз вміщує в себе горнятко сили. Після повної ініціації вони будуть вміщувати невеличку каструлю сили. Якщо будете наполегливо працювати, то до закінчення Школи розмір накопичуваної вами магічної сили дорівнюватиме приблизно відру. Сильні чародії все життя займаються і розширюють свої можливості щодо накопичення енергії. Для порівняння, Магістри можуть мати сили завбільшки декілька бочок. А що означає більша кількість енергії? Це можливість застосовувати більш сильні заклинання або багато заклинань. Але майстерність чарівника ще й у тому, щоб на заклинання витрачати якомога менше енергії. Ну, цьому ви буде вчитися на більш пізніх курсах. Отже, що ж таке магічна сила. Незважаючи на те, що я вже дуже і дуже багато років вивчаю природу сили, навіть я не можу вам відповісти на це питання. Це дар, даний нам Богами. Кожен з вас при обряді первинної ініціації вже занурився в океан сили, яка оточує нас. Але це тут у Школі, поблизу від джерела сили, її нескінченно багато. Але чим далі від джерела, тим менше сили навколо вас. Є місця, де її дуже мало, окремі крупини або зовсім немає. На наших заняттях ми навчимося підживлюватися енергією, накопичувати її і збирати, навіть коли її дуже мало. Сьогодні я не буду вас сильно мучити та довго затримувати, а тільки познайомлюсь з вами й подивлюся, які можливості є у вас. А з наступного тижня ми щодня будемо мати заняття з накопичення магічної сили. Щоб не тримати вас всіх, зробимо так. По одному ви будете сідати навпроти мене, називаєте ім’я, а я швидко буду переглядати вас, щоб дізнатися, скільки кому призначити занять. Ті, кого я перегляну, зможуть піти. Все зрозуміло?

Учні хором відповіли професору і вишикувалися в чергу для випробування. Нік ніколи не любив черг та великих натовпів, тому не піддавшись загальному настрою, залишився сидіти в м’якому зручному кріслі. Як завжди, всі перші місця в черзі зайняли учні клану Лисиць. В такому порядку вони і почали підходити до Магістра Весела.

— Мене звуть Харра, — сказав перший учень, сівши навпроти викладача.

— Ага. Бачу. Срібний. Сили дано тобі дуже небагато спочатку. Хочеш стати сильним магом, треба буде багато працювати, — промовив Магістр, подивившись на учня закритими очима. — Наступний.

— Ріттеріс Сани третій, — представився наступний учень з клану Лисиць.

— Так. Зерна немає. Сили поки теж практично немає. Слабкий відгук Вогню може бути. Як і всім — займатися і займатися. Наступний.

Потроху черга учнів зменшувалася і незабаром лише Нік залишився в кімнаті з професором. Він майже задрімав у зручному кріслі. «Ну ніяк не можна займатися після смачної їжі», — подумав він. Почувши повторний заклик викладача «Наступний», учень відкрив очі та зрозумів, що настала його черга йти на випробування.

— Мене звати Нік, — сказав він, сівши на матах навпроти магістра Весела.

— Ого! — несподівано вигукнув Магістр і, відкривши очі, подивився на учня.

— Що ж в мені такого дивного?

— Мало того що ви повністю ініційовані, молодий чоловіче, — сказав Весел. — Так ще й сили у вас, як у випускника Школи. І це на початку навчання. Дуже дивний випадок. Звідки ви взялися і хто вас знайшов?

— Ну, не такий я вже й молодий, — пожартував Нік. — Та й заслуги моєї в тому, що володію такою магічною силою, абсолютно немає. А знайшла мене Ліна Срібна Дракониця.

— Так вона ще жива? Це просто чудово! — здивувався викладач. Нік помітив, що радість від такої новини була щира. — Коли вона повернеться в Школу? Мені б дуже хотілося з нею побачитися.

— Вона не збирається повертатися в Тротс, — розчарував професора учень. — І в мене велике прохання до вас. Все, що ви побачили магічним зором, поки нехай буде таємницею для інших.

— Так, звичайно, — погодився Весел. — Але такий дар, як у вас, потрібно розвивати. Вам дано багато, але це не означає, що не треба над собою працювати.

— Я це чудово розумію, професоре, — сказав Нік. — Я обіцяю, що буду старанним учнем.

— Це добре. Я буду вам всіляко допомагати розвинути дар. Чекаю вас на наступному тижні на заняттях. А тепер можете йти.

У коридорі зібралися всі першачки, бурхливо обговорюючи весь сьогоднішній день та останнє випробування. Він не став привертати увагу, тихо пішов до себе в кімнату.

Незакриті штори на вікні і ранкове сонце розбудило його першими променями. Він лежав, не відкриваючи очей, намагаючись вгадати, скільки залишилося до підйому. Як же важко було звикати жити в цьому середньовіччі. На Землі час завжди був навколо: в наручних годинниках, мобілці, комп’ютері, телевізорі, на циферблаті в метро. А тут тільки удари Шкільного годинника та срібний передзвін визначали час і що кому робити. «Ось скільки зараз часу? — подумав Нік. — Треба буде обов’язково вирішити це питання з часом. Не можна весь час чекати бою годинника на вежі. Треба буде поговорити з Зонколаном. А потім замовити на Землі звичний годинник».

Сигналу шкільного годинника все ще не було. Ніку набридло лежати. Він піднявся, одягнувся та виглянув у вікно. За стінами Школи розкинувся ліс, який тільки в одному місці розрізався широкою дорогою. Він пошкодував, що вікна виходять не на протилежну сторону, тоді можна було б побачити не тільки ліс, але й океан. А з деяких вікон можна було бачити місто Оер, але всі вікна учнів дивилися на суцільний ліс. Сонце сильніше піднімалося і заливало кімнату. Сьогодні була субота. Нік для того, щоб не переплутати дні, називав їх, як на Землі. Добре, що тиждень на Франі так само мав сім днів. Як йому розповіли на шостий день тижня, учнів піднімали на годину пізніше, а на сьомий день, день відпочинку, можна було підніматися, коли хотілося. Хоча зазвичай субота була навчальним днем, нехай і скороченим, але в цю першу суботу після початку навчального року занять не було ні в кого. Всі займалися господарськими справами та влаштовувалися після приїзду у Школу. У Ніка на цей день було багато планів. Крім того що належало зробити учням першого року навчання, він запланував приємну пригоду на вечір, до якої слід було добре підготуватися.

Зазвучав дзвін годинника. Він ще кілька хвилин із задоволенням дивився на прекрасний світанок, на сонце, яке піднімалося з-за лісу. За дверима почулися кроки і розмови учнів, які поспішали у вбиральню вмиватися. Його трохи дратувало те, що доводилося займатися ранковими процедурами разом з іншими учнями. Все-таки окремі квартири на Землі створювали особистий простір і було важко відвикати від цієї зручності.

«Ось ще одне завдання, яке треба буде вирішити якомога швидше, — подумав він». В голові вже намалювався план, як це зробити, і, щоб не забути, Нік зробив позначки на аркуші пергаменту.

Мабуть, більшість студентів не проґавили можливості повалятися в ліжку довше. Шум в коридорі стих. Найзапекліші вже привели себе в порядок, а інші не поспішали. Тиша не була довгою, не минуло й п’яти хвилин, як у двері постукали. Нік анітрохи не здивувався, коли побачив на порозі солодку парочку Матотору і Касталатуса. Переміщення їхньої трійці по Школі вже почало викликати глузування з боку інших учнів. Нік був би радий і сам, тим більше що Школу він трохи вивчив та губився все рідше, але від цих двох було важко відв’язатися. До Касталатуса поки ще насторожено ставилися інші учні. Як виявилося, Матотору теж сильно недолюблювали учні, викладачі та працівники Школи. А учні старших курсів ще й частенько жорстоко жартували над ним, тому він був радий знайти собі компанію в особі Ніка і Касталатуса. Напевно, тільки йому іноді була обтяжливою їхня компанія, хоча часто він ловив себе на думці, що ці двоє все-таки скрашують початок його перебування у Школі.

— Вже треба бігти снідати, — протараторив товстун, коли Нік стомився слухати стукіт та відчинив двері.

— Привіт, хлопці. Ну чого такий поспіх, не переживай, Матотору, все не з’їдять. Це решті треба хвилюватися, що залишаться голодними, якщо прийдуть після тебе, — відповів він, замикаючи двері кімнати. — Ти мені краще розкажи, що ми повинні зробити сьогодні, щоб я свої плани підлаштував.

— Ну, сьогодні нічого складного і важкого, — почав розповідати товстун дорогою в їдальню. — Зазвичай шостий день першого тижня навчання — це господарський день. Спочатку всі біжать до скарбника, точніше до його співробітників, щоб отримати стипендію. У сьомий, вихідний день, всі їдуть в місто ці гроші витрачати. Потім треба встигнути віднести в прання білизну, потрапити до майстрів на гоління та стрижку, а після обіду купання в лазні, ну і вільний час. Найгірше, що тільки один день для всього цього і скрізь багато народу збирається, а старші завжди лізуть без черги.

Сніданок пройшов спокійно. Нік був зайнятий своїми думками, Касталатус, як завжди, був небагатослівний, а Матотору із задоволенням знищував їжу за себе і ще як мінімум за парочку інших учнів. Ніку треба було зустрітися з батьком кухарчука Клу, але він вирішив відкласти цю задачу до обіду. Він подумки складав план на сьогодні, але через безліч задумів і справ список загрозливо збільшувався та погрожував розвалитися. Треба було або перенести його на папір і зменшити, або приступати до його поступового виконання.

Першим у списку стояло отримати стипендію, паралельно вирішив відвідати Майстра Анта — головного скарбника Школи, щоб залагодити свої фінансові справи. У своєму віці Нік прекрасно знав, що з людьми, які завідують фінансами, треба товаришувати, тому ще з вечора приготував невеличкий подарунок Майстру-казначею. Щоб не смикати друзів, Нік сходив до кімнати, забрав приготовані документи та подарунок. Коли він повернувся до їдальні, товстун все ще запихав в себе їжу, а Касталатус сидів поруч і сумно чекав, коли той наїсться. — Матотору, ти скоро луснеш. Давай закінчуй. Це тільки сніданок, а ти з’їв більше, ніж ми з Кастою з’їдаємо за цілий день разом, — засмутив Нік товстуна. — Давай швидше. Нам треба ще багато сьогодні зробити, а ти сам казав, що новачкам все в останню чергу. Спочатку сходимо до скарбника поповнимо наші бюджети.

— Ну ось. До обіду буду голодним ходити, — бурчав Матотору у відповідь, виходячи з їдальні.

— Нічого собі голодним, — обурювався Нік. — Ох, дограєшся. Домовлюся з директором Школи, тобі поставлять обмеження та ще й бігати вранці змусять, щоб зайву вагу скинути. І взагалі, як ти проходиш медичні огляди на початку навчального року?

— Цього разу важко. Магістр Целмаліт погрожувала мною серйозно зайнятися. Тому боюся зайвий раз їй на очі попадатися, — сумно відказав товстун.

— Чудово. Будеш погано себе вести, я обов’язково нагадаю їй про це, — з посмішкою підчепив його Нік.

— Ну ось, вже черга. А зараз ще старші курси прийдуть. Точно цілу годину доведеться тут простояти, — засмутився Матотору, коли вони підійшли до шкільного казначейства.

— Я тобі казав. Треба менше жерти. Вагу набрав зайву і в черзі постійно останній, — сказав Нік. — Гаразд, ви тут у черзі постійте, а мені треба деякі справи залагодити з Майстром Антою.

Нік пройшов повз учнів, що стояли у черзі, зазначивши, що часу чимало вони тут витратять, та, постукавши, увійшов до кабінету головного скарбника Школи.

— Добрий день, Майстре, — привітався учень, заходячи в кабінет казначея. — Можете мені приділити трохи часу?

— А, учень Нік, якщо я правильно пам’ятаю. Це ж ви були у мене з Магістром Зонколаном?

— Так. Все вірно. У вас гарна пам’ять, — не втримався від грубих лестощів.

— Якщо ти з приводу стипендії, то можеш отримати її разом з іншими учнями в сусідній кімнаті.

— Та ні. Я трохи з іншого питання.

— Тоді розповідай, чим можу тобі допомогти, — хитро примружився Анта. Досвід підказав йому, що просто так учні до нього не ходять, а може вийти деяка вигода для нього особисто. Це завжди радувало скарбника.

— Для початку я попросив би зберегти в таємниці те, про що я вас попрошу, — почав Нік. — А щоб не бути невдячним, ось невеликий подарунок від мене.

Він дістав з кишені маленький мішечок, який був розміром з кулак, і простягнув казначею. Той взяв його, розв’язав шнурок та заглянув всередину. Очі Майстра Анти від побаченого розкрилися від здивування. Він глянув на учня, потім ще раз заглянув всередину мішечка, вдихнув запах вмісту і задоволена посмішка осяяла обличчя скарбника.

— Це значно краще того, що вам подають у їдальні, — учень зрозумів, що потрапив в ціль зі своїм подарунком. Ліна йому розповіла, як у Школі викладачі стали ласі до кави, але судячи із запахів, які він пронюхав в їдальні, якість місцевої кави була огидна. Тому він вирішив, що маленька частка його запасу, що він взяв на подарунки з Землі, допоможе схилити скарбника до себе. Тим більше, що якість привезених ним зерен була відмінна. — Тільки якщо запитають, звідки вони у вас, мене видавати непотрібно.

— Ну, за такий подарунок проси все, що хочеш, — скарбника просто розпирало від радості. — Ти хоч розумієш, скільки коштує вміст цього мішечка? Королівський двір гарного коня віддав би. Так що ти хочеш від мене за такий подарунок?

— Та нічого особливого, — заспокоїв скарбника учень. — У мене є деяка сума грошей в розписках скарбника клану Дракона, шановного Майстра Ріока. Мені б не хотілося тримати їх у себе в кімнаті. Я хотів передати їх вам на зберігання, а натомість мати необмежену можливість отримувати монети в будь-який час, в будь-якій кількості, зрозуміло, в межах сум, зазначених в розписках.

— Звичайно, любий Ніку. Тільки навіщо тобі це? Ти ж і так будеш отримувати стипендію. Один золотий татін на тиждень — це величезні гроші для учня, — здивувався такому проханню Анта.

— Розумієте, Майстре Анто, як ви, напевно, помітили, я не зовсім звичайний учень. Ну, в сенсі магії, так зовсім звичайний. А ось вік. Я як мінімум удвічі старший за всіх інших учнів. У мене вже склалися свої потреби і звички. Ну, ви розумієте. Крім того, я чужинець, тому в найближчий час мені належить трохи скупитися, щоб пристосуватися до тутешнього життя. Витрати будуть трохи більші, ніж у звичайних учнів, отже свобода в розпорядженні моїми заощадженнями була б дуже доречною.

— Так-так. Розумію. Ніяких проблем, — розслабився скарбник, зрозумівши, що ніяких страшних послуг за безцінний подарунок з нього не вимагатимуть. — Яку ж суму в розписках ти хочеш зберігати у мене?

— Три тисячі, — відповів Нік, простягаючи Майстру розписки. Після купівлі Касталатуса у нього все ще залишалося розписок десь на десять тисяч татінів, але він вирішив не лякати скарбника всією сумою. Це могло викликати нездоровий інтерес до його капіталів. А зайві розслідування йому були ні до чого. Тим більше що після розмови з Хранителем Будинку Багукханом зрозумів, що може не бояться непотрібних вторгнень у свою кімнату.

— Нічого собі сума. Та середній маг і за пару років таких грошей не зможе заробити, — здивувався Анта. — Але то не моя справа. У будь-який час можеш звертатися до мене за будь-якою потрібного тобі сумою, звичайно, у цих межах.

— Мені дісталася невелика спадщина, яку я майже всю успішно витратив на своє навчання та купівлю місця у Школі для Касталатуса. А це невеликі залишки, — поспішив виправдатися Нік. — Якщо можна, я б хотів зараз отримати монет сто. Хочу завтра побувати в місті і купити собі нових речей.

— Так, звичайно, — сказав скарбник. Він дістав з шухляди столу пергамент. Написав щось на ньому та передав учню. — Це буде наш розрахунок. Я написав, що видав тобі сто татінів. Розпишися, що отримав, а я ще й одразу тобі видам стипендію за цей тиждень, щоб ти в черзі не стояв.

Нік переглянув те, що було написано на пергаменті, поставив підпис в отриманні грошей та став чекати, поки скарбник відрахує належну йому суму. Разом з дріб’язком, мішечок вийшов важкий.

— Спасибі, Майстре Анто, — сказав учень, піднімаючись з-за столу і збираючись йти. — Не забудьте, будь ласка, моє прохання тримати все в таємниці.

— Це тобі спасибі за такий королівський подарунок. Можеш не переживати, я збережу таємницю, — відповів Анта, дбайливо стискаючи в руці мішечок із зернами кави.

Нік вийшов у коридор, швидко сховавши в широку кишеню мішечок з монетами. Черга за стипендією тільки збільшилася, але, не дивлячись на це, його друзі, як і раніше, були останніми. Ніка це анітрохи не здивувало, всі, хто хотів, насміхалися над товстуном. Він покірно це терпів. Тепер це доводилося робити й Касті як плату за дружбу з ним.

— Довго ви двоє збираєтеся стояти в кінці черги? — запитав Нік, діставшись до друзів. — Може прийдете пізніше, коли черга зменшиться?

— Ага, і залишитися перед вихідним без грошей. Учням видають стипендію тільки до обіду. Після отримують викладачі. Тому якщо не стояти, точно не встигнемо отримати, — відповів товстун.

— А я казав тобі, що треба менше часу в їдальні проводити. Слухайте, мені ліньки стояти тут пару годин на вас чекати. Та й планів багато. Давайте так. Я вже отримав стипендію і трохи своїх грошей на термінові витрати. З них я дам вам по татіну, а наступного разу постараємося прийти раніше, отримаєте за два тижні, віддасте, — запропонував Нік.

— Відмінно. Я згоден, — зрадів Матотору. Його й самого не радувала необхідність пару годин провести в тісному коридорі, підпираючи стіну.

— От і добре. Пішли. Що у нас там далі за планом?

— Слухай, а як тобі вдалося отримати стипендію? — товстуна просто розпирало від цікавості. Він не забарився з питанням, як тільки вони відійшли від черги учнів.

— Так вийшло, — ухилився від відповіді. — Але не сподівайся, що наступного разу вийде ще раз. Тому треба бути спритнішими. Ти так і не сказав, що у нас далі.

— Ну, бажано до обіду встигнути здати білизну і речі в прання. Поголитися та, якщо потрібно, постригтися. А після обіду залишиться купання, але там треба буде чекати своєї черги, як завжди, новачки останні. Я піду з вами, щоб все показати, а то ви ж нічогісінько не знаєте, — поблажливо вирішив Матотору. Хоча Нік здогадувався, що особливого бажання у товстуна йти зі своїм курсом немає. Але вирішив не ділитися цими припущеннями з ним.

Вони вирушили в житлову частину, щоб зібрати речі для прання. Нік хотів встигнути до обіду зробити ще пару справ, тому захопив все необхідне з собою. Коли вони дісталися до госпблоку, його зовсім не здивувала чергу в пральню. Вона звичайно була не така велика, як за стипендією, але як мінімум чоловік п’ятнадцять стояли попереду з мішками білизни та одягу для прання. Друзі встали в кінець черги і хоча все було підготовлено заздалегідь, роздані спеціальні мішки з номерами кімнат, але чомусь все тягнулося нестерпно повільно. Час від часу вперед проривали найбільш нахабні учні старших курсів або викладачі, що поспішали. Це аж ніяк не сприяло зменшенню черги попереду них. Повз пройшла прачка на ім’я Те Ма. Вона несла вже чисті випрасувані речі в житловий корпус. Нік посміхнувся та привітався з дівчиною. Минуло кілька хвилин і вона йшла назад. Побачивши, що за цей час черга посунулася всього на декілька чоловік, вона підійшла до нього.

— Давайте я заберу ваші речі, Ніку, щоб ви не чекали тут, — сказала дівчина і почервоніла.

— Ой, спасибі, Те Ма. Мені, звичайно, незручно перед тими, хто попереду, але дійсно важко тут безглуздо стояти та чекати. Кімната номер п’ятдесят сім, — з вдячністю Нік передав дівчині мішок з постіллю та речами.

Дівчина забрала речі і поспішила в пральню. Друзі, що стояли поруч, з подивом та заздрістю дивилися на Ніка. Їм належало ще чимало часу стояти в задушливому коридорі.

— Ну, і що це було? Ти всього пару днів у Школі, але примудрився всюди завести потрібні знайомства. Коли ти все встигаєш? — обурювався Матотору.

— Ти перебільшуєш. Але я дуже сподіваюся ще збільшити кількість знайомих. Так значно легше і приємніше жити, а я вже старий, мені потрібен комфорт, от і доводиться викручуватися. Та якби ти не проводив весь свій вільний час в їдальні, то, напевно, теж вже надбав кілька корисних знайомств за рік, що провчився тут, — парирував Нік. — Гаразд, тут я вам допомогти нічим не зможу, зате з користю проведу час, що звільнився. Зустрінемося на голінні чи вже за обідом.

Нік залишив трохи засмучених друзів в черзі та відправився в підземелля Школи на пошуки потрібного йому спеціаліста. Він уже кілька днів виношував ідею зробити у себе в кімнаті невеликий особистий умивальник, щоб приводити себе в порядок вранці на самоті, а не в оточенні натовпу учнів. Згадавши першу інженерну освіту, він накидав на пергаменті схему умивальника і тепер йому потрібен був фахівець з меблів, щоб зробити тумбу для його задумки. На оглядовій екскурсії по Школі учень-куратор говорив, що на першому підземному поверсі розташовуються різні майстерні, саме туди зараз він направлявся.

На подив Ніка, він був не єдиним, кому знадобилося спускатися в підземелля. Але вже на майданчику першого підземного поверху він зрозумів, що всім іншим було з ним не по дорозі. Решта поспішали в лазню. Сьогодні був банний день для учнів і особливо розторопні учні старших курсів хотіли першими помитися. Він єдиний звернув праворуч у напрямку майстерень.

Довгий коридор з нечастими дверима був добре освітлений, але все одно не полишало відчуття підземелля. Було трохи моторошно. За спиною віддалялися веселі голоси учнів, які йшли в лазню, а попереду було тихо. Коридор оточував різними запахами. Вони були скоріше приємними, нагадували дитинство, коли він із задоволенням ходив у різні майстерні. Тут були запахи шкіри, свіжої стружки, якихось приємних хімікатів та інші зовсім незнайомі запахи. Пройшовши трохи по коридору, Нік помітив потрібні двері. На них був намальований тесляр і написано «Майстер Ілтзе» — меблі та столярні послуги. Чемно постукав та увійшов.

Перед ним відкрилася велика кімната, заставлена якимись столами, очевидно для виготовлення меблів, під стінами стояли стелажі, рясно вкриті столярними інструментами. Нік знав більшість з них. Колись у дитинстві, у звичайній школі у нього був день, коли учнів навчали різним професіям. Він запізнився на розподіл, тому найспритніші однокласники розібрали кращі, як здавалося їм, спеціальності. Всі хотіли бути шоферами чи електронщиками, а через те що, місць на кожну спеціальність було мало, то тим, хто спізнився, діставалися непопулярні спеціальності. Ось так йому і дісталася спеціальність столяр-мебляр. Вчилися і практикувалися вони один день на тиждень. Не можна сказати, що за ті нечасті уроки, які були, він став хорошим столяром, але дечому все-таки навчився і не раз застосовував потім у дорослому житті. Тому зараз, дивлячись на стелажі з інструментами, він із задоволенням згадував дитинство і уроки столярної майстерності.

— Хто ви і що вам тут потрібно? — запитав літній чоловік, відірвавши Ніка від приємних спогадів та повернувши в реальність. Всі, з ким він зустрічався в Школі, не могли собі уявити, що він учень. Тут практично не було такого віку учнів, а він до того ж принципово не носив знака учня.

— Пробачте. Добрий день. Мені потрібен Майстер Ілтзе, — вибачився він за свою нетактовність.

— Я Майстер Ілтзе. Чим можу допомогти?

— Як це не дивно, — почав Нік, — я новий учень у цій Школі і мені потрібна ваша допомога.

— Учень? Дивно. Застарий ти для учня, — не приховував свого здивування Майстер.

— Ну, так вийшло, — вкотре Ніку стало ніяково за те, що доводилося виправдовуватися за свій вік. — Ви можете зробити невеликий предмет меблів?

— Для цього я й тут, щоб робити всіляке з дерева. Якщо зможеш мені гарно розповісти, що треба, і оплатити роботу, тоді зроблю, — Майстер миттєво забув про своє здивування незвичайним учнем, коли мова зайшла про роботу. — щоб довго не розповідати та не показувати руками, я намалював те, що мені потрібно, — сказав учень і простягнув майстру креслення невеликого умивальника, який він вирішив поставити у себе в кімнаті.

— Ну, давай подивимося, що ти намалював, — недовірливо сказав Майстер Ілтзе, взявши пергамент. — Ось так чудеса. Другий раз за пару хвилин ти мене здивував. Я вирішив, що ти в свої роки тільки задля розваги вирішив у Школі повчитися. А ти виявляється хороші креслення робити вмієш. Де ж ти цьому навчився? Я ще ніколи не бачив, щоб хтось так справно завдання мені приносив. Все ясно, все чітко. Мила справа. Бери та роби, і не треба пару годин випитувати, що та як має бути. Та ти не стій, сідай. Може, ти і в столярній справі розбираєшся?

— Та трохи розбираюся, — скромно відповів Нік. — Тому й задивився на ваші інструменти. Колись в молодості довелося трохи цій справі повчитися. Правда, майстром я так і не став, але все одно щось в голові і в руках залишилося.

— Гаразд, давай розбиратися, що тобі треба. Тебе як звуть, дивовижний учню?

— Звати мене Нік. Мені треба ось така невеликий шафка.

— Дивовижна якась шафа, що ти намалював. Ні полиць, ні дверей, ні кришки зверху. Що ж можна зберігати в такій шафі без полиць? — здивувався Майстер, розглядаючи креслення.

— Це просто не всі деталі. Там буде ще пару елементів з заліза, от коли зберу все разом, тоді стане зрозуміліше. Коли закінчу, запрошу подивитися, якщо буде у вас бажання.

— З задоволення подивлюся на такі дивні меблі. З якого матеріалу його зробити?

— Та мені в принципі все рівно. Головне, щоб міцне було, — відповів Нік. Він не знав взагалі, які сорти дерева використовують столяри на Франі, тому прийняття цього рішення залишив за майстром.

— Може якісь візерунки або прикраси зробити на стінках? — уточнював деталі Майстер.

— Ні, не потрібно. Це буде стояти у кутку і лише я буду ним користуватися. Тому зайвого нічого не потрібно, — відмовився Нік. — Майстре Ілтзе, ви краще мені скажіть, скільки це займе часу і скільки буде коштувати.

— Початок навчального року. Керівництво трохи мене завантажило роботою, але думаю, що за тиждень впораюся. А що стосується ціни… Ну, якщо матеріалу дорогого не треба, то за півтора татіна зроблю.

— Добре, домовилися. У мене ще одне питання є. Ви не знаєте, чи є в Школі гарний майстер по роботі з тонким металом? Ну, які там відра, тази всякі роблять. Мені у нього треба якраз відсутні частини цієї шафи чудної замовити, — запитав Нік.

— На жаль, хорошого майстра немає. Є один молодий, але у нього руки не з того місця ростуть. Так, щось полагодити або трохи переробити, а щось путнє зробити сам не зможе. Я ось що тобі пораджу. Ти, напевно, завтра будеш у місті. Зайди на вулицю зброярів і бляхарів. Пройдеш в самий кінець, там буде майстерня Окертуза. Ти не дивись, що до нього буде з десяток дорогих майстерень. Там майстри тільки відра квіточками обробляти можуть, ось він — справжній майстер. Їх жадібна гільдія ніяк не хоче давати йому дозвіл на виготовлення зброї та військових обладунків, ось і доводиться йому всілякі бляшані дрібниця робити. А з цього гарні гроші не заробиш, от і тулиться в самому кінці вулиці майстрів їх гільдії. Але ти на це не звертай уваги, він родовий майстер по залізу. Ще його батько був хорошим майстром і його добре навчив. Ось він тобі все відмінно та швиденько зробить, й не дуже дорого. Тим більше якщо ти йому такий самий малюнок, як мені, принесеш. Будеш у нього — передавай від мене привіт. Ми колись з ним хорошими друзями були, коли я ще в Школі не працював.

— Спасибі, майстре, — подякував Нік, запам’ятавши все, що радив Ілтзе. Він дістав з кишені два татіни і простягнув майстру.

— Почекай. Зараз здачі тобі дам, — почав підніматися зі стільця Ілтзе.

— Не потрібно. Я думаю, що мені ще знадобляться ваше вміння та поради, — зупинив його Нік.

— Спасибі й тобі, дивовижний учню. А буде час і бажання — приходь сюди. Побалакаємо. Може навички столярні згадаєш, може мене чомусь навчиш. Бачу, що не з наших ти країв, та й знань в тобі багато. Вибач, мало не забув. Ось голова дірява. У яку кімнату тобі готовий виріб доставити?

— У п’ятдесят сьому. А за запрошення і добрі слова спасибі. Обов’язково прийду, коли буде час, — сказав Нік та пішов з майстерні.

Він стояв на сходовій площадці першого підземного поверху, роздумуючи, куди піти далі. За списком справ, слід було піти спробувати поголитися, а з іншого боку, кортіло спуститися на поверх вниз та провідати професора Атавхаї. Минуло кілька днів, як вони познайомилися, а Ніка тягнуло до цього доброго демона. Про таке знайомство на Землі мріяли хіба що ті, хто зовсім не дружать з головою, екстрасенси та різні диваки, з якими він спілкувався. Але минув тиждень і це виявилося реальністю для нього самого, людини, що абсолютно не вірила в існування подібних чудовиськ. Тут, на Франі, де люди не тільки вірили, але й знали про демонів, одна поява професора викликала істерику та паніку. Нік витратив кілька хвилин на коливання, занадто вже йому кортіло вирватися з підготовленого плану, але прагматизм переміг. Згадавши застереження Матотору про черги на кожному етапі, йому довелося відмовитися від походу ще глибше в підземелля, тим більше що це, напевно, зайняло б не одну годину. Він відправився приводити себе до ладу.

Швидко відшукавши кімнати майстрів стрижки та гоління, добре, що вони перебували навпроти один одного в одному коридорі, Нік зіткнувся з черговою дилемою. В обидва зали були черги. Хоч у кожній стояло максимум по п’ять-шість чоловік, але процедури, яким піддавалися учні, були зовсім не швидкі. Розсудивши, що гоління повинно займати менше часу, ніж підстригання, став у чергу на гоління. Минуло десять хвилин і він зрозумів, що не помилився. Його черга зменшилась на дві особи, а протилежна залишилася без зміни. Він почав розуміти, що тепер найбільш мерзенним днем для нього буде зовсім не понеділок, стояння в чергах дратувало сильно. І це при тому, що йому вдалося успішно уникнути стояння в двох довгих чергах. У світі інтернету та великої конкуренції на Землі він давно забув, що таке стояти в черзі. Вкотре він пошкодував, що дав себе втягнути в цю авантюру. Це надихнуло його прийняти рішення, наскільки можливо, максимально перенести комфорт з колишнього життя в нове. Власне перший крок до цього він тільки що зробив в столярній майстерні.

Ура! Черга просунулася ще на пару чоловік і перед Ніком залишився тільки один учень, що незабаром зник за дверима. Він єхидно посміхався, дивлячись на учнів навпроти — там за цей час черга зменшилася всього на одного учня. Нік провів рукою по волоссю. «А не так сильно я й заріс», — подумав він. Минуло трохи більше півтора тижні з моменту його останньої стрижки на Землі. Раніше він тільки через місяць-другий почав би думати про необхідність постригтися, та й нечисленна рослинність, що ще залишалася у нього на голові, не вимагала частої уваги. З лисінням він вже давно змирився і очікував тільки моменту, коли вся стрижка буде зводитися до протирання лисини рушником. Все змінилося після того, як над його організмом попрацювали Ліна і Аня. Очищення організму та їх маніпуляції зробили так, що знову у нього досить активно почало рости волосся, так само, як в молодості. Не можна сказати, що за півтора тижні виросли коси, але й те, що відросло, вже лізло в очі і дратувало, особливо це було помітно для нього, людини, звиклої до короткого волосся. Одначе правдою було й те, що про відсутність залисин він зовсім не шкодував.

Перед ним розчинилися двері і настала його черга. В залі всі майстри були вже старшого віку, досвідчені і добре знали свою справу. Не встиг Нік остаточно зручно вмоститися у кріслі, як на його щоках вже лежав товстий шар мильної піни, а майстер наближався до шкіри з бритвою в руках. Звичними вправними рухами він швидко поголив учня, критично оглянув його поголена пику, як художник, кількома рухами виправив недоробки та закутав лице Ніка гарячим рушником. Ще мить і новий рушник, змочений у ароматному трав’яному розчині, завершив процедуру.

Поголений, свіжий Нік вийшов у коридор, знаком дав зрозуміти наступному учневі заходити і поглянув на протилежну чергу. Та ще збільшилася на кілька учнів.

Провівши рукою по волоссю, вирішив відкласти відвідини перукаря на наступний тиждень, а тим часом встигнути впоратися до обіду ще з одним запланованим завданням.

Нік вийшов зі школи у двір і з радістю підставив обличчя теплим осіннім променям сонця. Він ще раз зловив себе на думці, що навчання і справи у Школі зробили його кротом, який не вилазить з нори. Ще на Землі він просиджував довго на роботі, але хоч зустрічі з екстрасенсами та дорога додому давали йому можливість бачити світ. А тут все життя, судячи з усього, проходило всередині кам’яного монстра, а частково навіть під землею. «Напевно, є викладачі, які роками не виходили не те що в місто, а й взагалі у двір школи», — подумав він. Його ж починала гнітити ця замкнутість у стінах Школи. Не поспішаючи, розтягуючи задоволення, він пішов по центральній алеї внутрішнього двору. Прогулянка приносила йому величезне задоволення. З обох боків алеї була доглянута зелена огорожа, заввишки трохи більше людського зросту. Тому зазирнути за неї і подивитися, що робиться на майданчиках, було майже неможливо. На самій доріжці ніхто не ходив, зате зліва за кущами були чутні різноманітні звуки тварин. Нік почув іржання коней, гавкіт собак та гарчання когось хижого і злого. Нічого дивного в цих звуках не було, за огорожею розташовувалася кафедра магії Тварин. Нік підійшов до дерев’яних дверей, що вели на кафедру. На ній висіла табличка. Крім напису про те, що це територія кафедри магії Тварин, ще була цікава фраза, яка нагадала йому вираз, часто вживаний на Землі. І якщо на Землі всі говорили про тварин як про братів наших менших, то на цій табличці було написано: «Подумай. Можливо, це люди їм брати менші». Нік посміхнувся, але не наважився сьогодні зайти познайомитися зі старшими братами. У нього були інші цілі цієї прогулянки.

Пройшовши трохи більше, ніж двісті метрів, він помітив, що огорожа, яка відокремлює алею від території кафедр, змінилася. Точніше, це і надалі була та сама жива огорожа з чагарнику, але це вже був зовсім інший його вид. Він мав багато колючок та гострих гілок. Той, хто його садив, явно хотів застерегти цікавих від проходу на територію кафедри. Він пригадав розповідь учня Кавара. За цим парканом була кафедра магічних істот. Йому було цікаво дізнатися, що ж за парканом, але виття і скрегіт, що доносилися з території, швидко охолодили цікавість. Цього разу територія була не така велика, як територія кафедри звичайних тварин, вже метрів через сто огорожа знову змінилася. Тепер це була гарна жива зелена огорожа з безліччю квітів. Видно, що за нею доглядали з особливою любов’ю. Це була кафедра магії Рослин, яку він шукав. Замість дерев’яних дверцят перед ним виявилася красива кована хвіртка, вся повита якимось квітучим плющем. На табличці знову був кумедна напис. Під назвою кафедри написано: «Вони теж живі. А частина, можливо, навіть розумніші за деяких з вас». Той, хто це придумував, був великим жартівником.

Нік відкрив хвіртку та ступив на доріжку, що вела всередину. Здавалося, він зайшов у якийсь химерний ботанічний сад. По обидва боки доріжки були висаджені чудові різноманітні дерева. Іноді траплялися групи однакових, часто плодоносних дерев. «Напевно, це не тільки розсадник різних рослин, але ще й фруктовий сад», — подумав Нік, але зривати і куштувати плоди не наважувався. Дерева змінювалися чагарниками і квітковими клумбами, потім знову росли дерева, але вже зовсім інші. Учень йшов по цьому красивому саду насолоджуючись видами, запахами, красою. Він майже дійшов до невисокої двоповерхової будівлі, коли дерева розступилися і перед ним відкрилися великі клумби з прекрасними, не баченими раніше квітами. Серед кущів, схожих на троянди, він зауважив невеличку фігурку жінки, яка то з’являлася, то зникала серед квітів. Нік підійшов, щоб представитися та привітатися. Жінка помітила його і першою заговорила з ним.

— Як вчасно ви з’явилися, молодий чоловіче, — сказала жінка. — Ідіть швидше сюди. Як вас звати?

— Мене? Нік, — відповів учень.

— Чудово, Ніку. А мене Магістр Золд. Але тут мене можна називати просто Ківа. Не люблю ці дурні формальності. Як добре, що ви підійшли. Не відмовте та допоможіть вже не дуже молодій жінці прибрати і полити кілька клумб.

— Я з задоволенням, — відгукнувся на прохання Нік, зовсім забувши, навіщо прийшов сюди. Він узяв лійку, на яку вказала Ківа, і почав поливати квіти. — А чому ви одна тут? Де ж більш молоді та завзяті помічники?

— Та все цей шостий день тижня. Викладачі з задоволенням собі влаштовують зайвий вихідний, а учні приводять себе до ладу. Завтра всі поїдуть в місто на прогулянку. У мене тут в основному дівчата, а їм тільки дай причепуритися та по крамницях різним у місті пробігтися. Начебто майбутні магеси, а як міські панночки поводяться. Ну, їм це можна пробачити. Молоді ще. Та ви лийте побільше, Ніку. Вони люблять вологу. А квітам та рослинам не поясниш, що доглядати за ними нікому. Ось доводиться мені, старій, самій на вихідних все робити. Але нічого. Мені тільки в радість.

— Все. Я тут все полив — відзвітував учень про виконану роботу.

— От і добре. Подайте мені руку. Підемо сусідню клумбу трохи впорядкуємо. Ви не поспішаєте, Ніку?

— Та ні. Мені дуже приємно допомогти вам. Я ось йшов сюди і думав, що за останній тиждень тільки один раз виходив на повітря. Так незабаром у сліпого крота перетворюся. А тут така краса. Тому кажіть, що робити. Буду допомагати.

— Ну що ж. Он там біля стіни стоїть бочка з теплою водою. Набирайте і поливайте. А я буду підрізати. А ви мені поки розкажіть, що ви робите у Школі. Ви, напевно, новий викладач? Я вас раніше тут не бачила, — запитала Ківа.

— Як це не смішно, але я не викладач, а навпаки — учень. Ось так вийшло, що в такому далеко не юнацькому віці потрапив у Школу.

— А, так-так. Я щось чула. Говорили викладачі, що дивний учень з’явився в цьому році. Ну, ось ми й познайомилися. Хоча, напевно, це і так би сталося на наступному тижні. У вас, перволітків, буде тиждень випробувань на види магії. Тому скоро через пару днів будеш проходити у мене перевірку.

— Боюся, що це буде даремне марнування часу. Я вже знаю, що не маю жодних схильностей до магії Рослин, — відказав Нік із сумом. Йому завжди подобалося возитися з квітами і рослинами. Всі дивувалися, коли бачили його зелені насадження у нього в квартирі та на роботі. Ще в дитинстві бабуся завжди йому казала, що у нього легка рука до посадки й змушувала висаджувати овочі на городі.

— І хто ж тобі сказав, що в тебе немає такого дару? — здивувалася Ківа.

— Так, довелося мені якось пройти це випробування. Результат негативний.

— Коли це ти встиг, хто його проводив? Ніхто тут не може цього робити, окрім мене, — обурилася Магістр Золд.

— Вибачте. Так вийшло. Одна магеса не стримала цікавість і провела випробування, — посміхнувся Нік, згадавши Ліну. — Я вже цю клумбу закінчив поливати. Що мені далі робити?

— Дивися, як у нас все добре виходить. Давай ще одну зробимо, а потім відпочинемо трохи, — сказала Ківа. — Але ти тему не міняй. Так хто посмів провести випробування?

— Мені б не хотілося накликати ваш гнів на неї, — спробував ухилитися від відповіді учень. Навіть поспішив за новою порцією води, щоб дати Магістру забути тему.

— Ніку, я хоч і добра стара, але не люблю, коли через мою голову стрибають. Тому признавайся, а то доведеться розповісти Магістрові Хегану, — почала злитися Ківа.

— Для нього це не буде новиною, — поспішив заспокоїти Магістра Нік. — Я ще раз хочу сказати, що ми не хотіли порушувати ніякі правила. Просто, коли я проходив випробування, ще не знав, чи поїду взагалі навчатися в Школу. Я дуже цього не хотів.

— Як можна не хотіти навчатися в Школі, якщо є Зерно? — здивувалася Ківа. — та всі мріють сюди потрапити. У тебе ж є Зерно?

— Так, є. Ну, ось так склалося, що я особливо не горів бажанням сюди їхати. Але прийшлося, — зізнався учень.

— Так. Ти знову намагаєшся ухилитися від відповіді. Хто проводив випробування? — не вгамовувалася Золд.

— Це була Ліна Срібна Дракониця, — вже не зміг ухилитися від відповіді Нік.

— Ліна. Так. Це, напевно, єдиний маг, якому це дозволено. Я чула, що вона знайшлася. Ми її давно вважали померлою. Їй напевно вже за 150. Ми знали колись один одного добре. Правда, вони з Целмаліт були великими подружками. Це чудово, що вона жива, але погано, що в тебе немає дару до магії Рослин. Ліна не помиляється. А де вона зараз живе? Може, до неї у гості навідатися?

— На жаль, я не можу вам сказати, де вона живе. Вона не хоче повертатися до магічного життя. Але якщо хочете, передам їй від вас привіт або лист.

— Шкода, що не побачимося. Так багато часу пройшло. Вона, напевно, вже й не згадає мене. Але ти мені скажеш, коли будеш до неї їхати? Я напишу листа. Дивись, так за розмовами який великий шмат роботи зробили. Давай підемо відпочинемо трохи.

Вони відклали інструменти та пішли до найближчої альтанки, щоб перепочити у тіні. Коли вони підійшли ближче, Нік побачив, якою незвичайною була ця альтанка. Стіни утворювали тісно сплетені стовбури дерев, а дахом була суцільна їх крона.

— Яка незвичайна альтанка, — здивувався Нік. — А коли холодно і дерева скидають листя, що тоді служить дахом та захистом від дощу?

— Ніку, це ж кафедра магії Рослин. Ці дерева не скидають листя, навіть в холоди, а просто міняють його на морозостійке. Тому можеш завжди приходити в гості, поговорити на природі, — сказала Ківа і з гордістю погладила найближчий стовбур дерева. Той нібито зрозумів, хто його гладить, хитнувся та радісно зашумів листям.

— Сідай відпочинь. Хочеш, можеш перекусити. Он стоїть цілий кошик фруктів, — запропонувала Магістр.

— Спасибі. Треба буде до вас якось зайти, щоб познайомитися з рослинами ближче. А то я приїхав здалеку і зовсім не розбираюся в тутешніх фруктах, овочах, рослинах та деревах, — сказав Нік і почав перебирати фрукти з кошика. Він шукав хоч якісь схожі на земні.

— У тебе будуть заняття з мого предмета. Через те, що схильності до нього у тебе немає, я розповім тобі про все, що тобі буде цікаво. Ти не соромся. Можеш взяти будь-який. Вони всі їстівні та смачні. Тим більше що на обід ти вже не встигаєш.

— Ой, невже ми так багато часу витратили? Я й не помітив. А обід не шкода, і так я почав товстіти тут. Одна їжа та сидіння за партою. Так скоро знову в двері влазити не буду. Який смачний фрукт, — сказав Нік, відкушуючи соковитий плід. — Він дуже схожий на один фрукт, який я любив вдома. У нас він називається груша.

— А тут називається керес. Їж на здоров’я.

— Добре тут у вас. Буду приходити, як тільки буде можливість, якщо не виженете. А зараз мені вже, на жаль, час йти. Ще багато справ треба встигнути зробити, — сказав Нік, витираючи з підборіддя солодкий сік від кереса.

— У нас тут не женуть. Хіба що допомагати змушують. Сади, клумби, ліс. Всього дуже багато. Рук завжди не вистачає. Тому приходь, коли захочеш. Так а чого ти сьогодні приходив?

— Ось я дурень. А про найголовніше й забув. У мене маленьке прохання. Можна мені попросити невеликий букет квітів?

— Яких квітів? Ти що, посадити їх хочеш? — здивувалася Ківа.

— Та ні. На моїй батьківщині прийнято дарувати красивим жінкам квіти. Зрізані. Їх ставлять у вази і вони стоять у кімнаті, радують господиню, поки не зів’януть, — пояснив як міг учень.

— Та де ж це бачено зрізати живі квіти задля розваги — обурилася магеса.

— Розумієте, їх спеціально для цього вирощують. Ну от, наприклад, як тварин вирощують селяни для м’яса. А квіти вирощують, щоб радувати жінок, — він розумів, що його зараз як мінімум вб’ють тільки за одну думку про зрізанні квіти. — Квіти все рівно зів’януть. На клумбі або у вазі. Ну, нехай, на пару днів довше житимуть, якщо не зрізати. Але вони ж засихають, а ви їх зрізуєте.

— Дивні речі ти говориш. Зазвичай дарують прикраси, якісь дрібниці, але щоб квіти. Я такого не чула. Та й мої квіти можуть дуже довго цвісти навіть зрізаними.

— Ну давайте я заплачу за них, — не здавався Нік.

— Ні. Я не дам різати квіти для розваги, — ніяк не погоджувалася Ківа.

— Добре. Тоді давайте обмін, — вирішив використати останній аргумент учень. — Я приїхав з далекої країни. Можливо, скоро знову там буду, на канікулах. Я розумію, як вам неприємно навіть думати про те, щоб зрізати живі квіти. Але мені дуже хочеться зробити приємне одній красивій жінці. Я пропоную за букет квітів привезти цілий мішечок насіння і цибулин різних рослин, яких, можливо, немає в ваших садах. Невже вам не хочеться виростити щось нове?

— Ох же й хитрий ти, — посміхнулася магеса, і він зрозумів, що виграв. — Одразу двом жінкам вирішив догодити. Ну добре, я підготую тобі букет красивих квітів. Увечері забереш на третьому поверсі головної будівлі на кафедрі. Але, крім обіцяного тобою, з тебе ще допомога в саду.

— В саду допомагати це я з радістю. Тим більше що ви обіцяли мене познайомити з місцевими рослинами. Я тоді забіжу після вечері за квітами. Спасибі вам, Ківо.

— Іди вже, жіночий спокуснику, — сказала Ківа навздогін Ніку й додала: — А може, це не така й погана ідея подарунка. Квіти. Але тільки в горщику, живі. І цвісти довго будуть.

Задоволений тим, що вдалося реалізувати частину плану та ще й чудово провести час, Нік, заскочивши на хвилинку до себе в кімнату і прихопивши подарунки, відправився на кухню. Їсти він не хотів, та й час обіду вже минув, але йому треба було вирішити ще одну задачку на сьогоднішній вечір, а також завести потрібне знайомство. Хоча в армії він не служив, але ще з юності пам’ятав стару армійську заповідь: «Триматися подалі від начальства та ближче до кухні». Ось і зараз він вирішив познайомитися з шеф-кухарем Школи. Корисне та приємне знайомство.

Він зайшов на кухню і ледве встиг ухилитися від кухарчука, що ніс гору посуду на мийку. Минуло кілька хвилин, перш ніж він у кухонному хаосі помітив потрібну йому людину. Це був Клу. Кухар, з яким він познайомився вночі першого дня перебування в Школі. Нік дуже сподівався, що Клу не забув його за цей час.

— Клу, привіт, — він вхопив за руку кухаря. — Є вільна хвилинка?

— А, Ніку, привіт. Так, є, — Клу зупинився поруч. — Ти щось хотів?

— Слухай, потрібна від тебе невелика послуга. Ти казав, що твій батько шеф-кухар Школи. Ти не міг би познайомити мене з ним?

— Так, звичайно, — погодився допомогти Клу. — Він якраз відпочиває у себе в підсобці. Пішли, я тебе з ним познайомлю.

Вони пройшли через кухню, весь час ухиляючись від офіціантів та кухарів, що проносилися повз них, і зайшли в невелику кімнату. Відкрите вікно створювало прохолоду на противагу спекотній кухні. За столом сидів огрядний чоловік, на вигляд трохи старше Ніка та щось записував на пергаменті.

— Тату, можеш на хвилину відірватися від справ? — запитав Клу чоловіка.

— А, Клу. Що ти хотів? — відповів той, незадоволений тим, що його відволікають від справ.

— Познайомся, будь ласка. Це Нік. Один з нових учнів Школи. Я тобі про нього розповідав, — представив Ніка кухарчук.

— Добрий день, Ніку. Мене звуть Майстер Маукас. Ти щось хотів від мене? — шеф подивився на новачка, не менш грізно, ніж на сина. Вочевидь, він не любив, коли йому заважали працювати.

— Добрий день, Майстре Маукасе. У мене до вас невеличке прохання.

— Ну, сідай, розповідай, — майстер вказав на стілець напроти себе та приготувався слухати.

— Та, власне, нічого особливого, — почав учень. — Я хотів попросити приготувати мені сьогодні на вечір трохи смачних солодощів. Ну, там тістечка або тортик.

— Взагалі, ми спеціально для учнів не готуємо. Лише для викладачів і керівників Школи. — відповів Маукас.

— Я заплачу за роботу. Тим більше що це дріб’язкове прохання для вас, — продовжував Нік.

— Прохання дійсно дрібниця. Тим більше, якщо сплатиш. Ну, то домовився б з Клу. Він тобі приготує, що захочеш. Навіщо треба було мене відволікати?

— Мені хотілося познайомитися з вами. Я людина нова не тільки в Школі, але й в країні. А завжди корисно знати головного по кухні, — підлизався Нік.

— Це правильно, — задоволено усміхнувся шеф-кухар.

— Я знаю, що в Школі викладачі дуже полюбляють каву. А ви як до неї ставитеся? — запитав учень.

— Та теж підсів на неї. Але нам її на кухню закуповують так мало, дорога вона, зараза, дуже, та ще й так контролюють, що мені дістаються тільки жалюгідні залишки, — поскаржився на долю Маукас.

— Ну, ось тому я й хотів зробити вам невеликий подарунок від себе, — сказав Нік і висипав на стіл перед кухарем з десяток смажених зерен кави. По кімнаті одразу розійшовся чудовий запах відмінної кави. — Ці зерна значно краще тих, що вам закуповують.

Маукас не міг повірити своєму щастю. Картина, яку Нік побачив в кабінеті скарбника, повторилася. Кухар зібрав в долоню зерна, що розсипалися по столу, та з величезним задоволенням вдихав їх запах. Нік вдоволено посміхався, бачачи, яке враження справив його подарунок. «Як мало тут потрібно для щастя», — подумав він.

— Але у мене одне прохання. Нехай це не здасться вам дивним, та я б хотів сьогодні ввечері приготувати порцію кави для вас сам. Я виріс у країні, де багато п’ють каву і вміють добре її готувати. Як не дивно, я не люблю і не п’ю каву, але готувати навчився, — попросив учень.

— Ох, я так довго не витримаю. Але якщо ти говориш, що знаєш спосіб, як її добре готувати, то я згоден потерпіти до вечора. Спасибі тобі за такий подарунок. Тепер ти завжди бажаний гість у мене на кухні. Якщо щось буде потрібно, одразу кажи Клу. А якщо він не послухається, то мені. Я його швидко покараю, — від щастя Маукас готовий був на все. — Так що ти там хотів на вечір? Я сам зроблю тобі.

— Та нічого особливого. Якісь солодощі. Хочу провести вечір з красивою дівчиною і порадувати її чимось смачненьким.

— Все зроблю. Приходь через годину після вечері. Буде готово, — пообіцяв шеф-кухар.

— І ще. Мені для приготування кави треба буде трохи піску. Зможете знайти? — уточнив Нік.

— Пісок? Для кави? Ось так чудеса, — здивувався Маукас.

— Нічого страшного. Це такий метод готування. Так смачніше виходить. Ну що, зможете дістати? Багато не треба. Каструльку невелику. Головне, щоб сухий був і дрібний.

— Ну, для того, щоб побачити таку виставу, точно знайду, — запевнив кухар.

До вечері залишалося не так багато часу, а Ніку треба було виконати ще один пункт сьогоднішнього плану. Він був особливо актуальним перед вечірнім побаченням. Треба було потрапити в лазню, щоб помитися. Звиклий до зручностей сучасного міського життя, яке включало необмежений душ або ванну, Нік страждав вже декілька днів без можливості нормально помитися. Жалюгідні потуги хоч якось привести себе до ладу в загальній вмивальні, поряд з іншими учнями, ні до чого доброго не призвели. Тому він покладав на сьогоднішню лазню великі надії. Спогади про ранкові черги не надавали великого оптимізму, але на цей раз йому пощастило. Черги не було зовсім, він швидко роздягнувся і зайшов у купальню. Побачене його зовсім не здивувало. У великому басейні плескалися всього дві тушки, довга білява й неосяжно товста.

— О, Нік. Ти останній. Давай залазь до нас, — радісно прокричав Матотору. — Правда, вода прохолодна. Завжди останнім не вистачає гарячої води.

— Привіт, хлопці. Як день пройшов? Все встигли? — запитав він, спускаючись в басейн.

— Та ніби все. Правда, настоялися за цілий день. Добре тобі. Позаводив знайомства і користуєшся, — позаздрив товстун. — Знову учні старших курсів лізли без черги. Тому майже скрізь були останніми. Але я люблю ходити купатися останнім. Всі лізуть першими і набивається натовп, води в басейні не видно. Хоча тепер доводиться сидіти в прохолодній воді, але зате самі.

— Мені теж приємніше бути без натовпу. Ну, нічого, що вода прохолодна. Зараз зігріюся трохи, — сказав Нік і швидко проплив кілька кіл по басейну. На жаль, розмір був замалий для повноцінного плавання, але з десяток активних рухів руками зігріли його. Він дуже любив воду, любив плавати. Якщо не вдавалося вибиратися на водойму, то ходив в басейн. На жаль, на Франі вже було запізно для плавання, вода в морі була прохолодною.

— Гей, ти що таке робиш? — запитав здивований Матотору, побачивши, як Нік плаває.

— Плаваю. А ти що, не вмієш плавати? — відповів, віддихавшись від запливу.

— Та ні. У нас ніхто не плаває. Всі бояться води. Ну, хіба що на човні або на кораблі. А так без потреби ніхто у воду не лізе.

— Справді, холодно сидіти у воді. Ви обоє ще довго збираєтеся мерзнути? — спитав Нік, вилізаючи з води на теплі камені. Під стіною були викладені гладкі камені, які підігрівалися знизу. Нік бачив раніше таке в подорожах по Сходу. Називалося це хамам. Він із задоволенням розтягнувся на теплому камінні, щоб зігрітися. — А у нас майже всі плавають. З дитячого віку. Я дуже люблю довго плавати. Шкода, що тут вже холодне море, але як тільки можна буде, я відразу почну.

— Дивно. Ти ж з півночі. Так там холоду ще більше, ніж у нас. Де ж ви там плавали? Та й не чув я такого про твій народ. Так само, як і ми, на кораблях, човнах та плотах, — здивувався ще більше товстун, розташовуючись поруч на теплому камінні.

Нік зрозумів, що бовкнув зайвого і почав терміново вигадувати легенду.

— Більшість дійсно не плаває. Але в тій місцині, де був мій замок, з-під землі били теплі джерела. Вода навіть лютою зимою не завжди замерзала. Ось ми в тих озерах теплих і плавали. Всі дивувалися, а ми з дитинства звикли. А потім я подорожував багато, на островах, на півдні Верхнього моря моряки та рибалки теж вміли плавати, — вигадуючи на ходу, виправдовувався Нік. Щоб не пробрехатись ще більше, треба було негайно змінювати тему, і він вирішив діяти напевно. — Слухай, Матотору, а ми вечерю не пропустимо, плескаючись тут, бо я поки ще не навчився орієнтуватися в годинах у Школі. Тільки звуки дзвону дають якесь поняття, що має статися.

— Та ні. Вечерю я нізащо не пропущу. Ще десь година у нас є. Я вже звик до часу в Школі, — товстун купився на прийом Ніка і з задоволенням перейшов до своєї улюбленої теми. — Але спізнюватися не можна. Увечері шостого дня тижня, перед вихідним, на вечері зазвичай виступає директор Школи або хтось із старших викладачів, підбиваючи підсумок за тиждень. А найголовніше, що на цю вечерю кухарі готують купу різної смакоти. Тому нам спізнюватися ніяк не можна. Якраз зараз помиємося, висохнемо, заскочимо в кімнати та й побіжимо на вечерю.

Нік, наслідуючи більш досвідченого учня, взявся митися. На полицях стояли посудини з рідким милом з різними запахами. В основному всі вони були квіткові або фруктові. Він вибрав найменш різкий запах. Друзі допомогли один одному змити мило обливаючись теплою водою з бочок, які стояли поруч. Нік із задоволенням повторив процедуру та чистим розвалився на теплому камінні. Щоправда, довго насолоджуватися чистотою, теплотою та спокоєм йому не дали. У передчутті рясного застілля Матотору з нетерпінням носився навколо, підганяючи всіх до виходу з лазні. Нік почав розуміти, чому над товстуном знущаються всі кому не ліньки, а не ліньки було всім. Він і сам з посмішкою на обличчі із задоволенням розтягував муки нетерпіння товариша. Повільно витирався, повільно збирався та повільно йшов в житлові кімнати. Матотору злився, підштовхуючи Ніка в спину, щоб той ішов швидше.

Вечеря дійсно була трохи більше урочистою та смачною, ніж зазвичай. Виступив з полум’яною промовою Магістр Хеган, здебільшого звертаючись до учнів першого року навчання. А ще була музична розвага. Виявилося, що в Школі є свій своєрідний, на смак Ніка, ансамбль. У ньому грали викладачі та учні на досить примітивних духових та струнних інструментах, але в результаті музика все-таки виходила досить стерпна. У своїх подорожах йому часто доводилося слухати таку музику в якихось лицарських замках, де місцеві жителі радували туристів середньовічними піснями. Там він сприймав це як якийсь туристичний продукт, але тут це було реальне життя. Від розуміння, що тепер саме таку музику і пісні йому доведеться весь час слухати, ставало сумно. Іншим слухачам невеликий концерт сподобався. Як виявилося, керівником та натхненником цього музичного колективу був Майстер Хедр Ловен — головний законник Школи. Після виступу він гаряче закликав усіх присутніх вступати в ряди його колективу і, на подив, навіть знайшлося кілька бажаючих, в тому числі з нових учнів.

— Слухай, Матотору, а чим ще крім музикування та співу займаються учні і маги у вільний час? Ну, може, щось більш активне є? Змагальне? Може бігають, стрибають, кидають що? — запитав Нік.

— Ні. Маги віддають перевагу більш спокійним заняттям, — відповів той. — Ще іноді читають стародавні сувої, іноді, правда, проводять магічні змагання. А так в основному всі займаються практиками з магії.

— Нудно якось, — підсумував Нік, але через брак ідей, як розворушити це сонне царство, поки тема була закрита.

Вечеря добігла до кінця. Всі були задоволені. Навіть Матотору, який з’їв за трьох, вже намагався пару разів підняти своє тіло над стільцем, щоправда, у нього це не вийшло. Нік сидів задоволений, трохи втомлений, але в передчутті продовження гарного вечора. Недарма ж він стільки сил витратив на підготовку. Ще залишалися деякі дрібниці і можна було починати реалізовувати задумане. Добравшись з друзями до кімнат, Нік відмовився продовжити веселощі в загальній залі для учнів, а відправився до себе готуватися. Мав відбутися ще похід на кухню. Якраз пройшла година після вечері. Він прихопив з собою сумку з речами та пішов у гості до шеф-кухаря. На кухні все ще була біганина. Кухарчуки закінчували мити та прибирати, помічники носилися з горами брудного посуду, а усім цим хаосом суворо керував Майстер Маукас. Побачивши у дверях Ніка, він поспішив назустріч.

— Прийшов все-таки. Зараз ці криворукі закінчать прибирати і ти покажеш своє вміння. А поки пішли до мене посидимо, почекаємо, — сказав шеф-кухар та грізно гаркнув на своїх підлеглих. — Що ви возитеся, ледарі? Клу, давай прослідкуй, щоб вони швидше все закінчили, але щоб жодної цяточки бруду на кухні у мене не було. Ніку, може тобі щось перекусити принести?

— Та ні, дякую. Я ще від вечері не відійшов. Якщо можна, ступку і товкач. Я хочу потовкти зерна кави, щоб потім приготувати, — попросив він.

— Клу, принеси до мене в кабінет ступку і товкач. Тільки швидше.

Не встигли вони розміститися в кабінеті шеф-кухаря, як влетів Клу, поклавши на стіл те, що просив Нік.

— Можеш йти. Годі тут над душею стояти, — суворо сказав синові Маукас. І звертаючись до учня, додав: — Ну, давай показуй, як ти готуєш каву.

Нік кинув у ступку декілька зерен та почав методично їх молоти. Кімната одразу наповнилася чудовим ароматом кави. Шеф схопився та відкрив вікно, він не хотів, щоб кухарі знали, чим вони тут займаються.

— Ну що ти там колупаєшся? — не витримав Маукас, бачачи кострубаті спроби Ніка ретельно розмолоти зерна. Потім не витримав і забрав ступку. — Давай я сам. Якщо ти так само каву готуєш, як розмелюєш зерна, то я, мабуть, навіть пробувати не буду.

— У нас для цього були спеціальні пристосування. Я ніколи в ступці не молов зерна, — почав виправдовуватися учень.

— Гаразд. Я сам із зернами впораюся. А то такий чудовий продукт зіпсуєш. Ти тільки скажи, до якого стану його треба молоти, — Маукас ретельно розмелював каву, зрідка зупиняючись, щоб перепочити.

— Потрібно дрібно, але не занадто, — підказав Нік.

Через кілька хвилин активної роботи шефа кава була перемелена майже в пудру. Нік залишився задоволений результатом. Вони сіли і стали чекати, коли кухня звільниться від зайвих очей. Минуло ще хвилин десять, як в кімнаті з’явилася голова Клу і повідомила, що кухня вимита, посуд вимитий, все прибрано і розкладено, а кухарі та помічники відправлені відпочивати.

— Ну, пішли, Ніку. Треба і собі приємне зробити, — згорав від нетерпіння Маукас.

— Шефе, а моє прохання про солодке виконане? — поцікавився по дорозі учень.

— Ображаєш. Я завжди виконую те, що обіцяю, — трохи образився майстер. — Клу, давай тягни все, що я там приготував для нього.

— Ну от і добре. А тепер спробуємо приготувати міцну і смачну каву, — сказав Нік, коли вони підійшли до плити. — Мені треба невелику круглу пательню з високими краями, пісок, маленьку каструльку з ручкою, ложку, воду та цукор.

— Клу, чув, що треба? Швидше тягни сюди, — завантажив новою роботою сина кухар.

Вибравши потрібне з купи кухонного начиння, яку приніс Клу, Нік приступив до приготування кави по-турецьки, супроводжуючи кожну дію поясненнями двом кухарям, які з цікавістю спостерігали за процесом. Насипавши в пательню піску, він поставив її на плитку розігріватися. Джезви під рукою у нього не було, тому вирішив готувати в маленькій круглій каструльці. Це був, звичайно, поганий замінник джезви, але вибирати не доводилося. Насипавши в каструльку три невеликі ложки кави, додавши цукор та воду, Нік поставив її в розігрітий пісок. Незабаром утворилася піна і кава почала підніматися. Він зняв її з піску та дав трохи охолонути, а потім повторив процедуру ще два рази.

— Ну що, кава готова, — урочисто промовив учень. — Посуд, звичайно, не той, що мені був потрібен, але я впевнений, що вийшло все одно значно краще, ніж те, що ви готуєте. Давайте чашки.

Поки Клу бігав по чашки, Нік ще трохи поліпшив смак кави, додавши до неї пару крапель коньяку. У нього якраз залишалася остання пляшка після роздачі подарунків, і він вирішив остаточно завоювати прихильність шеф-кухаря таким нехитрим трюком. По кухні витав запах відмінно звареної кави з нотками коньяку. Кухарі вже давно з нетерпінням ковтайте слину в передчутті дегустації.

— Скуштуйте. Тільки обережно — гаряче, — попередив Нік дорослих мужиків, як дітей, бачачи їх нетерпіння.

Клу не наважувався взяти свою кружку швидше батька, з нетерпіння чекав, коли той почне пробувати. Маукас, не поспішаючи, з гідністю підняв чашку кави, шумно втягнув носом запах, посміхнувся від задоволення, подув у чашку та сьорбнув. Клу та Нік застигли в очікуванні реакції шеф-кухаря.

— Я думав, що вмію готувати хорошу каву, — сказав після паузи шеф. — Але виявляється, ми готували помиї. Ось якою повинна бути кава. Просто чарівний напій вийшов. Тепер я твій боржник, Ніку. З зернами, що ти мені подарував, я зможу місяць насолоджуватися гарною кавою.

— Просто все залежить від якості зерен, їх обсмаження, помелу та способу приготування. Буде можливість, я привезу вам ще зерен. Тільки, велике прохання, ви цей секрет нікому не видавайте, а то мені всю голову прогризуть, щоб я привіз всім зерен кави. Правда, я трохи подарував Майстру Анті, тому, думаю, що скоро він прийде до вас зі своїми, щоб ви йому приготували. Якщо хочете, можете застосовувати той спосіб, який я показав, а можете не розкривати секрету. Я що хотів попросити. Чи немає у вас на кухні якогось невеличкого пристосування для перенесення гарячого. Я хочу ще приготувати каву та взяти з собою, ну і коробочки якоїсь для солодощів.

— Не переживай, все знайдемо, все зробимо, — запевнив шеф-кухар. — Клу, давай принеси спеціальний чайник для походів та щось зручне для солодкого.

— Ну, можна я хоч каву доп’ю? — почав благати син, який насолоджувався кавою, розтягуючи задоволення маленькими ковточками.

— Гаразд. Такий процес дійсно не можна переривати, — дозволив Маукас та й сам заходився смакувати напій.

Лише через півгодини Нік зміг вирватися з рук кухарів, які стали тепер його найкращими друзями і бажали завалити його не тільки солодощами, а й іншою їжею. Від усього не вдалося відмовитися, але запевнивши, що наступного разу неодмінно забере все, обмежився солодощами та фруктами.

Він забіг до себе в кімнату, переодягнувся, склав припаси в невеликий рюкзак і відправився за вечірніми пригодами. Розпланувавши все вранці, він не очікував, що все так затягнеться та поставить під загрозу увесь план. Йому треба було ще встигнути забігти на кафедру магії Рослин за букетом. Хоча кафедра перебувала теж на третьому поверсі, як і кімната Ніка, тільки в лівому крилі, але, щоб дістатися туди, Ніку довелося спуститися на другий поверх, вийти з житлової частини для учнів і знову піднятися на третій до навчальних кафедр. Чомусь житлова частина для учнів, розташовуючись на другому і третьому поверхах правого крила, не мала виходу на третьому поверсі, тому потрапити в неї можна було лише з другого поверху. Нерозумно, але Школа існувала вже давно, а це не змінювалося, значить, була вагома причина зберігати такий порядок. Ніку пощастило, на кафедрі ще були викладачі і він зміг без проблем забрати букет, якщо не вважати проблемами спопеляючі погляди за зрізані квіти. Замотавши букет у куртку, щоб не привертати уваги, він вирушив на четвертий поверх до мети своїх вечірніх задумів.

Задоволений, що все встиг, в приємному очікуванні Нік піднявся на четвертий поверх, де знаходилися житлові кімнати викладачів. Ще вранці він непомітно випитав у Матотору номер кімнати Квіти Лоре і саме туди зараз прямував. На відміну від житлових приміщень учнів, ніякого залу та Хранителя тут не було. Довгий коридор з дверима з обох боків. Нік сподівався нікого не зустріти з викладачів, але удача на цей раз йому зрадила. Не встиг він зробити й пари кроків по коридору, як зіткнувся з худим невисоким чоловіком, який, судячи з одягу, був викладачем Школи. Маг був на голову нижчий від Ніка, з дрібними рисами обличчя і неприємним тонким голосом.

— Хто ви і що тут робите в такий пізній час? — суворо запитав він.

— Я новий учень Школи. Нік Еліша Гаммел Крігер. Йду до свого викладача-куратора Магістра Квіти Лоре, — відповів спокійно Нік, хоча починав закипати всередині.

— Ви новий учень? Щось я не бачив вас на представленні новачків, — недовірливо запитав маг.

— Через важливі причини я затримався та не був присутній там. Магістр Хеган був в курсі і дозволив, — продовжував тихо злитися Нік.

— Припустимо, це так. Чому ви не в формі учня і де ваш знак учня? Вам що, не пояснювали, що в Школі треба завжди носити одне і друге, інакше це буде не Школа, а базар. Порядок обов’язковий для всіх, отже будете покарані. Ви сказали, що прямуєте до Магістра Квіти Лоре. Ось обов’язково передайте їй, що Магістр Лурдіан Бат вас покарав. Нехай призначить покарання. І навіть не плануйте приховати це від неї. Я завтра перевірю, чи передали ви мої слова і чи призначили вам покарання.

— Добре, Магістре Бате. Я усвідомив свою помилку і обов’язково передам ваші слова викладачеві-куратору, — Нік ледве стримувався, щоб не стукнути викладача-недомірка, але вирішив зобразити покірність, щоб не розпалювати ситуацію та швидше його позбутися. Щоб хоч якось пом’якшити враження викладача, вирішив звернутися до нього за допомогою. — Пробачте. Не могли б ви мені допомогти? Я знаю номер кімнати, але не знаю, де розташована кімната Магістра Лоре. Підкажіть, будь ласка.

— Так, звичайно. Шості двері праворуч, — відповів маг. Відчувши свою перевагу, він одразу пом’якшав і навіть голос перестав здаватися сильно противним.

— Дуже вам вдячний, — сказав Нік та пішов шукати двері Квіти.

Відрахувавши шість дверей праворуч, Нік опинився перед кімнатою з номером тридцять три. Озирнувшись і перевіривши, що занудний викладач вже пішов, Нік постукав. Він сильно хвилювався, хоча й намагався приховати це. Його ретельно спланований та підготовлений план міг розвалитися зараз повністю. Він не знав, чи є в кімнаті Квіта та як сприйме його витівку. За дверима почулися кроки, що наближалися, і серце у Ніка зупинилося. Він навіть встиг здивуватися своєму хвилюванню, адже останнім часом зустрічі з жінками вже так не хвилювали його, як у молодості. «Ось що значить піти на старості років в перший клас школи», — встиг подумати Нік, як двері відчинилися. На порозі стояла Квіта і радувала око Ніка навіть в домашньому одязі.

— Ніку, що ти тут робиш? — чомусь він анітрохи не здивувався такому логічному запитанню.

— Прийшов до свого викладача-куратора, — спокійно відповів учень. — Хіба це заборонено в Школі?

— Ні, взагалі-то, — зніяковіло відповіла Квіта. — Але не в такий пізній час. Щось трапилося?

— Звичайно, трапилося. Мені захотілося провести вечір з красивою і розумною жінкою, — чесно та нахабно відповів Нік. Квіта навіть втратила мову від такого нахабства. — Ти так і будеш тримати мене на порозі, щоб всі чули та бачили нас?

— Ось нахаба. Заходь, хоча, якщо хтось дізнається, чуток не уникнути, — Квіта пропустила Ніка в кімнату, швидко зачинивши за ним двері.

— Так, Ніку, я тобі вже казала, що твоя поведінка порушує всі правила Школи та правила пристойності. Думаю, що тобі краще негайно піти звідси, — сказала вона. Було помітно що нестандартна ситуація її лякає і турбує.

— Це тобі, — Нік вирішив, що наступ буде кращим розвитком, розгорнув куртку і простягнув букет квітів.

Далі сталося те, на що й розраховував Нік. Квіта очманівши від побаченого, взяла букет, вдихнула його запах та притиснула його до себе.

— Які красиві… — тільки й змогла сказати дівчина.

— Я радий, що тобі сподобалося, — посміхнувся учень. — Тільки треба їх поставити у воду, тоді вони простоять не менш двох тижнів, ну, так мене запевнили.

— Так, звичайно, — прокинулася Квіта та, не випускаючи букет з рук, пішла шукати, у що їх поставити.

Поки магеса шукала, куди прилаштувати квіти, Нік вирішив трохи роздивитися. Кімната була невеликих розмірів і, мабуть, слугувала робочим кабінетом. У ній був стіл, кілька стільців, шафа з книгами та рукописами і двері в іншу кімнату. Подивившись у вікно, він побачив тільки чисте небо та зірки. Було темно, тому гість не зміг розгледіти, що за вікном. До кімнати увійшла Квіта, несучи невелике відерце з квітами. Поставивши його на стіл, вона наблизилася до нього.

— Хоча тобі й вдалося мене здивувати, але залишатися учневі в такий час в кімнаті викладача це неправильно і непристойно. Особливо, якщо викладач жінка — впоравшись з першим напором, сказала Квіта.

— Ти хочеш мене переконати в тому, що сидіти одній краще, ніж провести час зі мною? — продовжив наступ Нік.

— Ну… — запнулася Квіта. Було видно, що вона намагається знайти правильну відповідь. Сумнівається. Коливається. — Це порушення правил. Так не можна.

— Щодо правил. Тут тобі вредний чоловічок, Магістр Бат, передав, щоб ти призначила мені покарання за те, що я бентежу його, розгулюючи по Школі не в парадній учнівській формі та без знака. Тому, як бачиш, порушення правил — це мій нормальний стан.

— Так тебе ще й бачили тут? Ну, точно завтра чутки по всій Школі підуть, — засмутилася Квіта. — А про твою неналежну поведінку я тобі вже багато разів казала. Доведеться призначити покарання. Бат такий дотошний, що все рівно не відчепиться. Ну за що мені дістався такий учень?

— Що ти за панікерка? — не витримав голосінь Квіти Нік. — Я новий учень. У мене виникли проблеми.

Я прийшов до свого викладача-куратора, як годиться в Школі. Та й Магістра Бата скоріше буде хвилювати не те, що я тут робив, а призначила ти мені покарання чи ні. І взагалі. Ти можеш хоч на пару годин забути, що ти викладач, а я учень, та згадати, що ти красива молода жінка, а я такий-сякий чоловік. До того ж старший за тебе. Так ти хочеш провести цей вечір зі мною чи ні?

— Хочу, — тихо сказала Квіта і, як здалося Ніку, трохи почервоніла.

— От і добре. Перше правильне рішення. Тільки тобі треба або щось накинути, або перевдягнутися, тому що ми його проведемо не тут, — впевнено сказав Нік, розуміючи, що найскладніше вже позаду.

— Ми що, кудись підемо? — злякалася магеса.

— Не бійся, це поруч. Я впевнений, що нас ніхто не побачить. Припини боятися всього, як маленька дівчинка, — заспокоїв її Нік. — Давай збирайся та прихопи пару пледів, щоб м’якше було сидіти.

Квіта пішла в іншу кімнату, а Нік сів у крісло і став чекати. Пройшло не менше двадцяти хвилин, коли вона повернулася, готова до вечірньої прогулянки. На ній був гарний костюм, але водночас зручний та практичний. Може, це був спеціальний одяг магів для прогулянок або походів. Волосся було зібрано красивим металевим обручем, на якому блищали, судячи з усього, дорогоцінні камені. Виглядала вона приголомшливо.

— Ох, вже ці жінки. Навіть на звичайну вечірню прогулянку збираєтеся, як на урочистий променад, — не втримався він, щоб не вколоти. Але відразу додав: — Ти виглядаєш просто чудово.

— Дякую, — посміхнувшись, відповіла Квіта. — Так куди ми підемо?

— Зараз все взнаєш. Час для пригод, — відказав Нік, але, побачивши переляк на обличчі дівчини, поспішив її заспокоїти. — Жартую. Все буде пристойно та приємно.

Вони вийшли в коридор. Квіта, промовивши заклинання та зробивши рукою магічний знак, закрила свою кімнату і хотіла йти в бік сходів, але Нік її зупинив, потягнувши в протилежний бік, в глибину коридору житлової частини для викладачів.

— Ніку, куди ми йдемо? — пошепки запитала дівчина. Вона постійно озиралася зі страхом, що в будь-яку секунду які-небудь двері відкриються та їх помітять.

— Квіто, ну подумай сама, куди тут можна йти? Ми йдемо в башту. На оглядовий майданчик. Я дуже сподіваюся, що там є місце, де ми можемо спокійно провести час, — не зупиняючись, сказав Нік.

Дівчина не встигла відповісти, як вони підійшли до глухої стіни, в якій були єдині двері. Не ставши уточнювати, чи це ті двері, він просто потягнув за скобу. Двері легко піддалася, зрідка видаючи жалібні скрипи, які відлунювали в порожньому коридорі. Нік заглянув всередину і озирнувся. Нічого особливого не було. Звичайна невелика кімнатка, з якої вгору йшли кам’яні гвинтові сходи. Відразу за дверима на стіні хтось дбайливо залишив у нішах декілька ліхтарів. Передавши один Квіті, другий запалив, щоб освітлити сходи.

— Ніку, тобі не можна в башту, — спробувала зупинити його дівчина. — Вхід у вежу дозволений лише викладачам та деяким співробітникам, а учням заборонений.

— Знову правила. Ти ж знаєш, що я люблю їх порушувати. Тим більше тобі й так доведеться призначити мені покарання. Ну, призначиш за два порушення. Я не ображусь, — посміхнувся та почав підійматися сходами вгору.

Сходинки здавалися нескінченними. Виявилося, що йти по колу не найприємніше заняття. Ще пару кіл сходами і вони потрапили на широкий круговий оглядовий майданчик.

— Ух, щось втомили мене ці сходи. Знав би, що такі довгі і незручні, придумав би інше місце. Старий я вже для таких розваг, — не втримався від обурення Нік. — Одна радість — зі мною красива дівчина.

— Там далі є місце, де можна посидіти, — підказала Квіта та повела його за собою.

— Судячи по шару пилу, тут не часто бувають маги. І тепер я їх розумію. Але все одно я радий, що ми з тобою сюди вибралися. Шкода тільки, що темно. Не видно нічого.

— Якщо звідси дивитися прямо в світлий час, то відкривається вид на море. Воно недалеко тут. Іноді, коли відкрити вікно і дме сильний вітер, то чутно, як хвилі б’ються об берег. А ще видно військову академію та околиці Оера, рибний та торгівельний порт, а далеко вежі королівського палацу. — Квіта підійшла до огорожі і подивилася в темряву.

— Треба буде обов’язково прийти сюди вдень. Хоча зараз теж красиво. Видно, як на горизонті небо зливається з морем, — сказав він. — А подивися, яке небо. Прямо над головою тисячі зірок. Такі великі, яскраві.

— А я вже й не пам’ятаю, коли тут була. Та й взагалі коли виходила із замку і дивилася на зірки, — сумно зазначила магеса. — Коли потрапляєш в Школу, стаєш її заручником.

— Саме про це говорив сьогодні з Магістром Золд. Я тільки тиждень тут пробув, а вже відчув себе кротом в норі. Вдень з таким задоволенням гуляв по парку і допомагав їй. Не думаю, що зможу витримати тут довго.

— Чотири роки ще. Тому звикай до цих кам’яних стін.

— Навіть не збираюся. Тут можна місяцями сонця не бачити. Живеш, вчишся, їси, відпочиваєш і все всередині Школи. От коли ти закінчила Школу, не було важко звикати до життя навколо?

— Особливих проблем не було. Коли довго вчишся, то, навпаки, із задоволенням вириваєшся з цих стін.

Хочеться їздити, дивитися світ, щось робити, застосовувати знання, які отримав тут.

— Тоді чому ти повернулася сюди? — запитав він, сідаючи зручніше в крісло.

— Я не хочу зараз про це говорити. Так склалося. Більшість магів мріють після практики по всій країні повернутися сюди і викладати. Тим більше що робота в Школі добре оплачується, легка, приємна, почесна, та ще й сприяє просуванню по магічних кар’єрних сходах, — відповіла Квіта.

— Я сподіваюся, що колись ти все-таки мені розкажеш про причини повернення до Школи. А про кар’єру. Я думав, що маги, закінчивши Школу, просто насолоджуються своєю роботою десь в інших містах. Яка може бути кар’єра у мага? Ну, стане головою клану, що в цьому такого? — здивувався учень.

— Ти не правий. Маги навіть більше, ніж звичайні люди, прагнуть до влади. Адже королівська влада, як і інша, передається у спадок. А маги — це відмічені Богами. У них є Зерно. Уяви собі, як почуває себе маг, коли ним керують та зневажають прості смертні, які мають владу, лише тому що народилися в знатній сім’ї. Маги ніколи не вважали себе простими ремісниками. Тому у світі магів йде своя боротьба за владу, гроші, посади. Нічого, через пару місяців ти сам в цьому переконаєшся.

— Ну й грець з ними, з магами. Ми з тобою тут для того, щоб приємно провести вечір, а не розбиратися з проблемами. Хоча це теж мені цікаво, але не зараз. Я приготував тобі ще один невеликий сюрприз, — сказав Нік і почав діставати з рюкзака речі. Він поставив на стіл чашки, чайник з кавою та коробочки з солодощами. — Сподіваюся, ти не відмовишся від вечірнього десерту?

Він налив Квіті у чашку кави та подав до нього солодке. Собі він налив апельсиновий сік і з задоволенням почав наминати торт. По майданчику розійшовся прекрасний аромат кави, який огорнув їх.

— Яка неймовірно смачна кава! — вигукнула Квіта, відпивши декілька ковтків. — Я таку смачну ніколи не пила. І взагалі, як тобі вдалося дістати її? У Школі навіть викладачам її дають не щодня. Така вона дорога та рідкісна. Та й смак у неї значно гірший.

— Я привіз із собою трохи зерен ось такої смачної кави. Ще справа в способі приготування. Але то все дурниці. Кращій дівчині — кращу каву, — не втримався від таких грубих лестощів Нік.

— Ох ти й підлабузник. Але я все готова пробачити за таке частування. А солодке як дістав?

— Ось невгамовна, — посміхнувся у відповідь. — Замість того щоб просто насолоджуватися і радіти, так тобі все треба знати.

— Вибач. Для мені ніхто і ніколи такого не робив. Та й простих гарних слів я вже багато років не чула. Я ж знаю, як важко щось випросити у Майстра Маукаса. А квіти у Магістра Золд це взагалі щось нереальне.

— Насправді все просто. Ви тут якісь закриті один від одного. Я так не звик. Звичайне людське спілкування, невеличкі подарунки, невелика допомога, це ж така дрібниця, а завжди допомагає. А ви забилися кожен у свій кабінет, свої кімнати і не бачите одне одного. Для вас головне магія. Але життя це не тільки магія, але й стосунки. Я дуже сподіваюся, що не стану таким, як ви. І ще дуже сподіваюся, що і в тобі відшукаю щось ніжне, тепле, жіноче.

Квіта подивилася Ніку в очі та хотіла щось відповісти, але тут рипнули двері і хтось почав йти до них по майданчику. В очах магеси промайнув переляк, вона мало не скрикнула від несподіванки, але тільки щільніше закуталася у ковдру. З темряви в коло світла вийшов чоловік. Вони придивилися і впізнали в ньому директора Школи.

— А, це ви тут, — сказав Магістр Хеган, коли підійшов ближче та роздивився їх. — Добрий вечір, Квіто, і вам, молодий чоловіче. А я думаю, хто це під моїми вікнами шумить? Сюди ж давненько ніхто не заходив. А ще цей ваш запах кави. Зовсім не дає старому заснути.

— Добрий вечір, Магістре Хегане. Приєднуйтеся до нас, — запросив Нік, хоча зовсім був не радий тому, що директор перервав їх вечір. — Хочете кави?

— Ну, вже якщо я спустився до вас, то не пошкодуйте для мене філіжанки.

Нік дістав ще одну чашку та наповнив її кавою. Тарілки ще одної не було, тому він серветкою витер свою і простягнув директору разом зі шматочком торта.

— Шлухайте, яка шмачна кава, — промимрив Хеган з повним ротом. — Чому цей негідник Маукас готує нам якісь помиї, а не таку каву? Завтра отримає у мене на горіхи.

— Не варто лаяти Майстра Маукаса. Це я приготував каву особливим способом зі своїх зерен, — Нік з жахом розумів, що його таємниця почала занадто швидко поширюватися по Школі. Але треба було рятувати шкуру шеф-кухаря, тому довелося виправдовуватися. — Я багато подорожував і навчився готувати каву особливим способом, та й трохи припас дуже хороших зерен. Тому шеф тут не винен. Хоча я навчив його своєму способу приготування, тому навіть з тих зерен, що є в Школі, буде більш смачний напій. Ви тільки попросіть його готувати вам за моїм рецептом.

— Ну, тепер тільки так. Нехай спробує знову подати мені те, що подавав раніше, — директор із задоволенням випив кави, з’їв торт та вдоволений відкинувся у кріслі.

Настала пауза. Хеган насолоджувався з’їденим і випитим, аж раптом Нік, щоб якось заповнити паузу, вирішив запитати про те, що його мучило кілька останніх днів.

— Магістре Хегане, скажіть, що вирішила Рада з приводу того повідомлення, яке я їм передав? Чи є причини для того, щоб збулися пророцтва Гуру?

— Знаєш, Ніку, Рада прийшла до думки, що ніяких передумов для великої війни зараз немає. Особливо з Темними. Вже багато років як ми мирно живемо зі своїми сусідами. Звичайно, трапляються непорозуміння, сутички, іноді навіть невеликі битви, але то скоріше не від злого наміру правителів, а від невгамовної дурості і зухвалості місцевих баронів та лицарів. Я вже настільки старий, що ще застав епоху великих битв і потрясінь. Ті страждання та смерті дуже сильно в’їлися в пам’ять народів. Зараз ніхто не хоче знову воювати. Я говорив з Магістром Дорінгом, це королівський маг, він дуже скептично до цього поставився, але обіцяв передати цю інформацію королю.

— Зрозуміло. Ну, тоді мені трохи легше. А то виходить, що приніс погану звістку. А з іншого боку, тепер поспішати не потрібно. Спокійно буду вчитися.

— Навіть не сподівайся. Ти не дав мені договорити. Я надто добре знаю Ліну. Просто так вона б не наважилася відкритися нам. Багато магів були щасливі, що її не стало. Особливо Лисиці. Вона мала такий вплив і владу, що повинна була стати Главою Дому, але у декого були інші плани. Більшості подобалося мирне життя, що настало, а Ліна ще тоді попереджала, що не треба магам розслаблятися, що прийдуть ще злі часи. А коли навколо мир і злагода, життя налагоджується, маги стають багатими і впливовими, ну кому захочеться слухати слова про війну. Ось так з часом вона стала вигнанцем. Тільки клан Драконів їй вірив. А потім вона просто взяла і зникла. Багатьох це тільки порадувало, і вже через пару років про неї всі забули. Думали, що вона померла в далеких краях. Аж надто вона любила подорожувати. Коли минули десятиліття, всі в цьому тільки переконалися. А тут ти з таким посланням. Я до чого це все згадую. Ліна давно говорила про таку ймовірність, а я схильний їй довіряти. І нехай я вже мало що вирішую в нашому магічному світі… Так-так. Незважаючи на мою посаду. Але вже, повір мені, якщо Ліна щось просить, то я розіб’юся, але виконаю. Тому думаю, ти не зрадієш, коли побачиш свій розклад занять.

— Хто б сумнівався. Відчував, що не треба було погоджуватися на цю авантюру, — вкотре поскаржився на свою долю учень.

— Гаразд, молодь, мені вже час іти. Вибачте, що я вам завадив. Але аж надто смачно пахло. Ніку, тебе ж попереджали, що учні не можуть приходити в башту, але якщо хтось вас побачить, то скажете, що я дозволив. Я не проти іноді знаходити вас тут за чашкою кави, мені, старому, розвага, та й, може, пригостите коли-небудь, — підморгнув їм Хеган і пішов у темряву.

— Ось тобі приклад, як мало треба людям для щастя. Тому тепер мені можна законно приходити сюди та насолоджуватися краєвидами, — сказав Нік. — Сподіваюся, що ти будеш мені складати компанію.

— Подивимося, — загадково відповіла Квіта.

— Ех, даремно я про Ліну згадав. Такий приємний вечір зіпсував.

— Нічого не зіпсував. Я дуже добре провела вечір. Давно мені не було так затишно, — сказала магеса.

— Це згода на наступне побачення? — підхопив її настрій Нік.

— Ніяке це не побачення. Просто посиділи поговорили, — спалахнула дівчина.

— Ага. Думаю, що Хеган не повірить в таку версію. Ти чула, що він мені пообіцяв багато занять. Тому на довгі залицяння у мене не буде ні сил, ні часу.

— Слабак, — парирувала Квіта, намагаючись задіти його.

— Не слабак, а ледар. Зазвичай більшість чоловіків мого віку вже з сім’ями або коханками. Тому напружуватися їм не доводиться. Ось і лінуються.

— Тоді навіть не сподівайся на нове побачення. Ледар! — Квіта з викликом подивилася йому прямо в очі.

Нік відповів поглядом і потонув у її небесно-блакитних очах. Обійняв і поцілував у губи. Вона кілька секунд, для пристойності, пручалася, але потім пристрасно відповіла на поцілунок. Цей вибух тривав нескінченно довго і солодко. Задихаючись, вони відірвалися одне від одного, щоб віддихатися.

— Не смій більше такого робити, — обурилася Квіта, злякавшись своїх почуттів.

— А то що? Накажеш мене? Ти ж знаєш, мені марно щось забороняти, — з викликом відповів він.

— Ніку, ну будь ласка. Я не готова до таких відносин. Тим більше що ти учень. Хоча б не поспішай. Дай мені час, — попрохала дівчина.

— Добре. Нехай буде так, як ти хочеш.

— Дякую, — тихо сказала Квіта. Вона дійсно була розгублена і трохи перелякана.

— Але це не означає, що я не буду тебе діставати і підколювати, — погодився Нік. — Я без цього не можу. А потім лінь мене здолає і буду я вже не за тобою бігати, а за молодими дівчатами ученицями.

— Навіть не думай, — знову попалася на провокацію Квіта. — Невелику порцію води на голову я можу тобі будь-коли організувати, щоб охолов.

— Ох, ці жінки… Самі не беруть і іншим не дають. Можна хоч теплу водичку в наступний раз? — розсміявся він.

— Вже пізно. Давай збиратися, — повернула його до реальності магеса.

Вони зібрали речі й повернулися до кімнати Квіти.

— Дякую тобі за вечір, — сказала дівчина, забираючи у нього ковдри і збираючись іти.

— Мені теж сподобалося. Треба буде повторити, — відповів Нік.

— Не квап мене, будь ласка, — прошепотіла Квіта, наблизилася до нього, трохи торкнувшись, поцілувала його в губи і зникла за дверима.

— Хороший день вийшов, — підсумував в порожнечу та пішов до себе в кімнату.

Нік анітрохи не здивувався, що вранці його розбудив не срібний дзвін, а стукіт у двері. Насилу розліпивши неслухняні повіки, як зомбі, він дійшов до дверей, щоб відкрити. І знову знайома картина. Задоволена фізіономія Матотору і за нею білява голова Касталатуса. Солодка парочка.

— Ніку, давай швидше. Сніданок вже почався, а ти ще не готовий. А потім всі їдемо в місто! — майже прокричав товстун.

— Слухайте, хлопці, давайте ви на сніданок сходіть без мене. А хвилин за десять до виїзду в місто заскочите й піднімете мене. Добре? — попросив він. Їсти не хотілося, а от побалувати себе зайвою годиною сну, це було чудово.

— Ти що, Ніку, часом не захворів? — стривожився Матотору. Для нього не було інших вагомих причин не ходити їсти. — Може я щось тобі з їдальні прихоплю?

— Дякую, не потрібно. Я здоровий. Хочу повалятися ще трохи. А перекусити можна буде в місті. Напевно, ти знаєш всі кращі місця, де можна поїсти?

— Та я таку таверну хорошу знаю. Ми обов’язково повинні туди зайти, — почав згадувати товстун, але Нік, не давши йому договорити, закрив двері та відправився досипати.

На цілих дві години йому вдалося розтягнути ранковий підйом, але чергова поява солодкої парочки змусила терміново вмиватися, одягатися і збиратися на денну прогулянку в місто. Нік з нетерпінням чекав цього вихідного. Йому хотілося побачити столицю, дізнатися, як влаштоване життя в тому світі, в якому він має далі жити. Як жителя мегаполісу на Землі, йому було цікаво, якими були столиці на Франі, та й програма обов’язкових справ і покупок була не маленька. Прихопивши зі столу папери та гроші, він поспішив в головний двір Школи, де збиралися охочі поїхати в місто.

У дворі набралося, мабуть, чоловік з десять учнів, в основному молодших років та пару викладачів. Одягнені всі були досить урочисто. Певно маги, навіть учні при будь-якій нагоді намагалися покрасуватися та показати свою перевагу. Нік одягнувся, як зазвичай, і навіть знак учня не приколов, а просто сховав у кишеню. Ще його здивувала кількість бажаючих поїхати в місто. Він думав, що будуть черги через велику кількість учнів і доведеться довго чекати.

— Слухай, Матотору, а чому так мало охочих поїхати? — запитав Нік.

— Рано ще. Усі люблять довше відпочити вранці у вихідний. Екіпажі будуть їздити цілий день, тож всі воліють їхати в місто після обіду. Просто погуляти. Я подумав, що ти і Каста міста не бачили, тому треба їхати вранці, щоб встигнути все оглянути, — відповів товстун, доїдаючи булку, незважаючи на те, що сніданок був зовсім недавно.

Під’їхав екіпаж. Для Ніка все ще було в дивину їздити таким чином, тож не полишало відчуття, що він у якомусь парку розваг, стилізованому під середньовіччя. Екіпаж можна було порівняти з диліжансом, який він бачив у фільмах про Дикий Захід. До того ж місцевий транспорт виявився досить містким. У нього помістилося дванадцять чоловік, завдяки чому вони з друзями виявилися першими на наступну поїздку. Чекати довелося недовго, хвилин через десять під’їхав ще один екіпаж. До того часу черга бажаючих небагато збільшилася, тому, завантажившись разом з іншими везунчиками, вони майже одразу поїхали у місто.

Сівши біля вікна, Нік з цікавістю роздивлявся на всі боки. Спочатку він боявся, що переїзд буде таким самим незручним, як і дорога до Школи з Замку клану, але, на щастя, сидіння у візку були з невеликими шкіряними подушками, що робило дорогу не такою болючою. Та й сама дорога була в хорошому стані, укочена і майже без ям. Тому ніщо не заважало розглядати околиці Школи.

Через хвилин двадцять ліс, що оточував дорогу, змінився парканом, за яким виднілося багато будівель. Найбільші нагадували їх замок, а дрібніші були схожі на сараї або комори.

— Це Військова Академія, — підказав Матотору, помітивши його здивування.

Паркан все не закінчувався і не закінчувався. Очевидно, Академія займала значно більшу територію, аніж Школа. Але й вона закінчилася, і перед Ніком відкрився чудовий вид на Оер. Школа знаходилася на верху пагорба, а після Академії до самого міста було відкрите поле, тому, з’їжджаючи, Нік зміг побачити місто як на долоні. Воно було великим і хоча, наближаючись, видно було лише частину його, та навіть те, що він бачив у своє вікно, вражало. Звичайно, йому було далеко до міста, в якому Нік жив на Землі, але таких великих середньовічних міст він не бачив у своїх подорожах. Зазвичай це були маленькі містечка або просто замки, а тут ціле величезне місто. Оер оточувала стіна з бійницями, вежами та брамами. Але довгі роки без воєн зменшили пильність городян і поступово частина вулиць та будинків вилізла за межі стін та розрослися цілими кварталами від міської стіни вздовж дороги. Їх візок з’їхав з бічної дороги, що вела до Академії та Школи, і влилася в потік людей, возів, коней, що поспішали в місто. Швидкість значно зменшилася, вони, підхоплені людською течією, покотилися до воріт міста. Нік крутився, як на сковорідці, намагаючись не пропустити нічого цікавого навколо, виглядаючи весь час з різних вікон карети, доводячи до сказу решту пасажирів. Вони наближалися до перших будинків, які вишикувалися поруч з дорогою. Як і очікував Нік, це були прості таверни та заїжджі двори. Ті, кому було дорого зупинятися в самому місті, із задоволенням ночували за його стінами, це було безпечно та значно дешевше. Поступово ріка охочих потрапити в місто трохи зменшилася, і вони під’їхали до великих воріт. Нік від цікавості навіть висунувся з вікна. Перед воротами стояла варта, четверо солдатів та офіцер. Вони з показовим небажанням і лінню дивилися на тих, хто в’їжджав, недбало та поверхнево оглядаючи вміст возів, бричок, екіпажів і карет. Час був спокійний і їхня служба скоріше була даниною колишнім порядкам, аніж дійсно турботою про безпеку. Вони це розуміли, тож саме так ставилися до служби. На їх карету вони не звернули ніякої уваги взагалі. Її не стали ні перевіряти, ні навіть зупиняти. Кучер приязно махнув їм вітання та в’їхав у місто. Їх висадили біля гарного будинку, оточеного ще більш красивим садом. Це виявився корпус Школи, який знаходився в місті. На фасаді будівлі були зображені герби всіх кланів, які входили в магічний будинок Каса Альєнте. Нік замилувався граціозним величним срібним драконом, символом всього магічного будинку і його клану. У самій будівлі, як поспішив розповісти новачкам Матотору, заняття проводилися дуже рідко, більшу частину будівлі займала канцелярія та житлові кімнати для приїжджих магів. Не заходячи в будівлю Школи, вони вирушили на прогулянку містом. Товстун був хорошим провідником і екскурсоводом, правда, приділяючи більше уваги не важливим та цікавих місцям, а тим, де можна смачно поїсти.

Здавалося, що ця нескінченна прогулянка триватиме вічно. Вони встигли побувати біля королівського палацу, в кварталі знаті, кілька разів пробігтися по ринку, зайти в декілька невеликих крамниць, де він купив собі все для гоління, та деякий одяг. На прохання, вони забігли навіть у книжкову крамницю, де він більше години перебирав книжки та купив собі карту Тротса, щоб краще вивчити країну. Ближче до обіду Матотору почав зупинятися біля кожної таверни або забігайлівки, благаючи зайти поїсти.

Ніку і самому вже кортіло швидше сісти відпочити і перекусити, але йому треба було обов’язково зайти до майстра-коваля, якого рекомендував Майстер Ілтзе, та замовити потрібні йому деталі. Зрештою вирішили розділитися. Касталатус і Матотору зібралися піти в ресторан обідати, а Нік до майстра-коваля. Перейнявшись тим, щоб Нік не залишився голодним, Матотору притягнув їх на базар до крамниці, де продавалися різноманітні пиріжки, він так розхвалював це місце, що Нік поступився. Не розрахувавши, він купив цілу велику корзину різних пиріжків, але спробувавши їх, щиро подякував товстуну. Вони виявилися просто чудові. Провівши Ніка до вулиці ковалів, друзі розлучилися.

Не поспішаючи, Нік заглядав у кожну майстерню на вулиці. Він, як початківець-турист на Землі, з подивом розглядав красиві мечі, кольчуги, шоломи, ножі, різне домашнє начиння, якого було не злічити. Найбільші крамниці та майстерні знаходилися на початку вулиці і, щоб дістатися до прилавків або уважніше розглянути вподобану річ, Ніку доводилося протискуватися між великою кількістю покупців. Чим глибше він заходив у вулицю ковалів, тим менше ставали майстерні, гірший товар та й покупців було значно менше. Зате ціни були набагато приємніші.

Втомившись від побаченого в майстернях, Нік нарешті добрався до кінця вулиці, де примостилася невелика, але затишна майстерня, про яку говорив Майстер Ілтзе. Тут він хотів замовити металеві частини умивальника, який він задумав поставити у себе в кімнаті. На вході висіла вивіска «Майстер Окертуз. Залізні вироби». І була емблема гільдії ковалів, тільки трохи не така, як в більшості попередніх майстерень. Якщо там було ковадло, а над ним два схрещених молота й посередині меч, то тут начебто було все те ж, але без меча. Нік відзначив про себе цю відмінність та вирішив пізніше розпитати Майстра про це. Майстерня була невеликим двоповерховим будиночком, на першому поверсі був виставковий зал і магазин, на другому жили господарі, а ззаду розташовувалася кузня, з якої доносилися віддалені ритмічні постукування молотка об залізо. Перед будинком був невеличкий двір, який прикрашали клумби з різноманітними квітами. Всю останню годину ноги Ніка страшно боліли від безперервної ходьби та благали про невеликий перепочинок, тому, помітивши велику лавку у дворі, учень із задоволенням присів на неї, поклав поруч кошик з пиріжками і розслабився.

Він закрив очі та протяг втомлені ноги. Сонячні відблиски грали на закритих повіках, а з майстерні доносився стукіт молотка. Він зовсім не дратував, навпаки, був якимось приємним і домашнім.

— А ви до нас в крамницю прийшли? — несподівано почув Нік дитячий голос. Він відкрив очі і побачив перед собою гарну маленьку дівчинку років семи.

— Швидше, до самого Майстра Окертуза. Мені треба в нього дещо замовити, — відповів Нік, посміхаючись у відповідь.

— Тато зараз прийде. Ігве вже сказав йому, що ви прийшли. Він просив трохи почекати. Зараз закінчить роботу і вийде, — прощебетало малятко.

— Добре. Я почекаю. Якраз відпочину, — він помітив цікавий погляд дівчинки на вміст кошика. — А як тебе звати, красуне?

— Мене? Істер, — відповіла вона, не відводячи очей від пиріжків.

— Давай сідай поруч та пригощайся. Я вже їх стільки з’їв, що скоро лусну, а ти мене врятуєш, — сказав Нік та посадив її поруч. — Вибирай, які більше полюбляєш. Там різні. І з м’ясом, і з яйцем, і солодкі.

Він посміхався, дивлячись, як дівчинка захоплено перебирає пиріжки, вибираючи улюблені смаки.

— Ой! Вони такі смачні. Це точно з крамниці тітоньки Роли. Мені тато на свята їх купує. Смачнючі, — радісно базікала Істер з повним ротом. Через що Нік насилу розбирав слова. Але щаслива фізіономія маляти говорила краще за всі слова.

З будинку у двір з шумом і веселими криками вивалилася дивовижна компанія. Два здорових бородатих дядьки та хлопчина років десяти. Придивившись, зрозумів, що перед ним два гноми. Весело лаючись та штовхаючись, вони зупинилися, побачивши Ніка і Істер. Хлопчик, підбігши до них, сердито почав лаяти малу.

— Істер, як тобі не соромно? У чужої людини випрошувати пиріжки. Тебе що, вдома не годують? — грізно промовив він.

— Тихіше, тихіше, молодий чоловіче, — зупинив його Нік. — Ти даремно лаєшся. Це я попросив Істер допомогти мені впоратися з такою кількістю пиріжків. А то я вже сам півкошика з’їв. Запрошую і тебе з друзями приєднатися, тут пиріжків багато — на всіх вистачить.

— Вибачте, — знітився хлопчик. — Я не знав. Зараз ми руки помиємо і підійдемо.

Він підбіг до гномів та щось їм шепнув. Разом вони, продовжуючи штовхатися та обливаючись, вимили руки, обличчя, витерлися рушником та підійшли до Ніка.

— Мене звати Ігве, — представився хлопчина, а потім по черзі представив гномів. — Це Еред Сталевий Візерунок і Рун Гострий Меч.

— Ага, візеруночок, — сказав гном на ім’я Рун, розсміявшись, за що негайно отримав кулаком по ребрах від почервонілого Ереда.

— Не дивуйтеся. Рун весь час дістає Ереда його ім’ям. За що отримує стусани. Але більших друзів, ніж ці двоє, годі шукати, — пояснив ситуацію малий.

— А мене звати Нік. Я тут у справах вирішив заглянути до Майстра Окертуза. Радий нашому знайомству, — представився Нік. — А тепер давайте сідайте та допомагайте Істер знищувати пиріжки.

Дитину і гномів два рази просити не довелося. Вони задоволені почали вибирати собі пиріжки, не забуваючи перелаюватися та штовхатися. Вибравши собі по кілька штук, вони сіли і з апетитом заходилися їсти. Нік з посмішкою спостерігав за цією дивовижною картиною. Він кілька разів бачив гномів в Школі, але так близько зіткнувся з ними вперше. Правда, після зустрічі з демоном Атавхаї мало що могло його здивувати ще сильніше.

— Гей, що це за розбійний напад на покупця, — з будинку вийшов чоловік середніх віку і швидко попрямував до компанії. — Пробачте, будь ласка, моїх помічників та невихованих дітей. Я зараз їх прожену.

— Непотрібно цього робити, — відповів Нік. — Це я їх запросив допомогти мені впоратися з цілим кошиком пиріжків. Я купив на ринку, з’їв половину, а на решту сил та місця в животі вже не вистачило. Ви, напевно, Майстер Окертуз?

— Так, це я. Ви щось хотіли купити? Вибачте, я зараз помию руки і все вам покажу. Ігве, швидко допоможи мені, — звернувся він до сина.

Вони відійшли в куток і там Ігве допоміг батькові вимити руки та обличчя. Не встигли вони закінчити, як з дверей будинку вийшла красива молода жінка, яка з німим докором завмерла на порозі, побачивши, чим займаються гноми і Істер. Вона вже хотіла почати лаяти їх за таку поведінку, але Нік встиг її випередити.

— Якщо ви хочете їх лаяти, то не варто. Це я сам їх запросив перекусити. З задоволенням вас і Майстра Окертуза запрошую скласти нам компанію. Мене звати Нік.

— Раті, а давай принеси щось запити, а то будемо давитися в сухом’ятку, — посміхнувся Окертуз жінці. — Коли вже так сталося, то не будемо відмовлятися від запрошення гостя. Ніку, це моя дружина Раті. А з моїми неслухняними дітьми та помічниками ви вже, напевно, встигли познайомитися.

— От і добре. Давайте трохи перекусимо. Справами зайнятися ще встигнемо, — сказав у відповідь учень.

Гноми за вказівкою господаря швидко збігали в будинок, винесли стіл та кілька стільців. Руні принесла смачний напій і тарілки, на які розклали пиріжки, що залишилися. Незважаючи на зусилля самого Ніка та його мимовільних помічників, пиріжків ще залишалося вдосталь. Гноми ще довго сварилися і штовхалися за найсмачніші. А всі інші з посмішками спостерігали за ними. Ніку стало якось легко і приємно, неначе він опинився вдома. Немає ніякої Школи, а навколо гарні та веселі друзі. Не треба намагатися щось доводити, щось приховувати. Просто і душевно. Він відчув, як саме цього йому не вистачало і у Ліни, і в Школі. Там він винен був усім. Ліні, Вищому, Зонколану, клану, магам цього незнайомого світу. А тут така дрібниця, як купка пиріжків, всіх зробила трохи щасливішими.

— Ніку, спасибі вам за частування. Тітонька Рола пече дуже смачні пиріжки. Раніше ми часто їх купували, а зараз вже рідше, — трохи з сумом сказав Майстер.

— Та ну, що ви. Не варто дякувати. Я вперше в місті, і мої поводирі порадили купити замість обіду. А я не розрахував свої сили й не думав, що їх буде так багато. Тому добре, що вам всім це принесло хоч трохи задоволення.

— А звідки ви приїхали? Як вам наше місто? — запитав коваль.

— Майстре Окертузе, ми з вами приблизно одного віку, на жаль, я не знаю, скільки років шановним гномам, але я проста людина. Чи не заперечуватимете, якщо ми перейдемо на ти? — попросив Нік. — Ви всі, напевно, здивуєтеся, але я з магічної Школи. Новий учень. І приїхав здалеку, тому у вашому місті вперше.

— Дійсно дивно, — відповів Окертуз. — Зазвичай учні — це молодь, а ти далеко не хлопчик.

— Так вийшло. Я сам здивований цим.

— Дядьку Ніку, а це правда, що у всіх учнів школи є знак учня? — встряв у розмову Ігве.

— Правда.

— А можна на нього подивитися? Кажуть, вони дуже красиві, — не вгамовувалася дитина.

— Ігве, ну як тобі не соромно? — прикрикнула на сина Раті.

— Та ні. Все нормально. Ось, тримай, — відповів Нік і простягнув малому знак.

— Ух ти! Гарно, — Ігве з палаючими очима розглядав пластину з срібним драконом.

— Це наша робота, гномів, — гордо сказав Еред, розглядаючи шпильку через плече Ігве.

— Так ти скоро будеш магом? — запитала Істер.

— Не скоро, але напевно буду, — посміхаючись, відповів Нік. Йому захотілося трохи здивувати маленьку дівчинку і, зосередившись на мить, він створив в долоні вогняну кульку, потримав трохи та перервав заклинання.

— Чудово, чудово, чудово! — аж підстрибнула від захвату Істер. — А можна ще?

— Наступного разу, — відповів Нік. — Я тільки почав вчитися. Ось вивчу щось нове, обов’язково покажу.

Дорослих теж зачарувала ця маленька магічна вправа. Вони, звичайно, бачили магів раніше, але так близько з ними не стикалися. Правда, вони на відміну від дітей змогли стримати своє захоплення.

— Ніку, а що ти хотів від мене? — запитав трохи здивований Окертуз. — Як тобі вдалося дібратися до моєї майстерні? По дорозі сюди пару десятків набагато більших і багатих майстерень. До нас звичайні люди рідко доходять, а вже маги так взагалі я не пам’ятаю, коли були. Та й наскільки я знаю, учнів Школи повністю всім забезпечують на місці.

— Ну, ти й сам помітив, що я не звичайний учень, хоча б за віком, тому потреби у мене трохи інші, ніж у решти молодих учнів. А до тебе я йшов спеціально. Мені тебе порекомендував майстер по меблям зі Школи Майстер Ілтзе. Мені треба дещо зробити, а він сказав, що ти найкращий.

— Так, з Ілтзе ми знайомі. Ну, те, що кращий, це він дуже перебільшив. Але постараюся зробити що тобі треба.

— Так, Ігве, давай повертай Ніку його знак і допоможи мені тут поприбирати, а дорослі підуть в майстерню говорити про справу, — розпорядилася Раті.

— Справді. Підемо в крамницю та в майстерню. Я покажу, що у нас є, а ти вибереш, що тобі треба, — сказав, встаючи з-за столу, Окертуз. — Так, ви двоє, поглиначі пиріжків, пішли з нами.

— Окертузе, ну може не треба? Ми так наїлися. Нам краще тут посидіти, — жартома почав просити Рун.

— Піднімайтеся і пішли, — запобіг спробі Майстер.

Вони пройшли в будинок, де на першому поверсі розташовувалася крамниця. Нік оглянув товар, який там був. Більшу частину всього цього він уже бачив в інших майстернях на цій вулиці, поки йшов сюди. Що йому впало в очі, так це красиві орнаменти та малюнки на частині виробів, особливо на мідних. Напевно, це робота гнома Ереда. Але готові вироби його не цікавили, йому треба було замовити виготовлення потрібного йому предмета.

— Ну, як тобі наш товар? — запитав не без гордості Окертуз.

— Гарний товар, і роботу Ереда видно. Дуже красиво, — відповів Нік, помітивши, як стало задоволеним лице гнома. — Але я до тебе йшов, щоб замовити одну річ. Зможеш зробити?

— Ходімо в кузню. Якщо розкажеш що треба, ми подумаємо, чи зможемо це зробити, — сказав Майстер та повів усіх у внутрішній двір, де була кузня.

— Розповідай, що треба зробити? — запитав Окертуз.

— Розповідати було б довго, я тут трохи намалював. Сподіваюся, ти розберешся, — відповів Нік, простягаючи Майстру креслення.

— Нічого собі, — здивувався Окертуз, коли подивився на креслення. — Це, мабуть, сильніше за те, що ти маг. Я ще ніколи не бачив такого точного малюнка з розмірами, та ще й з різних сторін. Де ти такого навчився?

— Це називається креслення. Не важливо, де навчився. Ну, так що, зможеш зробити? — ухилився від відповіді маг. Йому зовсім не хотілося розповідати ковалю про п’ять років в технічному інституті.

— Та по такому, як ти сказав, кресленню, будь-який майстер все зробить. З якого матеріалу тобі це робити?

— Краще з міді. Зможеш?

— Звичайно зможу, але коштувати це буде чимало. Може, із заліза?

— Ні. Із заліза певне можна, але там буде вода, тому іржавітиме. А з міді іржавіти не буде, та й красивіше. А скільки коштуватиме? — запитав Нік. Він, безумовно, мав достатньо грошей, але краще дізнатися заздалегідь. Адже цін в Тротсі він зовсім не знав.

— Я думаю, що така штука з міді буде коштувати не менше десяти татінів. Матеріал дорогий.

— Не проблема. Роби, — відповів Нік. — Також мені потрібно буде два відра, бажано теж з міді, щоб не заіржавіли. Але одне звичайне, а одне не зовсім. Я креслення не зробив, та ось що подумав. Може ми зараз таке зробимо з залізного відра, а потім ти мені зробиш з міді. А залізне залишу тобі. Думаю, стане тобі в нагоді. Ну що, зробимо зараз, чи ви на сьогодні роботу вже закінчили?

— Звичайно, зробимо. Мені вже самому цікаво, що може бути незвичайного у звичайному відрі, — сказав Окертуз і, повернувшись до гномів, додав: — Давайте готуйтеся до роботи.

— Ми готові, — промовив Майстер, розклавши інструменти. — Кажи, що треба робити.

— Та нічого особливого. Я бачив, як ви вмивалися у дворі. Там ви один одному зливали воду. А як ви миєтеся, коли поруч немає нікого? — спитав Нік.

— Так весь час хтось поруч. Коли нікого немає, зачерпуємо з відра або з бочки.

— Тоді зараз ми зробимо простий пристрій, щоб кожен міг сам вмиватися. Він так і називається вмивальник. І мені ти його потім з міді зробиш, — продовжив Нік. — А зараз дай мені залізне відро. Дивись. Потрібно, щоб ти зробив одну сторону плоскою, а в центрі на дні невеликий круглий отвір. Пробуйте.

Рун взявся відточеними рухами виконувати те, що показав Нік. А Окертуз здивований став розпитувати Ніка.

— Та кому потрібне відро з діркою? Це ж тепер марна річ.

— Не поспішай. Зараз все побачиш. Поки Рун виконує свою роботу, ти мені зроби невеликий залізний стрижень. Круглий. За розмірами трохи тонший, ніж отвір, який робить у відрі Рун, але на одному кінці зроби потовщення в два рази більше за отвір, — роздав завдання Нік.

— А що мені робити? — запитав Еред.

— Тобі буде робота трохи пізніше, а зараз знайди невеликий шматок товстої шкіри. Зможеш?

— Звичайно, — відповів гном, що було занудьгував, і помчав в будинок виконувати прохання Ніка.

Учень бачив, що перед ним були майстри своєї справи. Рун вже закінчив рівняти одну зі сторін відра і робив отвір. Окертуз безперервно змахуючи молотком, формував стрижень, а захеканий Еред вже стояв поруч з неабияким шматком товстої шкіри. Нік змусив його вирізати зі шматка клапоть потрібного розміру. І вправними руками гнома це було виконано за лічені хвилини. Не встиг Нік намилуватися їх роботою, як майстри, що так і не зрозуміли цілі їх старань, вже простягали йому результати. Він перевірив, чи входить стрижень в отвір у дні відра, а потім простягнув його Ереду для доопрацювання. Під пильною увагою друзів гном швидко зачистив, відполірував стрижень та віддав магу.

— Ну, ось майже все, — сказав Нік. — Так, Окертузе, прибий мені відро до паркану на рівні грудей. Руне, ти принеси відро води та поклич Раті і дітей. Ереде, а ти поки зроби мені в шкірі невеликий отвір посередині.

Всі кинулися виконувати розпорядження Ніка і вже через хвилину у внутрішньому дворі майстерні на паркані висів найпримітивніший, але від цього не менш зручний вмивальник. Всі зібралися навколо майбутнього мага, щоб побачити ще одне диво. Він натягнув шкіряний кружок на стрижень, а потім опустив його в отвір у відрі. Все стало на свої місця. Нік милувався своїм витвором. Він був гордий. Це був перший, нехай і простий пристрій, що він зміг принести зі свого світу.

— Ось це і є вмивальник. А зараз я сам, без сторонньої допомоги, помию руки, — гордо сказав Нік поки нічого не розуміючим майстрам. Він підштовхнув вгору стрижень і на руки побігла цівка води. Повернув стрижень назад і вода перестала текти. — Все просто. Налили воду і все. Пробуйте.

Найспритнішими, звичайно, були діти. Ігве повторив все, як робив Нік, набрав у долоні води і бризнув в обличчя сестрі. Істер, не бажаючи програвати, відштовхнула брата і сама стала набирати воду в долоні. Окертуз стояв, ніби побачив диво. На нього цей простий пристрій справив більше враження, ніж магічний трюк і навіть більше, ніж креслення. На його очах просто і швидко з’явилося щось нове та корисне.

— Окертузе, ну що, зможеш мені зробити такий самий вмивальник, тільки мідний? — вирвав зі ступору Майстра Нік.

— А? Що? Так, звичайно зроблю, — розсіяно відповів той. — Але так все просто. Як же до цього ніхто раніше не додумався?

— Гаразд, буде час, покажу ще кілька таких корисних та простих пристроїв, — сказав задоволений Нік. Вперше з часу прибуття на Фран він зрозумів, що володіє знаннями, які можуть бути йому корисними тут. — А якщо наливати сюди гарячу воду, то Раті легше буде мити посуд або дітей. Ні, для дітей я тобі потім розповім, як душ зробити.

Дібравшись до вмивальника, відтіснивши дітей, гноми теж почали обливати один одного, і вже через кілька хвилин всі навколо були мокрими, крім Ніка, який завбачливо відійшов подалі. Раті намагалася зупинити водяне побоїще, але змогла це зробити тільки коли вода у вмивальнику закінчилася. Окертуз, який, як і Нік, майже не був мокрим, потягнув його в крамницю, щоб оформити замовлення, а його дружина повела дітей та двох гномів перевдягатися.

— Слухай, Окертузе, хотів в тебе запитати, — почав Нік, коли вони зайшли в крамницю і Майстер почав оформляти замовлення. — А чому в тебе на вивісці герб майстерні відрізняється від гербів інших майстерень. У них є меч, а в тебе немає?

— Це через жадібність наших правителів. Коли при справах був король Фенстел, такого не було, а коли всім почали керувати його син Тан та Магістр Дорінг, стало зовсім погано, — розповів Окертуз, в мить ставши сумним. — Раніше всі майстри і майстерні, які входили в гільдію ковалів, платили не дуже велику подать і могли все робити. І ось такі речі, як треба тобі, і інструменти та замки, ну, все із заліза, але найголовніше, звичайно, зброю і військові обладунки. Три роки тому Тан збільшив податі. Але найгірше — він встановив, що ті, хто виготовляє зброю і обладунки, повинні платити ще в два рази більше. Багатим майстерням це було вигідно. Вони змогли платити подвійний податок, а невеликим це стало не під силу. Багато закрилося. Ми насилу виживаємо, але можемо робити все, крім зброї та обладунків.

А саме на цьому були основні заробітки. Глава гільдії гад, це явно його задумки, щоб самому побільше заробляти. Та він ще дуже давно не злюбив нашу сім’ю. Мій батько, теж майстер-коваль, весь час вигравав у нього звання кращого майстра гільдії. І коли наша сім’я втратила можливість робити зброю, батько не виніс цього. Захворів і помер. А глава гільдії тоді зовсім нас вирішив по світу пустити. Спочатку два роки тому побудував цю стіну, що в кінці вулиці. Раніше вулиця була прохідна і для всіх, хто йшов від королівського палацу, наша майстерня була першою, а його остання. Тепер ми біля самої стіни і мало хто до нас доходить. Ти сам бачив, як багато майстерень на вулиці. А рік тому стало зовсім нестерпно. Цей гад, глава гільдії, змусив Тана встановити додаткову плату для тих майстерень, в яких працюють гноми. Тому я боюся, якщо не станеться дива, то через сто днів ми можемо залишитися без дозволу на роботу, і тоді доведеться йти працювати на інших або залишити столицю та трудитися у іншому місті. Ось така невесела ситуація.

— Дійсно невесело, — погодився Нік. — А чому через сто днів?

— Тоді закінчиться ярмарок пори Початку. Наприкінці ярмарку спливає термін сплати податі.

— А скільки треба буде тобі заплатити? — запитав Нік.

— Якщо без зброї та обладунків, то п’ятсот татінів на рік, якщо з дозволом на зброю, то тисяча. Та плюс за кожного гнома по сто татінів. Разом, щоб вижити, сімсот треба заплатити. А де взяти такі гроші, я не знаю.

— Так у тебе є багато товару. Може, продаси ще до того на ярмарку, — спробував підтримати Майстра Нік.

— Не вийде. Цього року ми майже не назбирали нічого на оплату за рік. Тому ярмарок не врятує. Можливо, вдасться у когось взяти у борг, — зовсім став сумним Окертуз.

— Головне не ховати себе завчасно. Все налагодиться. Так, скільки я тобі винен за своє замовлення?

— Вісімнадцять татінів за все.

Нік дістав гроші, відрахував двадцять татінів та віддав Майстру.

— Тут багато, — сказав той, перерахувавши гроші.

— Нічого, це за зіпсоване залізне відро, яке тепер у тебе буде вмивальником, — відповів Нік. — Ось ще що. Доправ все це в будинок Школи у місті. Напишеш, що в кімнату п’ятдесят сім для Ніка Гаммела Крігера. За тиждень впораєшся? Хотів собі зібрати все в кімнаті через тиждень.

— Так, звичайно. Все зроблю. Навіть раніше, — трохи веселіше відповів Майстер.

— Ще одне прохання. Я поки зовсім не орієнтуюся в місті, а вже скоро вечір. Можеш попросити когось зі своїх провести мене до будівлі Школи, що у центрі міста?

— Так-так. Раті зараз з дітьми буде йти на базар, вона проведе тебе.

Добравшись до Школи, Нік в піднесеному настрої вирушив до себе в кімнату. На вечерю він не встиг, та й їсти зовсім не хотілося. Солодкі спогади про смачні пиріжки все ще важкістю відгукувалися в животі. Хотілося скоріше опинитися в ліжку і дати відпочити стомленим ногам.

— А, Ніку, ось саме ти мені й потрібен, — зупинив його перед самими дверима голос Хранителя. — Не поспішай. Приділи мені пару хвилин.

— З задоволенням, — весело відповів Нік і присів поруч з конторкою Багукхана.

— Чого ти такий задоволений? Як тобі перша прогулянка по місту?

— Чудово. Місто я, правда, тільки поверхнево подивився, але зате познайомився з чудовими людьми. Багукхан, ти ж, напевно, всіх знаєш не лише в Школі, а й у місті. А ти Майстра Окертуза знаєш? — запитав Нік.

— Ти сильно перебільшуєш мої знання. Але Окертуза знаю. Правда, не дуже добре. Я добре знав його батька і діда. Відмінні майстри-зброярі були. Я іноді й сам у них мечі замовляв. Але подейкують, що сильно не злюбив їх нинішній глава гільдії ковалів та зовсім винищує майстерню. А що тобі від нього треба?

— Я ходив до нього, замовив деякі дрібниці. Відра там і всяке таке. Мені дуже сподобався він, його родина і гноми, що у нього працюють. Слухай, але шкода їх. Через придурка в гільдії та жадібності сина короля таку династію майстрів майже знищили. Він мені показав кілька своїх мечів. Я, звичайно, не сильно в них розбираюся, але мені сподобалося. Шкода, що він не може їх продавати і заробляти нормальні гроші. Каже, що може втратити дозвіл на роботу після ярмарку. Дурість якась.

— Дійсно сумно, — сказав Хранитель. — Старший син короля якось дивно і нерозумно поводиться. Нормальних майстрів гнобить, а всяких жадібних та нечесних до себе наближує. Те ж саме і в армії, якою він командує. Багато незадоволених. Хороші офіцери і лицарі йдуть у приватні армії, в найманці, або просто спиваються. Але ти будь обережний з такими словами. Я вже старий, що мені зроблять? А тебе покарають. «Вуха» у нашого Тана є скрізь.

— Навіть у Школі? Він же начебто не дуже магів любить і шанує.

— Він ні. А ось Дорінг має своїх людей і тут, і в Раді. Тому свої спостереження та висновки тримай при собі, — попередив Хранитель. — Краще скажи мені, що ти вже встиг накоїти, що тебе покарати встигли і викладачі шукають.

— Та нічого цікавого. Причепився до мене один з викладачів. Магістр Бат здається його звати, за те, що ходив у Школі без належної форми та знака учня. Старий вже я ці правила виконувати. Ось і призначив покарання. А хто мене шукав?

— Давай по-порядку. Завтра після обіду ти повинен відбути покарання на кухні до самого вечора, — награно суворо сказав Багукхан. — Що ти радієш? Всі, як вогню, бояться Майстра Маукаса. Намагаються до нього не потрапляти. А ти регочеш.

— Ми вже з ним знайшли спільну мову. Тому думаю, що ми обидва приємно проведемо час разом, — посміхаючись, відповів учень.

— Але ти шустрий. Вже й до цього старого буркотуна встиг втертися в довіру. Як тобі це вдається? — здивувався Хранитель. — Ну, тоді легше. Ще тебе шукала Магістр Целмаліт — керівник кафедри лікування. Після занять зайди до неї. Ще сильно обурювалася твоя нова, велика, червона нянька Атавхаї, що ти за цілий тиждень так і не з’явився у нього. Ображається. Він такий, якщо до когось прив’язується, то страшенно. Для Ліни він все зробить. Після її відходу він досі один, так і не знайшов собі нових друзів. Мене, старого, весь час дістає та дратує. Тому тепер це все тобі доведеться терпіти.

— Ну, не знаю. Мені він здався чудовим демоном. Якщо таке можливе, — посміхнувся Нік.

— Він насправді такий. Повір, ти отримав чудового друга і опікуна. Не заздрю я тим, хто тебе образить. Гаразд, йди відпочивати та не забудь завтра забігти до Целмаліт, а також відбути покарання. Мало не забув. Директор Школи сказав, що новачки на цьому тижні повинні пройти всі випробування на види магії. Тому веселий тебе чекає тиждень. І не забудь мені розповісти про результати. А тепер іди.

Вранці, в залі біля Багукхана, Нік побачив натовп учнів, які з цікавістю щось роздивлялися. Почекавши, поки частина розійдеться, він протиснувся до стіни і побачив на ній лист з розкладом випробувань за видами магії на весь тиждень. «Так, Хранитель був правий. Тиждень буде веселий», — подумав учень. Всі випробування проводилися після обіду, а це означало, що і всі щоденні заняття будуть. Той, хто складав розклад, очевидно, знав про покарання, яке встиг заробити Нік, тому йому не було призначено жодного випробування на цей день. Зате в інші дні їх було більше, ніж у решти новачків.

— Це не чесно, — почув за спиною голос Кавара Фундо, учня-куратора.

— І що тобі не подобається? — запитав здивований Нік.

— Раніше навпроти кожного учня, поряд з позначенням виду випробування, була порожня графа, де записувалися результати випробувань. Можна було побачити, хто на курсі мав додаткові здібності, крім основного виду магії. А зараз це прибрали, — розчаровано обурювався старший учень.

— Багато в тебе на курсі мали додаткові здібності? — не втримав цікавість новачок.

— У трьох були ще по одній слабкій здібності. А в одного навіть за двома видами магії. Ось це круто, — відповів той зі слабо прихованою заздрістю й пішов на заняття.

«Напевно, через мене змінили правила. Хранитель і директор молодці. Про це подбали», — подумав Нік.

Заняття ставали цікавішими, і він не помітив, як пролетіло півдня. Всі вирушили на обід, а йому прийшлося йти на кафедру лікарської магії до Магістра Целмаліт. Нік всю дорогу губився в здогадах, навіщо він знадобився магесі. Випробування на її вид магії у нього було тільки через той дні.

— А, це ти, Ніку; — радісно сказала Магістр Целмаліт, коли він зайшов до її кабінету. — Молодець, що прийшов. У нас з тобою залишилася ще одна незакінчена справа, а ще в мене до тебе є пару запитань. Але спочатку до справи. Давай роздягайся та лягай на кушетку. Я подивлюся на твій стан ще раз. Ліна не дарма просила зайнятися тобою серйозно.

— Та ви вже мене дивилися. Я ж здоровий, як бик, — зробив слабку спробу ухилитися від цієї процедури учень.

— Не сперечайся зі мною. Давай лягай. То був загальний огляд. Зараз я хочу більш ретельно тебе обстежити і доробити те, що почала Ліна.

Сперечатися було марно, змирившись з неминучим, влігся на кушетку і дав себе вивчати. Целмаліт промовила заклинання. Як у Ліни, у неї стали світитися долоні, і вона почала повільно проводити ними над Ніком. Щоб не відволікати Магістра, закрив очі і задрімав. Він не помітив, скільки тривав його огляд, тільки голос Целмаліт вирвав його з дрімоти.

— Такого нахабства я ще не бачила. Мало того що ти заснув, так ще й хропів час від часу, — обурювалася магеса. — Давай одягайся, підемо до мене в кабінет, там розповім, що далі робитимемо.

Учень одягнувся і зайшов у кабінет Целмаліт. Вона сиділа за столом та щось записувала собі на аркуш.

— Голова боліла за цей час? — запитала магеса, відірвавшись від записів.

— Та ні. Не боліла. Коліно трохи боліло, але не сильно, — відповів Нік.

— З коліном ще треба трохи попрацювати. Мене турбує інше. За ці пару днів, що ми не бачилися, ти ще набрав зайвої ваги, — суворо сказала Целмаліт. — Я ж тебе просила менше їсти і більше рухатися.

— Та я нібито не обжирався сильно, — виправдовувався, як школяр, Нік. — Вчора цілий день ходив по місту, аж ледве ноги пересував до вечора.

— Це добре, що ходив. Ось ще що. Ти вже далеко не хлопчик, і я розумію, що в тебе є нормальні чоловічі потреби. Попереджаю одразу — міські повії точно нагородять тебе різними неприємними болячками, тому старайся, принаймні в місті, не користуватися їх послугами. Я, звичайно, вилікую, якщо це станеться, але зайвих проблем нам не потрібно. Врахуй, хоч ти не маленький, регулярно буду тебе перевіряти.

— Що ж ви всі так хочете мене на ланцюг посадити? Ну, не можу ж я лише навчанням займатися. Так здуріти можна. А що стосується місцевих повій, то можете за це не переживати, я не любитель ризикувати своїм здоров’ям. Та й у Школі повно молоденьких дівчат, вони ж, напевно, чисті й здорові. Ось взяти, наприклад, вашу ученицю Амалі. Дуже апетитна красуня, — не втримався, щоб не пожартувати, Нік.

— Ти на неї навіть не заглядай. Не твого поля ягода. Я її попереджу, щоб трималася від тебе подалі, й тобі раджу. Проблем можеш отримати на свою голову більше, ніж болячок в місцевих борделях на інше місце, — суворо попередила магеса. — Так. А з твоєю зайвою вагою будемо боротися радикально. Бігатимеш щовечора. І якщо ти думаєш, що зможеш мене обманювати в цьому, то навіть не сподівайся. Я попрошу Хранителя Багукхана за цим прослідкувати. А у нього ще ніхто не ухилявся. Цей навіть стовп танцювати змусить, якщо захоче.

— Ну який біг? Наді мною всі молоді учні сміятися будуть, — серйозно засмутився Нік. — І чому тільки мені такі покарання? Он Матотору в двері скоро проходити не буде, його ви чомусь не змушуєте бігати.

— Мене абсолютно не цікавить, як Матотору гробить свій організм. Тебе мені доручила Ліна, і повір, хочеш ти цього чи ні, але ти в мене будеш не тільки здоровий, але й мати ідеальну фізичну форму. Я не знаю навіщо, але Ліна попросила про це особливо. Так і написала, що в тебе має бути форма, як у кращих солдатів короля.

— Господи, ну за що мені це все? — сумно зітхнув учень та вирішив використати останній козир на свій захист. — А коли я повинен це робити? Мало того що заняття, так ще й протягом усіх найближчих днів будуть випробування за видами магії. А я не юнак, сили вже не ті.

— Не плач тут, як дівчисько, — посміхнулася Целмаліт. — Випробування — це важливо. Я попрошу Багукхана змусити тебе бігати після них, якщо він не знайде час для цього в найближчі дні. І добре, що нагадав. Коли у тебе буде випробування у мене?

— Через три дні, — відповів злий Нік, зрозумівши, що викрутитися на цей раз не вдасться.

— Добре. Тоді прийдеш останнім. Пройдеш випробування і я трохи займуся твоїм коліном. Так, з цим ми вирішили. Що я ще хотіла у тебе спитати? — згадала Целмаліт і дістала з під столу пакет. — Я весь тиждень мучилася, але так і не змогла розібратися в твоїх подарунках. Так що, будь ласкавий, приділи мені час та поясни, що до чого.

Він не уявляв, що так важко пояснити жінці з іншого світу, для чого призначена та чи інша косметика. Більше години довелося витратити, щоб Целмаліт у всьому розібралася та навчилася користуватися. Його, правда, мучили великі сумніви, що магу, який вміє лікувати всі хвороби, в її роки потрібна якась косметика. Але, бачачи сяючі від радості очі магеси, зрозумів, що навіть тут жінки думають зовсім інакше, ніж чоловіки.

Відвідування Магістра Целмаліт зайняло більше двох годин і Нік зрозумів, що сильно запізнився на відпрацювання свого покарання на кухні. Напевно, призначать ще додатково, думав він. Трохи наляканий страшними попередженнями та історіями про моторошні покарання на кухні і про жорстке ставленні шеф-кухаря Майстра Маукаса до покарань, він прибіг на кухню.

— Ніку, привіт, — радісно привітав його Маукас, коли він підійшов до шефа. — А ти що тут робиш? Хоча я дуже радий тебе бачити.

— Я трохи спізнився, — почав невиразно. — Сьогодні мав відпрацьовувати у тебе покарання. Але затримався у Майстра Целмаліт.

— А я то думаю, хто третій? Мені написали, що три учні, які провинилися, у мене сьогодні буде. Прийшли два. А ти, виявляється, вже встиг заробити покарання, — весело підморгнув шеф-повар. — Розповідай, що накоїв?

— Та власне нічого. Магістра Бата розлютило, що я по Школі ходив без форми та учнівського знака. Ось і покарав, — зізнався Нік. — Слухай, ти вибач, що я спізнився, Магістр Целмаліт мене затримала.

— Не хвилюйся. Всі учні бояться до мене потрапляти і більше радіють покаранням та роботам на клумбах на кафедрі Рослин або на кафедрі Тварин, але тобі, як другові, нічого не загрожує тут. Я завжди буду радий тебе тут бачити. Але краще тобі до вечора з кухні все-таки не виходити. Ну, щоб не знали, що тобі тут пощастило. Та й мені репутацію місцевого ката зіпсуєш, — розсміявся Маукас.

Нік із задоволенням провів час до вечора в компанії шеф-кухаря. Через кілька годин він став ще більшим другом Маукаса, приготувавши собі на вечерю піцу, навчивши його, як готувати таку просту і смачну страву. На кухні всі були задоволені присутністю Ніка. Через те, що шеф більше часу проводив з ним, тому не кричав на всіх за найменшу провину.

Вранці він знову побачив натовп учнів біля стенду з розкладом випробувань. Мабуть, старші вирішили не змінювати старої традиції і за минулий день поверх розкладу були написані результати випробувань. Один Нік залишався без результатів, оскільки провів півдня, виконуючи покарання. Зазвичай першими йшли випробування за тими видами, за якими у учнів були Зерна, а тим, хто не мав Зерна, діставалися вільні викладачі, тому нічого дивного не було в тому, що володарі отримали свої перші позитивні відмітки. Хто сильно, хто середньо, хто слабо. Але хоча більшість пройшли по два-три випробування, не було жодного щасливця, який би мав більше однієї позитивної позначки. Випробування Ніка починалися сьогодні. Першим було з магії Води, потім Повітря та Магічних предметів. І дуже турбувало те, що на дошці могло з’явитися кілька позитивних оцінок навпроти його імені. Він зважився розповісти ще трохи правди Хранителю та запитати його поради.

— Багукхане, мені треба з тобою поговорити, — попросив учень, підійшовши до Хранителя.

— Та скільки завгодно. Кажи, — з посмішкою відповів старий.

— Не тут. Віч-на-віч і бажано, щоб ніхто не зміг підслухати, — тихо сказав Нік.

— Що за секрети? Ну, пішли зі мною, — сказав Хранитель і повів його до маленьких дверцят в стіні. Перед ними він обернувся до групи учнів і суворо сказав їм: — А ну, тихіше. Ви ж не на базарі. Досить милуватися відмітками. Давайте бігом на сніданок і на заняття.

Вони пройшли в дверцята і Нік з подивом побачив невеликий зал. Він навіть не підозрював, що за стіною може таке знаходитися. Думав, що там житлові покої Хранителя, а насправді зал для магічних вправ.

— Говори, що хотів, — сказав Хранитель і присів на лавку під стіною.

— Хранителю, у мене є невелика проблема. Я, звичайно, про неї говорив директору Школи, але поки він так і не сказав мені, як її вирішити. Ось я й хочу дізнатися вашу думку.

— Ти б поменше називав мене Хранителем. Просто Багукхан. Так буде краще, — попросив старий і зробив коло рукою. Навколо з’явилося невелике, ледь помітне світіння. — Тепер говори. Я поставив магічний захист, тому нас ніхто не почує. Та й кому прийде в голову мене підслуховувати?

— Я при першій нашій зустрічі не все розповів, — почав учень. — Думаю, що зараз потрібно дещо пояснити. Ви правильно тоді помітили, що я повністю ініційований. Зрозуміло, що Ліна з цікавості не втрималася і провела зі мною деякі випробування на види магії. Результат був трохи несподіваний, тому зараз у мене стоїть проблема, як з цим розібратися, щоб не привертати надто багато уваги.

— Я здогадувався, що ти мені багато чого не розповів, — перебив його співрозмовник. — Але не став тебе квапити. Напевно, зараз прийшов час. Що ж так здивувало Ліну?

— У мене виявилися здібності до декількох видів магії.

— Ну і що тут незвичайного? Ти через пару днів сам побачиш, що у когось з нових учнів будуть здібності до двох видів магії. А є два учні зараз в Школі, у яких здібності до трьох видів. Правда, слабкі. Тому не переживай, це додасть тобі слави на кілька днів та багато додаткових занять на кілька років.

— Не все так просто. Я і так привертаю до себе занадто багато уваги. Старий як для першого року навчання, та ще й Ліна відкрила. А мені не хотілося б уваги. У мене сильні відгуки у декількох видах магії, — нарешті видавив із себе Нік.

— Це вже цікаво. А точніше? — зацікавився Багукхан.

— Дуже сильні Вогонь і Вода. Сильний відгук Повітря, дуже слабкий Землі, — видихнув учень.

— Нічого собі. Я стільки живу, але такого набору ніколи не зустрічав. Навіть у Райдужних магів, — зрадів такій новині Хранитель.

— Це ще не все, — тихо вимовив Нік.

— Ще щось? Ну, добивай старого.

— Слабкі здатності Геомагії, магії Гравітонів і посередні в Некромантії. Але зате немає здібностей до магії Впливу. Ні медицини, ні магії думки, ні Рослин, ні Тварин. Ну а решту ми не проводили випробування, — закінчив перерахувати і став чекати вироку.

— Ех, шкода, що немає здібностей до магії Впливу. Я б сам тебе вчив. Але й без цього список просто вражає. Це тобі років десять мінімум треба, щоб все це досконально вивчити. Правда, зараз не з усіх видів є викладачі в Школі. Наприклад, немає Геомагів хороших і магів Гравітонів. Можуть, звичайно, трохи чомусь навчити маги Землі, але краще знайти хороших вчителів.

— Багукхане, мене поки більше турбує, щоб ця інформація не поширювалася. Але навіть якщо про результати випробувань я їм не скажу, то мені все одно якось треба буде ходити на заняття за цими видами магії, а це викличе запитання та не потрібну цікавість.

— Я не знаю, чому ви з Ліною вирішили ховати від усіх цю інформацію, але можливо ви й праві. Фурор буде чималенький, — Багукхан пильно подивився прямо в очі Ніку і спитав: — Це все, що ти мені хочеш розповісти?

Нік довго не відповідав. Зважував усі за і проти. Але зрештою наважився, промовив заклинання і зняв магічний захист.

— Доведеться говорити до кінця, — сказав він. — Я зняв магічний захист. Можете дивитися.

Хранитель примружився та на цей раз магічним зором подивився на учня.

— Золотий. Бойовий маг. Оце так Ліна. Ось це знахідка! — мало не пустився в танок він від радості. Але різко зупинився і став серйозним. — Це означає, що нас чекають дуже погані часи. Я живу занадто довго, щоб розуміти цей грізний знак. Бойові маги з’являються тільки перед великими війнами. Вищий все-таки правий. Бути великій біді.

— Буде війна чи не буде, це ще велике питання, — обірвав міркування Хранителя Нік. — Та й проблема ця не сьогоднішнього дня. Мені що робити? Троє викладачів в курсі. Магістр Квіта Лоре, Магістр Булур — маг Повітря і Професор Логгі Вламі — маг Вогню. Але з іншими видами як бути? З магією Землі? Та й за цими трьома видами. Як це приховати? Або якщо не приховувати, як донести учням, щоб якомога меншу цікавість викликати?

— Дійсно. Завдання не з простих. Я думаю, треба оголосити, що хороші здібності з магії Води і поганенькі з магії Вогню і Повітря. Добре, що директор призначив тобі з магії Вогню професора Вламі. Це гарний маг і добре тебе навчить, буде більше з тобою займатися додатково. З Землею складніше. Там немає надійного мага, щоб не базікав. Значить треба зробити так, щоб результат на випробуванні був негативний, потім я знайду тобі гарного вчителя. За двома видами немає викладачів. Тому поки напишемо, що теж немає здібностей. Але й нехтувати такими можливостями не варто. Магія Гравітонів і Геомагія можуть стати в нагоді Бойового магу. Нехай навіть у тебе до них слабкі здібності. З Атавхаєм розберешся сам. Він звичайно буде обурюватися. Вперше у нього з’явилося два хороших учня, та й то треба буде приховувати. Займатимешся у вільний час. Хоча де його взяти? Тобі й так доведеться вчитися з ранку до вечора.

— Багукхане, а як же мені на випробуваннях з магії Землі зробити, щоб результат був негативним? — запитав Нік.

— Простіше простого. У тебе основний вид Вода, значить і перевіряти тебе з інших видів будуть, швидше за все, поверхнево. Коли будеш повторювати заклинання перевірочне, просто не вкладай в нього зовсім магічної сили. Я думаю, що ніхто й не помітить, — відповів Хранитель.

— Зрозумів. І ще одне прохання тоді. Я не знаю, чи ви можете це зробити, чи мені до директора збігати? У мене на сьогодні призначені Вода і Повітря. Не хочу, щоб відразу після перших випробувань виникли питання в учнів. Можна перенести мені Повітря на пару днів? А замість нього поставити, ну, наприклад, випробування з магії Землі, яке мені потрібно успішно завалити.

— Не переживай, я все вирішу. Буде тобі магія Землі сьогодні.

— Дякую, Багукхане. Я, напевно, піду. Сніданок вже пропустив, треба хоч на заняття не запізнитися.

— Так, звичайно йди, але пам’ятай, що тепер я ще більше за тобою і за твоїм навчанням стежити буду, — налякав учня Хранитель.

Після занять Нік помітив, що його прохання виконано. На сьогодні йому замінили випробування магії Повітря на магію Землі. Але перед цим його чекала зустріч з Магістром Квітою Лоре та випробування з магії Води.

Гарно пообідавши і мало не засинаючи, він добрався до кімнати практичних занять на факультеті магії Води, де мало проходити випробування.

— Ти чудово виглядаєш, — замість привітання сказав він Квіті. — Хоча, як і завжди.

— Добрий день, Ніку. А ти, як завжди, несерйозний. Може досить жартувати, хоча б на іспиті. — спробувала перевести ситуацію в більш серйозне русло магеса.

— Ти ж знаєш, що я не можу. Особливо, коли бачу тебе, — не вгамовувався учень, присівши на лаву біля стіни. — Квіто, я так наївся, що аж очі злипаються. Варіантів два. Або ми сядемо на лавці один біля одного і подрімаємо хоч трохи, щоб мене відпустило, або тобі доведеться знову мене облити водою, щоб я прокинувся.

Не встиг він закінчити фразу та позіхнути, як на нього полилася холодна вода.

— Досить, досить. Все, я прокинувся! — закричав Нік, марно намагаючись ухилитися від води, що лилася ніби нізвідки. — Зла ти жінка, хоч і красива. Ну навіщо треба було обирати другий варіант? Чим було погано подрімати трохи разом?

— Ти вже прокинувся? — зухвало спитала Квіта, ледве стримуючи сміх.

— Так, прокинувся, — прогарчав про себе Нік. — Як я тепер мокрий буду випробування проходити?

— Нормально. Ти б все одно в результаті був би мокрий. А так кінцевий результат отримано швидше, — підколювала його магеса.

Випробування тривали більше години. Квіта намагалася досконально дізнатися, на що здатний учень. Заклинання запам’ятовувалися важко, складно було їх виконувати і контролювати, що неприємно здивувало його. Він думав, що з водою йому буде так само легко справлятися, як і з вогнем, але все виявилося набагато складніше. В результаті він не менше десяти разів опинявся облитий водою з голови до ніг. Це його злило, не давало зосередитися та робило наступні спроби ще більше невдалими. Коли терпіння і сили вже майже покинули Ніка, магеса зупинила випробування.

— Ну що ж, на сьогодні все. Я дізналася все, що хотіла, — сказала Квіта.

— Невже так мало тобі хотілося дізнатися про мене? — з останніх сил пожартував він.

— Все, що стосується твоїх здібностей з магії Води, — уточнила вона.

— І який же висновок?

— У тебе дуже гарні здібності до магії Води. Ти хоч і кострубато та з труднощами, але робив заклинання, яким починають вчитися тільки на третьому курсі навчання. Зрозуміло, що вони в тебе не виходили, але те, що я побачила, вражає. А ще у тебе величезний запас магічної енергії. Там, де досвідчених магів виручає уміння, ти користуєшся силою. У нормального учня першого року магічної сили вистачило б на перших два-три заклинання. Іноді мені здавалося, що в тебе сили більше, ніж у мене. Але цього замало. Треба навчитися використовувати силу раціонально, вкладаючи в заклинання мінімум магічної енергії.

— Слухай, я хотів запитати. Ось у мене легко виходили заклинання управління вогнем, чому майже такі самі заклинання з Водою не вдаються? Навіть водяну кульку я зробити не можу, а вогненну не тільки можу зробити легко, але контролювати та змінювати її розмір, — запитав Нік, трохи перевівши дух після випробувань.

— Все просто. Тому що вогонь — це енергія, а вода — це матерія. Причому дуже примхлива і нестійка. Вода дуже не любить, коли їй надають форму або пробують запхати в якийсь об’єм. Тому думкоформи магії Води дуже складні. Нічого, будеш займатися — навчишся і це робити, — заспокоїла його Квіта.

— А є в магії Води бойові заклинання?

— Напевно, є. Я їх не знаю. У Школах заборонено вивчення та викладання бойової магії. Війни давно немає, тому ці навички нікому зараз не потрібні. Є, звичайно, маги, які застосовують свої магічні здібності на шкоду та для насильства. Але їх намагаються швидко ловити, судити і карати. Іноді навіть страчують, — відповіла магеса.

— І чим тоді мені або іншим магам може допомогти магія, якщо почнеться війна? — дивувався він.

— Ніку. Я не знаю, що тобі на це відповісти. Мене цьому не вчили, інших теж. Постав це запитання директору Школи. Може, він знає більше.

— Поставлю, — сумно зітхнув учень. — Добре, мені час. У мене ще сьогодні два інших випробування. А ще треба переодягнутися та обсохнути хоч трохи.

Нік поспішав. Він не встиг навіть повністю висушити волосся й відправився на факультет магії Землі на випробування, але все рівно запізнився. Знаючи своє «везіння», він анітрохи не здивувався, коли побачив, хто в нього буде приймати випробування.

— Добрий день, учню. Чому ви запізнюєтеся на випробування? Ви повинні були бути тут ще тридцять дві хвилини тому, — майже прокричав Магістр Лурдіан Бат. Так, це був той викладач, який покарав його. — Відрекомендуйтеся, будь ласка.

— Ми вже зустрічалися з вами, Магістре. Мене звуть Нік Еліша Гаммел Крігер, — спокійно відповів Нік.

— Так, згадав. Я бачу, вас зовсім нічому не навчило моє покарання. Мало того що спізнилися на випробування, так ви знову без відповідної форми учня і знака, — почав червоніти від гніву маг. — Я змушений знову вас покарати. Цього разу вам належить два дні провести на кухні, якщо один день там вас нічому не навчив.

— Магістре. Давайте вирішимо це питання раз і назавжди. Ви бачите, що я не юний хлопчисько, щоб ходити у шкільній формі. І навіть не збираюся цього робити. Тому, якщо вам так хочеться, можете призначити мені відразу 350 днів покарання, скільки днів у році, і вам стане від цього легше, — почав теж заводитися Нік.

— Як ви розмовляєте з викладачем? Є встановлені правила. Їх треба виконувати всім. Нехай навіть таким дорослим новачкам. Он гномам ще більше років, але вони ж не порушують правила, — кричав Магістр Бат. — Ви будете покарані. Я доповім про вашу поведінку директору.

— Добре. Давайте заспокоїмося. Ви можете мене покарати, можете доповісти хоч самому Вищому, мені все рівно, — вже більш спокійно відповів Нік. — Давайте швидко пройдемо випробування і я піду на наступну кафедру.

— Добре. Ви маєте рацію. Покарання покаранням, а випробування треба пройти, — погодився маг, трохи охолонувши.

Результат тестів був передбачуваний. Нік скористався підказкою Багукхана та не вкладав магічну силу в заклинання. Розлючений і від цього неуважний Магістр Бат, на щастя, нічого не помітив. Ніку навіть здалося, що негативний результат випробувань дуже порадував мага.

Останнім випробуванням дня було на здатності до магії Предметів. Нік не здивувався, коли результат виявився негативним, більше його здивувало, що викладачем з цього предмету був гном. Але він вже почав звикати до присутності в його новому житті не лише людей. Тим більше що зустріч з гномами-ковалями в майстерні Окертуза залишила тільки приємні спогади.

Наступний два дні пролетіли, як одна мить. Заняття змінювалися випробуваннями, а ввечері втомлений і вичавлений, ніби лимон, він ледь доповзав до ліжка, щоб заснути. Нік думав, що буде повторення простого заклинання, негативний результат і вільний. Але не все виявилося так просто. Викладачі раз за разом змушували проробляти все нові та нові заклинання, витрачаючи на це фізичні та магічні сили, і все для того, щоб бути на сто відсотків упевненими у відсутності навіть найменших здібностей до того чи іншого виду магії. Решта учнів відчували себе ще гірше. Деяким доводилося по кілька разів на день ходити в кімнату для медитації і набору магічної сили, щоб пройти наступне випробування. Початкова радість та очікування змінилися втомою і апатією. Як і планувалося, у випробуваннях магії Впливу, які Нік пройшов за ці два дні, здібностей не було. Магістр Булур, керівник кафедри магії Повітря, майже дві години знущався над ним на випробуванні. Результати були хороші. Магія Повітря добре виходила у Ніка, але, за попередньою домовленістю з Магістром і директором Школи, всім було оголошено, що у Ніка виявилися слабкі здібності до цього виду магії. Добре, що на день раніше в учениці клану Троянди Петал Ар Собр теж виявили слабкі здібності до магії Повітря і вона стала першою на курсі, у кого були здібності до двох видів магії. Це трохи зменшило ажіотаж навколо Ніка, коли і йому поставили другу здатність.

— Багукхане, ось поясни мені, тупому, — після випробувань Нік втомлений відпочивав біля Хранителя. — Чому, коли я займався з Ліною, мені легко давалися заклинання, як нові, так і робота з вже вивченими? А тут ніби мене підмінили. Дуже важко запам’ятову-вати і виконувати нові заклинання, та й старі вимагають більше зусиль.

— А що тут дивного? — посміхнувся у відповідь Хранитель. — Ти забуваєш, що Ліна не тільки твій друг, але й найкращий чарівник магічного впливу. Маг думки. Зрозуміло, що вона на заняттях з тобою магічно на тебе впливала та допомагала вивчати нові заклинання. Це було легке навіювання. А після того, як Вищий поставив тобі захист на ментальні впливи, це вже зробити неможливо. Та й тут, у Школі, викладачі не застосовують навіювання для поліпшення занять. Тому доведеться тобі самому вчити все.

— Ну ось. Хотів як краще, а вийшло тільки гірше, — сумно зітхнув учень.

— Нічого не гірше. Ти знаєш, який це чудовий подарунок, такий захист. А вчитися важко тобі б і так довелося. Заклинання — це тобі не прості слова, які треба запам’ятати. Це майстерність. Їх треба тисячі разів виконати та відшліфувати, щоб виходило завжди добре і автоматично. Не переживай. Будеш займатися, всьому навчишся і без допомоги навіювання. Навіть краще засяде в твоїй голові.

Останній день випробувань видався метушливим та насиченим. Щоб новачки встигли пройти всі необхідні випробування, скасували кілька ранкових занять. Після обіду у всіх першим було призначено випробування у магістра Атавхаї з темної магії. Новачки у назначений час зібралися біля величезних дверей кафедри темних сил. Нік здивувався, побачивши тут багато учнів старших курсів.

— Дивися, зараз буде невелика розвага, — радісно повідомив йому Матотору, який теж опинився тут.

— А що таке зараз буде? У нас має бути іспит, — здивувався Нік.

— Кожен рік, — почав пояснювати товстун, — на це випробування збираються майже всі учні. Новачки ніколи ще не бачили Магістра Атавхаї, і коли перший заходить, це завжди смішно. Деякі там втрачають свідомість, деякі тікають, у декого починається істерика. Дивись сам, зараз почнеться. Я сподіваюся, що не в тебе першого випробування?

— Не хвилюйся. Не в мене, — посміхнувся учень. Він не розповідав Матотору, що за дверима його чекає не страшний демон, а величезна, занадто турботлива нянька.

— Ну, хто там перший? Нехай заходить, — як грім, зазвучав за дверима голос Атавхаї.

Новачки відскочили від дверей до протилежної стінки, коли почули таке миле запрошення, і почали труситися. Учні старших курсів групами стояли поруч та насилу стримували сміх. Пауза затягувалася. Першим повинен був йти на випробування учень клану Лисиць Нагга. Переборовши страх, він відкрив двері й ступив у зал. Двері зі стуком зачинилися, а в коридорі запанувала тиша. Ті, хто знав, що далі буде, з неприхованим задоволенням чекали продовження.

Далі все відбувалося, як у кіно. Кроки учня, що віддалялися від дверей. Поява магістра Атавхаї. Його привітання. Істеричні крики Нагга. Швидкий біг з кімнати. Удар у двері. Мабуть, Нагга з розгону вдарився об них. Учень впав, швидко схопився, відчинив двері і вискочив у коридор. Жах був такий, що тільки протилежна стінка змогла зупинити бідного переляканого новачка. А старші учні просто вибухнуло сміхом. Розвага вдалася.

— Там, там… А-а-а-а-а-а… — Не міг заспокоїтися Нагга. — Там демон.

— Ну, демон. Чого так кричати? — заспокоював його Нік, не звертаючи уваги на істерику новачка і на верещання дівчат. — Гаразд, піду першим, щоб ви всі зрозуміли, що нічого страшного та смертельного там немає. Це викладач, такий, як і всі в Школі. Ну, трохи незвичайний. Але їсти вас він точно не буде.

Він зайшов у зал та зачинив за собою двері. Картина перед ним була дійсно не для людей зі слабкими нервами. Посередині кімнати, впершись руками в боки, стояв величезний червоний демон з великими рогами і палаючими очима.

— А, це ти Ніку? — сказав Атавхаї, коли побачив, хто зайшов. — Привіт. Радий тебе бачити. Ти чому не заходив?

— Привіт, Атавхаї, — посміхаючись, сказав Нік і спробував вітально обійняти демона. — Навіщо ти так налякав бідного Нагга?

— Ну, може у мене бути хоч якась розвага? — розсміявся професор. — Та й старшим учням подобається. Традиція вже.

— Тобі традиція, а учня треба терміново до Целмаліт на лікування. А то ще заїкою стане, — пожартував у відповідь Нік.

— Як у тебе справи? — запитав маг.

— Та ніби тільки початок навчання, а все вже дістало. Заняття, заняття, випробування, знову заняття. Ти знаєш, я звик абсолютно до іншого життя. Старий я вже для такого, — як завжди, поскаржився на життя учень.

— Теж мені старий. Вчися. Для цього тебе Ліна сюди і відправила. А вона нічого просто так не робить, — суворо зауважив маг. — Гаразд, радий був тебе бачити. Скажеш, що пройшов іспит. Мені ще до кінця дня з цими істеричками возитися.

— Добре. Мені теж ще два випробування сьогодні проходити. Так. Трохи не забув, — згадав Нік. — Директор Хеган просив, щоб ти відзначив, що у мене немає здібностей до твоєї магії.

— Як це немає? — спалахнув демон. — У тебе є непогані здібності до Некромантії. Так, в демонології порожньо, але в Некромантії добре. Ну і для чого це?

— Ну, будь ласка. Так потрібно, — попросив Нік. — Мені зараз не треба світити все, що дало Зерно. Я і магію Землі не показав. А займатися я все одно із задоволенням буду до тебе приходити. Правда, у вільний від інших занять час. Я все ще сподіваюся, що він у мене буде.

— Гаразд. Зроблю. Але мені прикро. Вперше у мене могло бути два хороших учні. А ви взяли і все зіпсували.

— Нічого не зіпсували. Будеш з Касталатуса робити гарного темного мага. Ну а я постараюся частіше бувати в тебе на заняттях.

— Добре. Якщо будеш ігнорувати мої заняття, я підніму скандал у директора, — як скривджена дитина, сказав величезний демон. — Та й просто так заходь частіше, щоб я знав, що з тобою все добре.

— Обов’язково буду, — пообіцяв Нік і вийшов із зали.

— Ну ось. Випробування пройшов. Нічого страшного зі мною не сталося, — заспокоїв нових учнів він. — Тому давайте спокійно проходьте та нічого не бійтеся. Це все-таки викладач Школи.

Випробування у Магістра Целмаліт на здатності до магії Лікування пройшло швидко та приємно. Вона повністю довіряла висновку Ліни, тому перевірила Ніка, скоріше, для порядку, аніж для результату. Більше часу вона витратила, щоб знову його оглянути та зайвий раз нагадати про надмірну вагу.

Залишалося останнє випробування. Це випробування магії Вогню. Професор Логі Влам чекав його на кафедрі в спеціальній кімнаті для випробувань та занять. Цей вид магії був, мабуть, найнебезпечнішим і непередбачуваним, тому приміщення було відповідне. Гранітні масивні стіни, які де-не-де вже були оплавлені, — невдалими учнями, бочки з водою та ящики з піском. Замість нормальних меблів — кам’яні лави під стінами. Все, що не могло горіти. Лише сонце, яке лилося з двох великих вікон, трохи прикрашало моторошний вигляд кімнати.

— Добрий день, Ніку, — привітав його професор Логі Влам. — Давай подивимося, чим тебе в моєму виді магії наділило Зерно. Добре, що ти останній. Зазвичай сам Магістр Вута Еста проводить випробування, але директор викликав його до себе якраз на цей час, та й навіяли йому, що в тебе немає здібностей, щоб він не заважав нам. Наскільки я пам’ятаю, Ліна Срібна Дракониця випробовувала тебе на здатності до магії Вогню. Розкажи, який був результат?

— Мені самому важко оцінити, який був результат, — відповів учень. — Я ж зовсім не знаю критеріїв оцінки. Але Ліна була задоволена. Вона говорила, що Вогонь — це моя основна стихія, а Воду, яка у мене теж добре вийшла, мені взяли щоб не особливо демонструвати здатності до магії Вогню. Давайте я покажу, чого мене навчила Ліна. А ви самі визначите.

Нік зосередився і почав казати заклинання, які встиг вивчити ще на Землі за допомогою Ліни. Він створив невелику кульку вогню, потримав її деякий час, а потім почав змінювати її розміри. Ці заклинання далося легко, але коли він спробував змінити форму кулі на куб, вогонь його не послухався і просто згас. Вкотре він зауважив, що без підтримки Ліни заклинання виконувати було складніше.

— Чудовий результат, — зазначив професор. — Я бачив, ти хотів щось зробити в кінці, але у тебе не вийшло.

— Мав намір поміняти думкоформу заклинання. Змінити кулю на куб, — відповів Нік. — Разом з Ліною у мене це не завжди, але виходило, а зараз не тільки не вийшло, але й перервало початкове заклинання.

— Не хвилюйся. Учні рік навчаються створювати просту думкоформу Вогню, а ти вже можеш не тільки її створювати, а й міняти розмір. Це просто нереально для новачка. Ліна добре тебе підготувала, і ти дійсно маєш сильні здібності до магії Вогню. Давай зараз спробуємо зробити ще декілька більш складних заклинань. Не дивуйся, якщо вони не будуть виходити. Я просто хочу подивитися на твої можливості.

Він почав давати Ніку різні завдання. Абсолютна більшість заклинань у нього не виходило. Незважаючи на попередження викладача, він починав злитися. Дурна впевненість у своїх силах, підтверджена результатами занять на Землі, дуже заважала йому. Він вже сто разів пожалкував, що отримав від Вищого дар захисту думки. А також про те, що поруч немає Ліни, яка, як виявляється, робила його заняття та навчання значно легшими і приємнішими. При виконанні одного із завдань він не розрахував магічні зусилля і Вогонь охопив всю його руку. Переляканий професор миттєво кинувся до відра з водою і погасив вогонь. Нік трохи розгубився від такої реакції викладача, але згадав, що забув розповісти йому про ще одну свою властивість.

— Вибачте, професоре, — перепросив Нік, забираючи цілу і не обгорілу руку від професора Влама. — Я забув сказати вам про це раніше.

— Про що? — запитав автоматично все ще трохи наляканий пригодою викладач.

— Мене не обпікає початковий магічний вогонь, який я створюю, — сказав учень і вимовив заклинання.

Миттєво він весь огорнувся вогнем. Професор, не зовсім зрозумівши сказане Ніком, в паніці кинувся за черговою порцією води. Але помітивши, що той спокійно стоїть і нічого з ним не відбувається, зупинився, з подивом дивлячись на це досить моторошне видовище. Посередині кімнати стояв чоловік, охоплений вогнем та посміхався. Розуміння того, що відбувається, почало доходити до професора Влама і жах в його очах змінився непідробним щастям. Щоб не випробовувати далі нерви професора, учень перервав заклинання і стояв цілий, здоровий, задоволений отриманим ефектом.

— Пробачте, що не попередив, — вирвав із заціпеніння він вчителя.

— Це ж просто вражаюче, — повторював професор, обходячи Ніка, переконуючись, що вогонь не завдав йому ніякої шкоди.

— Ну, не знаю, — скромно сказав Нік. Його, звичайно, тішила така реакція людей на цю його властивість, але вже починали втомлювати їх нескінченні захоплення тими здібностями, які дало йому Зерно. — Так вийшло. Це мені дісталося в додаток до всього. А що з цим робити, я поки не знаю.

Захоплений таким відкриттям, професор Влам ще годину бігав навколо Ніка, даючи йому різні завдання та спостерігаючи, як той купається у початковому вогні. На щастя Ніка, через годину у нього практично закінчилася магічна сила та й фізично він відчував себе наче його вичавили на величезній соковижималці. Тільки повне магічне безсилля учня змусило професора зупинитися. Радість вчителя викликала зовсім інші почуття у Ніка. Він розумів, що тепер його будуть ще більше змушувати займатися. Професор Логі Влам отримав прекрасного піддослідного кролика для своїх викладацьких талантів і це зовсім не тішило учня. Але втома і можливість піти відпочивати затьмарила всі майбутні недоліки цього випробування.

На щастя, всіх новачків шостий день тижня зробили днем відпочинку для них. Їм скасували заняття, випробовування закінчилися. Тепер ті мали можливість відпочити і запастися магічною силою перед майбутньою ініціацією. Після обіду всіх їх зібрали в класі та довго і докладно розповідали, як пройде на наступний день процедура ініціації. Нік навіть не робив вигляд, що слухає. В останньому ряду він без найменшого каяття совісті нахабно дрімав після ситного обіду.

Пропустивши все, що говорили про ініціацію, Нік вирушив до себе в кімнату відпочивати. Виявилося, що там його чекав приємний сюрприз. Майстри Ілтзе та Окертуз виконали свою роботу і поряд з дверима стояли всі частини його задумки. Із задоволенням провозившись півгодини, він отримав чудовий умивальник у себе в кімнаті. Тепер йому не треба буде разом з півсотнею інших учнів вранці приводити себе в порядок. Він потроху привносив зручності з минулого життя в нове. Набравши води, Нік випробував своє творіння. Все працювало відмінно. Задоволений він рушив прогулятися в сад, щоб відволіктися і трохи відпочити.

Ініціація повинна була початися після обіду. Півдня їм ще дали на підготовку, останні інструкції та накопичення магічної сили. Нік, на відміну від інших новачків, абсолютно не хвилювався, бо для нього це був скоріше спектакль, а не реальна ініціація.

Зал очікування перед порталом був забитий магами і учнями. Маги повинні були супроводжувати своїх учнів навіть в процесі ініціації, щоб підживлювати їх магічною силою. Того, що могли поки накопичувати початківці, не вистачало для ініціації. Поруч з ним стояла Квіта. Дуже красива. Він не міг відірвати від неї погляду. Це бентежило магесу, тому вона постійно робила йому зауваження і відверталася.

За стіною залу, з вулиці, чувся шум натовпу. Процедура ініціації була святом для міста і всієї країни. З’їжджалися родичі новачків, щоб підтримати їх. Прибували маги кланів. З міста приїхали представники короля та всі бажаючі, яким подобалася сама церемонія. І дійсно, все було організовано, як пишне видовище. У момент, коли учень закінчував повну ініціацію, в небо виривався стовп світла кольору магії учня, а на великих вітражних вікнах залу з’являвся вид магії. Це текла вода, якщо був маг Води, палав вогонь для своїх магів, з’являлися гори, якщо учень мав здібності до магії Землі. І так для усіх видів магії. Щоб не порушувати видовище, навіть для тих учнів, які не мали магічного Зерна, рада викладачів вибирала той вид магії, де хоч якось міг себе реалізувати учень. Тому великий двір Школи був заповнений майже повністю охочими подивитися на таку виставу.

Всі п’ятнадцять нових учнів Школи проходили сьогодні ініціацію. Нік мав бути останнім. Тривале очікування свого часу стомлювало і дратувало. Тільки те, що поряд була Квіта, хоч якось полегшувало чекання. Щоб не заснути, він час від часу діставав її своїми жартами та підколами. Квіта не могла бурхливо на них реагувати, а повинна була себе стримувати і вести себе як викладач, але все одно червоніла, ніяковіла і весь час намагалася його вгамувати. На її щастя та величезне полегшення, всі учні, крім Ніка, вже пройшли ініціацію і настав час йому відправлятися на нову зустріч з Вищим.

— Здрастуй Ніку. Радий тебе бачити, — пролунав в голові у нього голос Вищого. Він побачив, що той сидить за своїм незвичайним пультом, яким він керував людьми, магами, державами і, напевно, навіть цілими планетами.

— Привіт, Гуру, — безцеремонно привітався з Вищим Нік, ніби той був другом, а не напівбогом. Учень розумів, що це не зовсім правильно, але він робив це навмисно, щоб показати своє ставлення до Вищого. — Як твої справи?

— Добре. Як тобі початок навчання в Школі? — запитав Гуру, зовсім не образившись і підтримуючи манеру розмови. Ніку навіть здалося, що Вищому приємно таке спілкування на рівних.

— Якщо чесно, то все частіше з’являється бажання все кинути та втекти, — відверто зізнався учень. — Я вже не в тому віці, щоб сидіти за партою та носити шкільну форму. Напружує мене це сильно. Також виявилося, що вчитися без допомоги Ліни не так приємно і легко.

— Вчитися завжди нелегко. Зате результати можуть бути приємними. А в твоєму випадку ще й корисними.

— Та яке там корисними. Знаєш, я не можу поки зрозуміти, як мені може все це згодитися, коли буде війна, якщо в Школі не вчать бойової магії. Я ще можу зрозуміти, що можна там кинути на ворога вогненну кулю, але з іншими видами що робити? Навіщо вони? — поставив він запитання, яке його особливо хвилювало.

— Ти занадто поспішаєш. Неможливо навчитися всьому одразу. Поки ти повинен навчитися найпростішим заклинанням і діям. Без базових знань та навичок хороший маг не може народитися. Все, чому ти навчишся в Школі, буде тобі корисним надалі. А що стосується бойової магії, то пізніше ми повернемося ще до цього питання. Гаразд, щось ми забалакалися. Поклич мені, будь ласка, директора Хегана і Магістра Зонколана. Хочу з ними поговорити. А після них ще й з Хранителем.

— Добре, покличу. Радий був тебе бачити. Ти не забудь зобразити на публіку мою ініціацію. Сподіваюся, пам’ятаєш, що в мене основна це магія Води? — нагадав Вищому мету цієї зустрічі.

— Молодець, що нагадав. Ще один невеликий подарунок від мене, — зупинив його Вищий. — Пам’ятаєш те татуювання — заклинання переміщення, що я зробив тобі? Так ось у нього є ще одна властивість. Якщо тобі треба буде зі мною зв’язатися, то досить влити в нього трохи магічної сили, не промовляючи ніяких заклинань, і я відповім тобі. Правда, це можна робити тільки в порталах. Ну а якщо мені треба буде з тобою зв’язатися, то знак почне світитися та стане теплим.

— Добре, буду знати. Якщо стане сумно і захочеться з кимось поговорити, буду дзвонити тобі, — не втримався від жарту Нік і перервав зв’язок з Вищим.

У цей час синій стовп енергії кинувся в небо, а по вітражу вікна потекла вода. Публіка у дворі Школи радісно закричала і заплескала. «Ну, не можуть ці маги без яскравої мішури для простих людей», — подумав Нік і відправився виконувати прохання Гуру.

Директора і Зонколана він швидко знайшов у сусідньому залі в колі інших магів, які щось жваво обговорювали.

— Вибачте, директоре, що втручаюся, — нахабно розштовхавши інших магів прорвався в середину учень. — Але Гуру просив вас і Магістра Зонколана пройти до порталу. Він хоче поговорити з вами.

Ці прості на Землі слова викликали ефект вибуху бомби в групі магів. Настала пронизлива тиша і на всіх обличчях вилізло велике здивування. Ніку було цього не зрозуміти, але, очевидно, для решти така новина була шоком. Нік знав, що Вищий дуже рідко розмовляє з магами, та його здивувала така реакція на це запрошення. Пауза швидко минула й понісся шепіт та фрази з усіх боків.

— Так, шановні маги. Тихіше. Що за поведінка? — намагався заспокоїти всіх директор. Але на магів це слабо подіяло. Всі обговорювали це незвичайне запрошення на бесіду. — Зонколане, ходімо, друже. Не варто змушувати Вищого довго чекати.

Директор і Магістр вирвалися з кола магів та пішли в зал порталу. Зонколан в останній момент висмикнув з групи Ніка та безцеремонно потяг за собою.

— Ніку, ти не міг нам це з директором сказати наодинці? Тепер на півроку розмов буде. Та й ті, кому цього не слід було знати, всі мізки нам виїдять, — суворо сказав глава клану.

— Ну, вибачте. Я не знав, що звичайне запрошення Вищого справить такий ефект. І мені з вами туди не треба. Мені ще Хранителя треба покликати. Його теж викликає керівництво, — зло пожартував Нік у відповідь.

— І Хранителя? Щоб це значило? — здивувався директор настільки, що зупинився перед дверима в зал порталу.

— Слухайте. Що ви всі так перелякалися, ніби вас зараз карати будуть? Мало про що з вами хоче переговорити Вищий. Може, про погоду або про моду. Не весь же час мені передавати його слова. А то якийсь зіпсований телефон виходить, — здивувався учень такій реакції магів.

— Що виходить? — перепитав Зонколан, так і не зрозумівши останню фразу.

— Нічого. Не забивайте собі голову дурницями. Ідіть і все взнаєте, — Ніку мало не силою довелося заштовхувати магів в зал порталу.

Виконавши першу частину прохання Вищого, Нік хотів відправитися виконувати другу, але, вийшовши в коридор, потрапив в оточення магів, які були присутні при його ефектній передачі прохання Вищого. Всі одночасно накинулися на нього з різних сторін з питаннями.

З криками «Я нічого не знаю» і «Мені треба поспішати» Нік прорвався крізь натовп зацікавлених магів та відправився до Хранителя. Багукхан був на місці і дрімав, сидячи у себе за конторкою.

— Багукхане, прокидайся, — почав трясти Хранителя Нік.

— Що тобі треба, невгамовний? — загарчав у відповідь Багукхан. — Дай мені, старому, спокійно відпочити.

— Це моя фраза. Тобі вона не підходить. Ти ще всім нам, молодим, фору даси, — пожартував у відповідь. — Тебе кличе Вищий. Хоче з тобою переговорити.

— І що треба цьому хитрому ляльководу? — без тіні подиву і пієтету запитав маг.

— Не знаю. Може, йому набридло новини через мене передавати. Теж мені, знайшли кур’єра, — підтримав іронічний тон Нік.

— Гаразд, пішли поговоримо з ним, — Хранитель вийшов з-за стійки і пішов на зустріч з Вищим.

З приводу повної ініціації вечеря була урочиста. У залі зібралися всі учні Школи, вчителі, представники короля і навіть професор Атавхаї прийшов, чим викликав велике напруження у інших присутніх, але така була традиція. Місця за столами викладачів йому не знайшлося через нестандартні розміри, і він самотньо сидів на великій кам’яній лаві біля стіни. Щоб скрасити йому самотність, Нік перетягнув свій великий стіл до демона. Його і Касталатуса тільки радувало таке сусідство, а ось Матотору спочатку навіть втратив апетит, що було величезним дивом. Хоча через деякий час бажання підкріпитися перемогло страх і він успішно знищував страви за трьох. Більше не знайшлося охочих скласти їм компанію, але це було тільки на руку друзям і ненажерливому товстунові. Син шеф-кухаря Клу сам обслуговував їх столик, бо решту боялися навіть наближатися.

Вечір був повний пафосних і надихаючих промов, виступів шкільного оркестру і хору та смачної їжі. Коли закінчилася офіційна частина і атмосфера стала більш вільною, до них за стіл перебралися Хранитель, Зонколан і Магістр Целмаліт. За столом відразу стало затишніше, весело й гамірно. Весь вечір решта із засудженням спостерігали за їх галасливою компанією. А група викладачів на чолі з Магістром Вогню Вутой Естою навіть не приховували свої зневажливі злі погляди в їхній бік. Очевидно, маги, які зібралися за цим столом, чудово знали ставлення до них інших, тому навіть не звертали уваги на них і від душі розважалися. Ніку було затишно в такій чудовій компанії. Мабуть, йому не вистачало тільки Квіти. Маги жартували, розповідали смішні історії з життя, а учні, повідкривавши роти, слухали їх. Нік про себе помітив, що за столом зібралися всі ті, хто любив і пам’ятав Ліну Срібну Драконицю. І тепер вся їхня любов і турбота діставалися йому. «Дуже гідна компанія няньок. Адже це ті, на кого можна покластися, у кого можна навчитися, хто завжди прийде на допомогу та захистить. З такими і війни можна не боятися», — подумав Нік і посміхнувся.

Глава 5

Срібний передзвін і шум у коридорі змусили відкрити очі. Починався новий навчальний тиждень. Тепер все було серйознішим і важчим. Вони всі пройшли повну ініціацію та стали справжніми магами, нехай поки тільки учнями. Нік вирішив влаштувати з такої нагоди собі приємний сюрприз. У кутку кімнати його чекав готовий умивальник, а це означало, що нарешті він міг вмиватися сам, без натовпу студентів, які весь час кудись поспішали. Але він вирішив побалувати себе ще більше. Настав час відкрити і покопатися у сейфі, який він притягнув з собою з Землі.

Вісім заповітних цифр. Він спеціально ввів дату свого народження, щоб не забути та не переплутати код. Тихе клацання — й дверцята сейфу беззвучно відчинилися, показавши дрібні частинки його колишнього життя. Ще рік тому він і подумати не міг, що буде радий таким звичним та непомітним дрібницям. На світ з’явилися: зубна паста, зубна щітка, крем для гоління, крем після гоління і звичний станок для гоління. Інші речі він потримав у руках, помилувався ними та сховав назад до підходящого моменту. Закрив сейф та сховав подалі під ліжко.

Свіжий, поголений, добре пахне, у чудовому настрої Нік вирушив на сніданок та заняття. Ніщо не могло сьогодні його засмутити. Навіть нудні лекції не стерли усмішку з його задоволеної морди. Весь день він радісно носився по Школі, чим немало здивував Матотору і Касталатуса.

Нік точно пам’ятав, що вранці, коли переглядав розклад занять на день, ніяких уроків після обіду у нього не було. Але, повертаючись з обіду, помітив, що його плани на день хтось відкоригував. Він хотів піти гуляти в парк, але таємничий запис «Індивідуальне заняття» трохи зіпсувало його настрій, стерши дурну посмішку з обличчя.

— Багукхане, а що це за подарунок мені? Ні в кого немає сьогодні додаткових занять, а мені намалював? За що ж ти мене так не любиш? — обурився Нік.

— Та ось дивлюся, що ти дуже радісний та задоволений сьогодні з самого ранку бігаєш. Думаю, дай поверну учня до реальності, — посміхаючись, знущався над ним Хранитель.

— Уже повернув. Може, більше не варто? Я піду собі погуляю в парк, наберуся сил перед навчальним періодом, — жалібно скривився Нік.

— Звичайно, підеш. Я б навіть сказав побіжиш, — вже ледве стримував сміх Багукхан.

— Що ти маєш на увазі?

— На прохання Магістра Целмаліт, за розпорядженням директора Хегана і за мого задоволеного підтакування, тепер щовечора ти будеш здійснювати пробіжки. Поки Целмаліт не побачить у тебе чудову фізичну форму та не відмінить ці твої забави, — вже крізь сміх говорив маг.

— От же мучителі одні зібралися. І багато я повинен бігати щодня? — сумно змирився учень.

— До Військової Академії та назад.

— Так це ж далеко. Та ще й того, в гору. От гади. Не можна було легкі пробіжки в парку призначити? Там… присідання, віджимання. Садисти, — тут на обличчі у Ніка промайнула зловтішна посмішка. — А може, це на краще, що за межами Школи?

— От якщо ти зараз подумав, що зможеш відлежатися на найближчій до Школи галявинці в лісі, то з радістю тебе засмучу, — хитро посміхнувся старий. — Ось тобі листок пергаменту. Там розписані дати. Напроти кожної повинен стояти підпис чергового офіцера з далеких воріт Військової Академії. І навіть не думай сам розписуватися за них. По-перше, я знаю підписи всіх офіцерів, а по-друге, у нас є своя людина в Академії, яка буде підтверджувати, добрався ти сьогодні до них чи ні. Тому можеш бігти, можеш йти, можеш навіть повзти, але щоб підпис чергового офіцера мені ввечері показав. Ну що, ти все ще так само щасливий, як був зранку?

— От все ви передбачили. Ну чому тільки я один це повинен робити? — обурився Нік. — Он Матотору в три рази товщий за мене. Та й ще з десяток учнів більші за мене будуть. За що мені таке щастя?

— Це було прохання Ліни. А ти сам вже бачив, як її тут люблять та поважають. Крім того, я не розумію, чому ти обурюєшся? Тобі хочуть повернути хорошу форму, зробити здоровим і сильним, а ти ще й незадоволений. Ти, навпаки, подякувати нам мусиш.

— Ага. Дякую. Я так підозрюю, що при цьому навчальне навантаження мені ніхто зменшувати не збирався?

— Ти ж знаєш моє добре серце, — вже відкрито знущався над ним Хранитель. — Я можу тільки збільшити. Тим більше що видів магії у тебе немало. Вчитися треба дуже багато. Тому ласкаво просимо до Школи.

— От знав же, що пошкодую про своє рішення відправитися в Школу, але не думав, що так швидко, — сумно резюмував Нік. — Гаразд, піду перевдягнуся й піду на пробіжку.

— І листочок для підписів не забудь. — додав Багукхан, згинаючись від сміху.

Потяглися нескінченні дні і тижні, заповнені суцільними заняттями. Вже через пару днів пробіжки стали навіть приносити задоволення і відпочинок, а навчання тільки збільшувалося. Через необхідність вивчати більше видів, ніж іншим учням, дні Ніка були розписані з ранку до вечора, так що пробіжки доводилося закінчувати в темряві, пропускаючи вечерю. Дні зливалися в однакову нескінченну смугу занять. А прохання до Хранителя зменшити їх кількість натикалися лише на усмішку та відмови. Єдиною віддушиною були вихідні, які він проводив у місті в майстерні Окертуза. Там йому завжди були раді. Майстерня була єдиним місцем, де від нього не вимагали щось вчити, повторювати, вправлятися, робити домашні завдання. Там було затишно та спокійно, навіть стук ковальських молотів заспокоював і присипляв. Тому кожен вільний день він поспішав в місто до нових друзів, щоб відпочити та відчути себе людиною.

Починало темніти і Нік, попрощавшись з Окертузом, дітьми та гномами, відправився назад до Школи. Дійшовши до кінця вулиці ковалів, він помітив невелику групу, яка себе якось дивно поводила. Були чутні крики, лайка. Наблизившись, побачив неприємну картину. Двоє здорових хлопців утримували щуплого юнака, який ледь тримався на ногах і все поривався впасти, а третій його періодично бив, викрикуючи образи та лайку.

— Я попереджав вас, «книжкових хробаків», не з’являтися тут? Попереджав. Тепер отримуй, — почув Нік й побачив, як черговий удар дістався хлопчині. Той зігнувся навпіл від удару в живіт. Він давно б уже валявся на землі, якби не два амбали, які його утримували та задоволено іржали.

— Якщо жити хочеш, давай проси вибачення та цілуй мої чоботи! — викрикнув нападник і ще раз вдарив хлопця.

— Ну, будь ласка, не треба мене бити. Будь ласка, — долинуло слабке прохання потерпілого.

— Гей ви, виродки! Швидко відпустили хлопця! — голосно сказав Нік, підходячи до компанії.

— Ішов би ти звідси, дідусю, поки цілий, — нахабно відповів один із здорованів, потім відпустив хлопця та повернувся до Ніка, грізно зиркнувши.

— Ой, боюся, боюся, — знущаючись, сказав Нік, але для безпеки зробив крок назад. На нього рухався таки здоровенький «бичок». Але Нік теж був не маленьким хлопчиком. Ще не всі кілограми вдалося скинути, тому він виглядав досить крупно, але здорованів було двоє і він вирішив поки спробувати розібратися з одним, щоб в разі чого мати можливість відступити.

— Що, багато зайвого здоров’я? — розлютився здоровань та почав наступати.

Нік не став чекати удару, а вирішив напасти першим, що б мати хоча б перевагу несподіванки. Коли нападник наблизився на достатню відстань, Нік зробив швидкий крок вперед та завдав сильного удару в пах. Це було не зовсім красиво і йому стало трохи соромно, але бажання зберегти своє здоров’я та допомогти побитому хлопчині швидко стерло деякі межі пристойності. Як і очікував Нік, після такого удару нападник почав нахилятися та рефлекторно потягнувся руками вниз, щоб схопитися за чоловічу гідність, яка стала нестерпно боліти. У цю мить Нік завдав сильного удару знизу вверх в обличчя здорованя. Хруснув зламаний ніс, бризнула кров, а нападник перекинувся на землю, сильно приклавшись ще й спиною.

Події почали розвиватися стрімко. Але адреналін, що викидався в кров, загострив всі відчуття та показував картинки, ніби в сповільненій зйомці. Він побачив, як другий громила відкинув, немов ляльку, побитого хлопця прямо у велику калюжу і почав наближатися до Ніка, одночасно витягуючи меч із піхов, які бовталися на боці. Нік знав, що йому буде важко впоратися з другим нападником, бо він не був надто вмілим бійцем, та й ефекту несподіванки вже не вийде. Тим більше що в руці у того вже з’явився меч. Думати та вибирати варіанти захисту було ніколи і Нік застосував автоматично той самий прийом, що й у селі, коли рятував Ліну. Він швидко промовив заклинання та вдарив нападника повітряним тараном. Ефект був миттєвим. Здоровань, не чекаючи такого, отримав сильний удар і з величезними від подиву очима й розкритим від болю ротом пролетів метрів п’ять та дуже неприємно гепнувся на спину. Перед Ніком залишався тільки третій нападник, той, що бив і ображав худого хлопчину. Він тільки тепер помітив, що на ньому був одяг учня Школи Магів та й обличчя здалося трохи знайомим. Поки забарився, розглядаючи третього, краєм ока помітив, як двоє здорованів, оговтавшись від несподіваних ударів, почали підніматися і з звірячим оскалом рухатися на нього. Перед ним стояли три розлючених «звіра», готових його розірвати. Зрозумівши, що новий повітряний удар зупинить тільки одного з трьох, а інші доберуться до нього, Нік згадав нове заклинання магії Води, яке він почав тільки пару днів тому вивчати з Квітою. Добре, що під рукою виявилася величезна калюжа, в якій розгублено сидів потерпілий хлопець. Від хвилювання та слабо себе контролюючи, Нік влив у заклинання переміщення води занадто багато енергії. Вся вода з калюжі піднялася стіною і з величезною силою вдарила в трьох нападників. Удар був настільки сильний, що всіх трьох відкинуло на землю на кілька метрів назад. Задихнувшись від витрачених зусиль, Нік стояв, жадібно втягуючи повітря та судорожно думаючи, яке магічне заклинання він міг би ще застосувати, щоб зупинити нападників, які вже піднімалися з землі з зовсім не дружніми намірами. Застосовувати магію Вогню йому не хотілося. Навіть небезпека отримати по морді не змусить його завдати непоправної шкоди людям. Трохи розгубившись від безсилля, він почав навіть думати про втечу разом з побитим хлопцем, що все ще сидів посередині дороги, але вже не в калюжі.

— Негайно зупиніться, — грізний крик відірвав Ніка від думок про ганебну втечу і повернув у реальність.

Між ним та нападниками стали декілька військових. Серед них він помітив кілька офіцерів. Всі важко дихали, очевидно, їм довелося бігти, щоб вчасно зупинити бійку. Це був патруль. Хтось із перехожих викликав їх, щоб зупинити заворушення. Підтягнулися ще кілька солдатів та оточили всіх, хто брав участь у потасовці. Нік розслабився та підійшов до врятованого хлопця, що сидів на землі. Лице його було пристойно розбите. Він сидів в шоці і не міг поворухнутися. Кров текла з носа та розбитих губ. Нік закинув йому голову, дістав хустку й затиснув ніс, намагаючись зупинити кров. За його спиною було жарко. Нападників, очевидно, зовсім не злякала і не остудила поява патруля. Вони не тільки не звертали уваги на офіцера, який намагався їх заспокоїти, але й пробували прорватися до Ніка і хлопця, щоб закінчити розправу. Злі вони були сильно, вочевидь, раніше ніхто не міг або не смів відповісти їм, і це просто бісило їх. А особливо їх ватажка, того, що особисто бив хлопця.

— Офіцере, ви розумієте, хто перед вами? Швидко забирайтеся звідси і дайте нам самим розібратися! — пролунав за спиною злий та нахабний крик ватажка нападників. — Ви будете покарані за те, що втрутилися.

— Я, командер Рас Ластерк, іменем короля затримую вас всіх, — пролунав у відповідь грізний рик офіцера. Було видно, що його сильно зачепило таке хамське поводження нападників. — Солдати, заарештувати всіх учасників бійки та негайно доставити у відділок!

— Ви, двоє, — звернувся він до здорованів. — Ви молодші офіцери. Майбутні випускники Військової Академії. Як ви могли так заплямувати мундир офіцера? Негайно віддайте зброю та прямуйте у відділок, в Академії будете покарані додатково.

Нік обернувся подивитися на реакцію нападників. Крик офіцера вплинув на них. Вони заспокоїлися, поникли та без суперечок протягнули мечі солдатам, їх ватажок ще деякий час намагався сперечатися з офіцером, але, зрозумівши, що це безглуздо, змирився, хоча його і розпирало від гніву.

— Ви, двоє, — звернувся офіцер до Ніка та хлопця на землі. — Піднімайтеся і негайно йдіть за нами у відділок.

— Добрий день, офіцере. Зачекайте пару хвилин. У хлопця сильно тече кров, — відповів спокійно Нік. — Треба пару хвилин, щоб вона зупинилася, інакше він стече кров’ю по дорозі.

— Так, звичайно, — вже спокійно додав офіцер. — Кліноне, допоможіть постраждалому.

Один з молодших офіцерів кинувся на допомогу. Це було дуже вчасно. Хлопець поки був все ще в шоці, а у Ніка вже затерпла рука підтримувати йому голову. Офіцер, не замислюючись, скинув з себе мундир, склав його та підклав під голову хлопчині. Певно, Клінон був кимось на кшталт медика, він дістав з кишені невелику пляшку та підніс до носа хлопця. Вдихнувши запах, той трохи ожив. Погляд став більш усвідомлений, він навіть зміг попросити води. Офіцер дістав флягу, змочивши водою хустку, він протер обличчя хлопцеві, після чого дав напитися. Той почав приходити до тями. Минуло ще пару хвилин і вони змогли поставити його на ноги та повести у відділок слідом за нападниками, що йшли попереду, оточені солдатами.

Йти виявилося недалеко. Найбільший відділок у столиці був якраз в кінці ринку, тому навіть неспішним кроком через десять хвилин вони вже були там. Учня і потерпілого юнака залишили у великій кімнаті очікувати під наглядом солдата, а трьох нападників відвели в одну з кімнат. Періодично звідти чувся крик, але, на подив, кричали не офіцери, що вели допит, а ватажок нападників, і слів він не вибирав. Половину почутого були образи та погрози. Нік сидів на лавці і підтримував все ще слабкого потерпілого. Добре, що кров вдалося зупинити, але обличчя почало пухнути і синіти від побоїв.

— Шпасибі, — промовив хлопець. Губи розпухли і слова виходили кострубаті.

— Будь ласка, — відповів Нік. — Тебе як звати і за що вони тебе так прикрасили?

— Мене звуть Цифріт Тілу Третій, — насилу вимовив парубок. — Краще просто Цифріт. — А вас як звуть?

— Мене Нік.

— Спасибі ще раз, Ніку, — Цифріт вже призвичаївся більш-менш ясно вимовляти слова з розбитими губами. — Я учень останнього року навчання Королівської Академії Казначеїв. У цієї трійці така розвага вже давно. Вони ловлять учнів Академії і б’ють, а нещодавно заборонили взагалі з’являтися в тому районі. Ми намагаємося обходити стороною або ходити групами, але в цей раз я затримався в книжковій крамниці. Думав, що не зустріну їх. Не пощастило.

— Кумедна розвага у хлопчат. Ну, може, хоч тепер їх покарають. Ти як себе почуваєш?

— Дякую. Вже краще. А цих навряд покарають. Це вже багато разів було. Правда, раніше їх боялися навіть у відділок вести. Сьогодні якийсь занадто сміливий командир патруля попався.

Він не встиг розповісти, ким же були ці нападники, як до них вийшов офіцер Ластерк і забрав їх на допит. У кімнаті за столом сидів ще один офіцер, який збирався вести допит, а в кутку — цивільний писар, що записував свідчення. У повітрі висіла напруга. Офіцери були сильно злі після допиту нападників, було видно, що офіцеру за столом не дуже хотілося розбиратися з цією справою, але Ластерк наполягав. Першим почали опитувати Цифріта як потерпілого. Він розповів все, що сталося, не упускаючи нічого, навіть погрози і образи, які звучали на його адресу від нападників. До кінця оповідання офіцери вже заспокоїлися. Вони розуміли, що сталося з потерпілим. Поставивши кілька уточнюючих запитань, вони перейшли до допиту Ніка.

— Назвіть себе, — звернувся до нього офіцер за столом.

— Нік Еліша Гаммел Крігер, — спокійно відповів він.

— Чим ви займаєтеся або на кого працюєте?

— Я учень Школи Магів.

— Щось ви зовсім не схожі на учня. Таких старих учнів я ніколи не бачив. Та й одягнені ви зовсім не як учень, — не повірив офіцер.

— Не найоригінальніше зауваження, — пожартував Нік, потім дістав з кишені знак учня Школи та простягнув офіцерові.

— Добре. Розкажіть, чому ви втрутилися в бійку?

— А що я, по-вашому, повинен був робити? — здивувався запитанню маг. — Два здорових кабани тримають цього доходягу. Вибач, Цифріте. А третій його б’є та знущається над ним. Мені здається, що кожен на моєму місці вчинив би так само.

— Це, звичайно, правильно. Але чому ви не спробували зупинити бійку, а самі застосували силу?

— Я намагався, але замість того, щоб зупинитися, один з них напав на мене. Довелося захищатися вже мені.

— Молодший офіцер Лафаард стверджує, що ви обізвали їх виродками. Це їх дуже образило.

— Пробачте, але такими вони є, на мою думку. Те, що вони робили з Цифрітом, як на мене, принижує їх, як офіцерів, набагато більше, — прямо відповів учень. Офіцер за столом ствердно кивнув, а командер Ластерк від образи заскрипів зубами. Ще на місці бійки було помітно, що його обурила така поведінка молодших офіцерів.

— У свідченнях вказано, що ви застосували магію. Для чого ви це зробили? — продовжив допит офіцер.

— У мене не було іншого вибору. Другий «кабан», залишивши Цифріта, витягнув меч і кинувся на мене. Довелося трохи його заспокоїти. Я намагався застосовувати максимально обережно, щоб не нашкодити їм сильно. Але це їх зовсім не заспокоїло. За командою головного, вони спробували знову напасти на мене, але вже вдвох. Довелося трохи остудити їхні гарячі голови водою. І тут дуже вчасно нагодився командер Ластерк, бо я вже думав тікати разом з Цифрітом, щоб не застосовувати заклинання, які могли сильно покалічити або вбити нападників.

Офіцери кивали головами на знак згоди та підтримки дій Ніка. Той, що сидів за столом, не встиг поставити наступне питання, як до кімнати увірвався середнього віку чоловік і почав кричати на офіцерів.

— Що ви тут влаштували? Негайно відпустити Езера та інших! Мені довелося терміново бігти сюди вирішувати питання. Завтра ж всі будете покарані!

— Пробачте, пане Міте. Але Езер і його друзі побили до напівсмерті цього молодого хлопця, — не надто впевнено, але спробував заперечити командер.

— А! Це ви тут всю цю кашу заварили, командере Ластерку. Вам мало попереднього покарання? Ви знову за своє? — ще більше розізлився чиновник. — Негайно відпустити всіх, а все, що тут понаписували, знищити.

Командер хотів ще щось заперечити, але пан Міте не звернув на це ніякої уваги. Розвернувшись, він швидким кроком залишив кімнату.

— До чого довели країну? Соромно, — кинув спересердя Ластерк і злий пішов виконувати розпорядження начальства.

— А ти чого чекаєш? — гримнув на писаря офіцер, що проводив допит. Йому треба було на комусь зігнати злість. — Давай сюди всі папери і вали звідси.

Офіцер розірвав навпіл папери і сердито кинув їх у відро для сміття.

— А я казав, що не треба було розбиратися у всьому цьому. Ні. Ластерк вперся, як баран, — сам себе лаяв офіцер. Побачивши, що на лаві і досі сидять Нік та Цифріт, кинув їм: — А ви чого тут сидите? Йдіть. Справу закрито, — та вибіг з кабінету.

Нік зібрався було йти, але для чогось забрав порвані аркуші з відра. Допоміг піднятися Цифріту, і вони пішли на вихід.

— Слухай, Цифріте, а що це за «велике цабе» тут слиною бризкало і команди роздавало? — запитав Нік, коли вони вийшли з дільниці.

— Це пан Міте. Перший канцлер. Особистий помічник сина нашого короля Тана. Боюся, офіцерам завтра дістанеться за це розслідування, — сумно відповів хлопець.

— Так а через що йому треба було втручатися?

— Так ти не зрозумів, хто був головним у всьому цьому інциденті? — здивувався учень.

— Ні. Начебто сказали, що Езер. Це учень моєї магічної Школи.

— На додаток до всього цей Езер ще й молодший син Ніолан — дочки нашого короля. Відповідно, принц Езер — це його онук. Ось і творить все, що хоче, без остраху бути покараним, — пояснив Цифріт.

— Тепер зрозуміло, кого я викупав у калюжі. Нічого, наступного разу, може, хоч трохи буде боятися отримати по морді. Давай я допоможу тобі дістатися, куди тобі треба, і поїду вже назад у Школу.

— Спасибі, тут вже недалеко. А як я можу знайти тебе? — запитав Цифріт.

— Я буваю в місті тільки по вихідним. Зазвичай відвідую своїх друзів. Майстра Окертуза і його гномів. Це остання майстерня на вулиці ковалів. А так я весь час у Школі, — відповів Нік.

— Ось ми й прийшли, — Цифріт зупинився біля дверей, над якими великими літерами красувався напис «Королівська Академія Казначеїв» і герб гільдії казначеїв: листок пергаменту з пером, а над ним колос, замок і кольчуга. — Ще раз спасибі, Ніку. Ти мене врятував.

— Не кажи дурниць. Ти, головне, одужуй та більше не потрапляй в такі ситуації, — відповів він і попрощався з новим знайомим.

Три насичених дня навчання стерли в голові події вихідного. Навчатися ставало все важче. Якщо для всіх новачків навчання було приємними і легкими, то додаткові заняття, які почав відвідувати Нік, відбирали у нього всі сили. Як завжди, викладачі вирішили, що їх заняття найважливіші, і спуску не давали ні з одного виду магії. Він підозрював, що їх прагнення сильно стимулював наказами директор Хеган.

Йшла лекція з магії Землі. Неприємний голос Магістра Бата не давав заснути, хоча Нік чесно намагався це зробити. Тихий стукіт у двері змусив з цікавості відрити одне око. До зали увійшов Хранитель Багукхан і щось почав шепотіти на вухо викладачу. Нік вирішив не обтяжувати себе довгим триманням відкритим одного ока, влаштувався зручніше та з задоволенням почав дрімати. І знову в голову почав пробиватися противний голос Бата, але вже звернений особисто до нього. Не почувши слів, він подумав, що викладач помітив його небажання слухати і робить зауваження, але потім до нього все-таки дійшло, що від нього хотіли.

— Ніку, збирайтеся і вирушайте з Багукханом, — повторив Бат, не приховуючи свого роздратування неуважністю учня.

— Так. Добре, Магістре. Вже йду, — здивований Нік швидко зібрав речі і поспішив за Хранителем з класу.

— Багукхане, в чому справа? Ти навіщо мене з заняття забрав? Я, звичайно, радий втекти від Бата, але він же потім змусить відпрацьовувати.

— Ти думаєш, мені хочеться в мої роки бігати по Школі? Терміново викликає тебе директор Хеган. Що ти вже накоїв? Там такий ґвалт. Приїхали з королівського палацу. Лайка стоїть на весь коридор. Признавайся, яким боком тебе це стосується?

— Я зрозумів, у чому справа. Гаразд, розберемося. У мене до тебе прохання. Ти йди неспішно до кабінету Хегана, а я збігаю до себе в кімнату і тебе наздожену. Відчуваю, дещо мені треба там взяти, — сказав Нік і, не чекаючи відповіді мага, побіг до себе в кімнату.

— Стій. Куди ти побіг? Нам терміново до директора, — почав кричати у слід Хранитель, але марно. Він від відчаю махнув рукою та повільно пішов по коридору.

Нік наздогнав Хранителя задовго до того, як той дістався до кабінету. Багукхан старанно виконував прохання учня і йшов дуже повільно.

— Давай розповідай, поки не дійшли, у що ти вже вляпався? — суворо наказав маг й зупинився.

— Та нічого особливого. У вихідний, ввечері, йшов від Окертуза. В кінці вулиці, перед ринковою площею, почув крики. Троє били якогось хлопчину. Я попросив припинити. Полізли на мене. Довелося трохи заспокоїти. Потім втрутився патруль і загребли у відділок. Почали допитувати. Прибіг якийсь Міте, наваляв офіцерам, змусив всіх відпустити, забрав із собою нападників і поїхав. Хлопчина, який постраждав, сказав, що одним із нападників був Езер, синок дочки короля та ще й учень нашої Школи. До речі, щось я його не бачив з тих пір в Школі. Я думав, що справу зам’яли і забули. Ну, як бачиш, не забули, — стисло розповів про те, що трапилося, Нік.

— Тепер зрозуміло, через що такий ґвалт підняли. Гаразд, думаю, Хеган розбереться і тебе покарати не дасть. Пішли швидше. Там, напевно, вже йому всю голову продовбали через нас.

Повернувши в коридор, який вів до кабінету директора, вони зіткнулися з професором Атавхаї. Нік хотів привітатися, але Хранитель не дав цього йому зробити, потягнувши за рукав далі.

— А професор що тут робить? — запитав учень.

— Ну як же, дізнався, що шум великий і тебе викликають, от і прибігла велика червона нянька, — посміхнувся Багукхан.

Перед дверима стояли в караулі два офіцери. Вони хоча й були здоровими хлопцями, та ще й при зброї, але з жахом поглядали на демона, що топтався біля входу в коридор. Помітивши ці погляди, Хранитель махнув рукою Атавхаї, щоб той йшов, але демон продовжував маячити та лякати лицарів. Віддихавшись перед дверима, вони увійшли.

У кабінеті директора нічого не змінилося з тих пір, коли Нік був тут в день свого приїзду в Школу. Хеган сидів за столом, весь червоний і спітнілий. Поруч з вікном стояла невисока жінка дуже пишно та красиво одягнена. Відразу за дверима збоку стояв ще один офіцер, очевидно, особистий охоронець. Жінка повернулася і Нік побачив, що вона була вже не молода, хоча й донині зберегла свою красу. Єдине, що її псувало зараз, це розчервоніле обличчя. Перед ним була дочка короля Нілаон, він не встиг як слід її розглянути, як події почали блискавично розвиватися, чого він зовсім не очікував.

— Це цей негідник напав на мого сина? — майже викрикнула вона і зробила крок назустріч.

Хранитель ступив уперед та став між Ніолан та Ніком. Цей рух не сподобався охоронцеві і він теж подався вперед. За мить ситуація стала вибухонебезпечною. Багукхан, помітивши рух охоронця, клацнув пальцями і той миттєво застиг, мов дерево, навіть не завершивши руху. Це настільки здивувало та розсмішило Ніка, що він мимоволі посміхнувся.

— Будь ласка, заспокойтеся, пані Нілаон, — директор Хеган підхопився з крісла, злякавшись. — Будь ласка. Ми зараз в усьому розберемося.

Принцеса, побачивши обличчя Хранителя й застиглу позу свого охоронця, відступила до вікна та трохи заспокоїлася.

— Що з ним? — запитала Нілаон, вказуючи на охоронця в неприродній позі.

— Нічого. Зараз все буде добре, — спокійно сказав Багукхан. Він став поруч з Ніком та ще раз клацнув пальцями. Охоронця, ніби включили. Він продовжив розпочатий рух і зупинився. Нічого не розуміючи, він озирнувся, побачив Нілаон і Хранителя з різних боків кімнати, хитнув головою та винувато повернувся на своє місце біля дверей.

— Класне заклинання. Навчиш мене? — тихо прошепотів Нік на вухо Багукхану.

— Не вийде. Це магія Впливу, — спокійно відповів маг і посміхнувся.

Ситуація в кімнаті трохи заспокоїлася. Хеган сів на своє місце й звернувся до учня.

— Ніку, пані Нілаон стверджує, що ввечері у вихідний ти напав на її сина, учня нашої Школи, Езера і його друзів. Ображав їх, побив та принизив. Будь ласка, відповідай, було це чи ні?

— Шановний директоре Хегане, я, перш ніж відповісти, хотів поставити питання її величності пані Нілаон, — почав Нік. Він помітив, як маска задоволення і зверхності лягла на обличчя Нілаон після його настільки пишномовного звернення. — Скажіть, а що робив ваш син і його друзі на вулиці ковалів? І як він пояснив мою агресію по відношенню до нього?

— Мій син та його друзі мають право бути де захочуть та коли захочуть, — кинула у відповідь принцеса. Було видно, що навіть проста необхідність комусь відповідати її сильно дратує. — Він сказав, що просто стояв з друзями та розмовляв, коли на нього накинулися з образами, а потім побили його друзів та принизили його самого.

— Пробачте, невже ви вважаєте, що учень Школи, та ще в моєму віці, буде просто так кидатися на трьох людей, які просто розмовляють? Причому двоє з них здоровенні офіцери зі зброєю. Я, звичайно, розумію, що мої слова і пояснення не матимуть для вас ніякого значення. Але можу вам повідомити, а я думаю, що вам цього не сказали, що офіцери патруля забрали всіх учасників інциденту у відділення для з’ясування, — Нік побачив, як при цих словах обличчя принцеси спотворила гримаса гніву. Але продовжив: — Офіцери провели розслідування та взяли пояснення сторін, але потім з’явився канцлер Міте, зам’яв справу та змусив знищити документи. Я, підозрюючи, що подібне тому, що відбувається зараз, може трапитися, без відома гідних панів офіцерів зберіг документи. І щоб не бути голослівним, прошу шановного Магістра Хегана зачитати покази потерпілого, ну і мої пояснення до справи.

Він дістав з кишені аркуші пергаменту, на яких були показання його і Цифріта у відділку. Вони були розірвані навпіл, але це не зашкодило їх прочитати. Поки директор зачитував, Нік стежив за маскою на обличчі Нілаон. Вона змінювалася від гніву до нерозуміння й розгубленості.

— Як таке може бути? Мій син не міг такого зробити, — розгублено промовила вона, коли директор закінчив читати свідчення.

— Пробачте, пані Нілаон, — боязко втрутився директор. — Я розумію, що про пригоди вашого сина намагаються вам не доповідати, але на підтвердження прочитаних показань, вчора я отримав лист від керівника Королівської Академії Казначеїв. У ньому Ніку Еліше Гаммел Крігеру висловлюється подяка за порятунок учня Академії Цифріта Тілу Третього і вказується, що вашим сином та його друзями, молодшими офіцерами Військової Академії, були до цього, в різний час, побиті та принижені не менше семи учнів. Мені здається, вам треба поговорити з сином, його поведінка не гідна члена королівської сім’ї.

— Але ваш учень назвав мого сина та двох офіцерів виродками. А потім побив їх і облив брудною водою з калюжі, — спробувала Нілаон вичавити із ситуації хоч щось на свою користь. — Ви вважаєте, це прийнятна поведінка по відношенню до королівського онука?

— Пані Нілаон, — Нік випередив директора, який хотів щось відповісти. — По-перше, я прошу вибачення за те, що назвав вашого сина виродком. Але я не знав тих, хто бив хлопця. Насправді це було тільки спробою зупинити побиття і перевести увагу нападників з постраждалого на мене. По-друге, коли на мене кидаються з кулаками, а потім з мечем, я намагаюся захищатися. І по-третє, використання води було останнім шансом зупинити агресивних молодих людей, щоб не завдати їм травм і каліцтв. Причому, це їх не зупинило. Тільки вчасна поява патруля змогла врятувати мене та Цифріта. Я ще раз прошу вибачення у вас за слова, сказані вашому синові, але не прошу вибачення у нього. Я вважаю, що його поведінка могла призвести до смерті людини.

Нілаон насилу стримувала себе під час промови Ніка. Спаплюжена честь її сина та неможливість помститися кривдникові зовсім розлютили її, не даючи зробити правильні висновки.

— Пробачте, директоре Хегане, за клопіт, — зло кинула вона й вийшла з кімнати.

Настала незручна пауза, і тільки Хранитель почав хіхікати поруч з Ніком.

— Ну, ти її й розізлив. Вона, якщо б могла, точно тебе розірвала тут. Ну що за бездарне сім’я у гарного короля? — сказав він, посміхаючись.

— Ніку, а яке ти заклинання використовував? — запитав, заспокоївшись, директор.

— Так ми якраз недавно вчили з Магістром Квітою. Переміщення води. Добре, що згадав в тій метушні.

— І багато ти на них вилив?

— Ну, не мало. Калюжа була велика і брудна. Там явно не тільки вода була, — посміхнувся він, згадавши мокрих нападників.

— Гаразд, з цим розібралися. Але ж небезпечного ворога ти собі нажив, Ніку. Навіть не одного. Езер і його дружки точно запам’ятають надовго таке приниження. Все, досить, давайте йдіть, — виштовхав їх з кабінету директор.

Вийшовши в коридор, вони відразу потрапили в обійми професора Атавхаї.

— Ну що, все добре? — запитав демон.

— Ти чого тут стирчиш, учнів лякаєш, величезна нянько? — жартома зображуючи гнів, накинувся на Атавхаї Хранитель. — Ти думаєш, що я там для меблів був? Нічого з твоїм Ніком не сталося. Правда, замість того щоб втертися в довіру до королівського двору, він собі там ворогів накопичує.

— Ніку, а ти чому на заняття до мене не приходиш? — змінив тему Атавхаї, миттєво забувши хвилювання, коли небезпека для учня минула.

— Та я вже кілька днів збирався, але мене так завантажили заняттями з основних магічних видів, що ввечері ледве ноги піднімаю. Та ще доводиться щодня ходити в кімнату медитацій для підзарядки магічною енергією, я вже не кажу про вечірню пробіжку, — поскаржився на своє життя Нік. — Багукхане, ну ти ж можеш трохи легший мені графік складати, щоб я міг і до Атавхаї ходити займатися?

— Так, ви обидва, — сміючись, наїхав на них Хранитель. — Будете плакатися, взагалі так загружу, що ти до Атавхаї на заняття потрапиш тільки через рік.

— Ну, не хочеш заняття зменшувати, хоча б пробіжки скасуй. Я замість них краще Некромантією позаймаюся — продовжував канючити Нік, незважаючи на погрози Хранителя.

— Знаю я вас. Буде сидіти й базікати. Поки важливіше займатися основними видами.

— Ось так завжди. Ти постійно вважав мою магію чимось нижчим, — закипів демон.

— Здорованю, не дратуй мене. А то й Касталатусу поставлю самі заняття з магії Води, — жартома почав дражнити того Багукхан.

— Який же ти дрібний, вредний старий, — не залишився в боргу демон.

Нік трохи розгубився, але помітно було, що жартівлива суперечка приносила задоволення обом учасникам. Він навіть підозрював, що ці двоє вже не одне десятиліття займаються цим, при цьому залишаючись хорошими друзями. В черговий раз пообіцявши заходити частіше, залишив цих двох дивовижних істот й далі лаятися та пішов обідати.

Тиждень підходив до завершення. Нескінченні заняття почали сильно вимотувати. Настрій був паршивий, найсильніше злило те, що, в порівнянні із заняттями з Ліною, тепер інформація запам’ятовувалася гірше, а магічні вправи давалися значно важче. У такі дні він лаяв себе за подарунок захисту думки, який випросив у Вищого. Учні, які з ним тільки почали вчитися, вже поглядали на нього з насмішкою, вважаючи його трохи тупеньким. А йому доводилося мовчати і ходити щовечора, поки всі відпочивали, на додаткові заняття з різних видів магії. Хранитель почав втілювати свої погрози завантажити його ще більше. На відміну від минулих тижнів, цього разу він поставив пару занять й на суботу. І поки інші купалися, стриглися, приводили себе в порядок та відпочивали, він займався. Добре, що додаткових занять було всього два. Одне з Квітою, друге з Атавхаєм. Не дивлячись на взаємну симпатію, на заняттях Квіта не давала йому поблажок. Радувала його не тільки можливість побути поруч з нею, постійно доводячи її до сказу своїми підколами і жартами, але й те, що у нього почали потроху виходити заклинання магії Води. Він думав, що найкраще будуть виходити заклинання магії Вогню, але через те, що займатися ними доводилося рідко і крадькома, то у використанні магії Води він просунувся далі. Другим заняттям в суботу була Некромантія. Його здатності до цього виду магії не були зафіксовані офіційно, тому призначення таких занять проходило таємно. На загальній дошці занять учнів першого року навчання у нього були розписані заняття, як у всіх, але щоранку Хранитель видавав йому записку з його особистим розкладом, де вказувалися додаткові уроки. Як і припускав Багукхан, великої користі з Некромантії так і не вийшло. Атавхаї на радощах, що Нік прийшов вперше займатися, зовсім забув про обов’язки вчителя і дві години пролетіли за столом та приємною бесідою.

Вихідний трохи поліпшив настрій. Можна було хоча б на день забути про навчання, уроки, книжки і заклинання. Провівши півдня з Касталатусом і Матотору в прогулянці по місту, Нік попрощавшись з друзями, як зазвичай, відправився в майстерню до Окертуза. Він поки не хотів знайомити їх. Йому подобалася затишна сімейна атмосфера у коваля і він не хотів її псувати.

— Привіт, Ніку. Чого ти так довго сьогодні? — радісно зустріла його Істер, донька Окертуза, та кинулася йому на шию.

— Здрастуй, Істер. Обережно, а то розсиплю пиріжки — йому було приємно, що Істер його завжди чекала. І однією з причин було те, що він приносив кошик пиріжків, які так любили всі в майстерні.

— А тебе вже давно чекають гості, — сказала дівчинка, відпускаючи Ніка й забираючи у нього кошик.

— І хто ж це може бути?

— Ну пішли, пішли швидше. Подивишся, — не відповіла мала, але потягла його за рукав в майстерню.

— А, Ніку, привіт, — на ганку його зустрів Окертуз. — Тут тебе вже дві години твій знайомий чекає.

— Добрий день, Ніку, — долинув з-за спини Майстра чийсь голос. А потім збоку з’явилася голова Цифріта.

— Привіт, Цифріте. Ти що тут робиш?

— Прийшов тебе побачити і ще раз подякувати, — відповів учень-скарбник, вибираючись з-за широкої спини Майстра Окертуза. Вигляд у нього був значно краще, ніж коли вони розлучилися тиждень тому. Губа все ще була розбита, але вже стала нормального розміру. Синці під очима майже зникли.

— Тут твій знайомий розповів, що ти в минулі вихідні трохи попустував неподалік, — розсміявся Майстер. — Ти що, дійсно скупав в калюжі принца, сина Нілаон?

— Ну, як скупав? Так вийшло, що калюжа сама захотіла з ними зустрітися і побігла їм назустріч, — віджартувався він. — Та й не знав я тоді, якій великій шишці допоміг вмитися.

— Ніку! Ніку! Ніку! А можеш мені показати такий фокус? — згораючи від нетерпіння, смикала його за рукав Істер.

— Ні, Істер. Я поки ще погано контролюю силу заклинання, тому ти вся з ніг до голови будеш мокрою. Навіщо твоїй мамі зайвої роботи додавати?

— Ну будь ласка. Будь ласка, — продовжувала випрошувати маленьку виставу дівчинка.

— Давай. Ми теж подивимося, — приєдналися до неї гноми. — Нам ось вмитися треба. Тому на нас можеш і показати.

— Ще дві маленькі дитини, — пожартував учень. — Ну, нехай. Принесіть відро води і давайте цих брудних гномів відмиємо.

Гноми, які не так часто бачили магічні заклинання, кинулися в майстерню за водою. А решта всілися на лавці у дворі подивитися виставу. Гноми принесли води, роздяглися до пояса і зайняли місце, чекаючи, що ж відбудеться далі. Просто вилити на гномів воду, здалося йому занадто простим. Він не хотів розчарувати дітей, тому вирішив трохи подовжити виставу. Зібравшись, він спочатку змусив воду крутитися у відрах, потім почав поступово витончувати обертову водяну спіраль, піднімаючи воду з відер. Деякий час перед щасливими гномами оберталися водяні стовпи. Нік зрозумів, що зробив помилку. Він не знав, як з обертових стовпів частинами перемістити воду ближче до облич гномів. Це він ще не вчився робити. Щоб хоч якось закінчити, він вирішив стиснути стовпи назад, до розмірів відра, та перемістити на гномів. Але цього разу задумане вийшло не дуже добре. Концентрації і вміння йому не вистачило, тому вийшла не дуже приємна ситуація. Вода, зіщулившись, та отримавши поштовх, з силою молота вдарила в обличчя обом гномам. І якщо Рун похитнувся, але встояв, то Ереда просто знесло на землю.

— Вибач, Ереде, вибач, — повторював Нік, кинувшись піднімати з землі гнома. — Я ж казав, що ще погано вмію. Давай піднімайся.

Він намагався підняти важенного гнома, а той сидів у калюжі води і сміявся.

— Та облиш ти його, Ніку, — сміявся поруч Рун. — Он зате як гарно вимив йому фізіономію. Що йому дубовому буде.

— Блін. Я так перелякався. І ти мене вибач, Руне, — він повернувся подивитися на другого гнома, що сміявся, й побачив, як все сімейство Окертуза зігнулося навпіл від сміху. — Ну чого ви ржете? Ну, не вийшло у мене все зробити правильно. Я тільки почав вчитися.

— Чудово! Чудово! А можна ще один фокус? — кинулася до нього Істер.

— Ні, на сьогодні досить. Ось навчуся добре, тоді й буду показувати.

— Гаразд. Давайте накривати на стіл, — переставши сміятися, скомандувала Раті, дружина коваля. — У мене вже все готово. Пообідаємо.

Під час обіду з усіх боків на гномів сипалися жарти. Вони анітрохи не ображалися і були задоволені, що взяли участь у виставі. Радості у них було не менше, ніж у дітей, від побаченого. Всі наїлися та з задоволенням відпочивали в приємній тіні величезного дерева. Нік витягнув Окертуза в крамницю, щоб розпитати про справи.

— Як тиждень минув? Торг був? — запитав він, коли вони всілися в крамниці.

— Зовсім слабенько, — відповів засмучений Майстер. — Ти знаєш, я вже розумію, що майстерню мені не врятувати. Грошей на виплати та на дозвіл на наступний рік мені не назбирати.

— А як же ярмарок? Може, там вдасться продати достатньо?

— Та ні. Навіть якщо продамо весь товар, що є, й половини суми не наберемо. Поки ще не знаю, що робити. Напевно, після ярмарку будемо все продавати і виїжджати в інше місто. Може, в Тату або Леіду. Там немає таких податків і нам вистачить на нову майстерню та на дозвіл робити зброю.

— Погано. А ти Раті і дітям вже говорив?

— Раті говорив. Та вона й сама бачить, як справи йдуть останнім часом. А Ігве, напевно, здогадується.

— А що Еред і Рун?

— Вони поїдуть зі мною. Тут, в Оері, навряд чи хто захоче гномів взяти. Останнім часом їх недолюблюють, та й мито за них більше платити треба. Кому охота витрачати зайві гроші?

— Ти, головне, не розкисай. Може, щось і вийде зробити. Почекай, у мене з’явилася одна ідея. Не впевнений, що вона тобі допоможе, але спробувати варто.

Нік виглянув у двір та покликав в крамницю Цифріта.

— Слухай, Цифріте, ти ж вже скоро будеш закінчувати свою Академію?

— Так. Ще півроку.

— А ти хоч чомусь там навчився за весь час?

— Звичайно. Ображаєш. Я кращий учень в Академії, думаю, закінчу її з відзнакою.

— Ну, от і добре. Ти все рвався мені віддячити. Є така пропозиція. Давай ти зробиш оцінку та аналіз роботи майстерні Окертуза. А то у нього зовсім справи погано йдуть. Може, після аналізу ти зможеш хоч щось підказати, щоб поліпшити ситуацію. Буде тобі практика і йому може допоможеш. Окертузе, ти ж не проти, якщо Цифріт з точки зору скарбника все тут вивчить? — звернувся Нік з питанням до Майстра.

— Та ні. Не проти. Роботи майже немає, тому заважати особливо він мені не буде. Нехай робить. Я не думаю, що це допоможе, але хоч буду мати оцінку майна перед продажем. Це теж корисно.

— Так. Не ховай себе завчасно, — обірвав його маг, а потім звернувся до учня-казначея: — Ну що, Цифріте, візьмешся?

— А чому б ні? Мені все одно треба випускну роботу робити. Ось я і візьму це собі як тему роботи. Дуже навіть добре буде.

— От і чудово. Всім буде добре, — підсумував Нік. — Мені вже пора. Я сьогодні хотів трохи раніше повернутися у Школу. Цифріте, ти йдеш або залишаєшся ще?

— Йду, йду — розсіяно відповів той. Голова його вже була зайнята планами, цифрами та розрахунками.

Одноманітні дні зливалися в суцільну смугу, накопичуючи втому і роздратування. Трохи рятували вечірні пробіжки. Вони дозволяли ні про що не думати, а просто бігти, переводячи роздратування в фізичну втому. Зазвичай у вечірній час на дорозі нікого не було. Ця самотність давала йому час, щоб згадати про своє минуле життя. Спогади трохи стиралися, ставали далекими та розпливчастими. Нове життя витісняло старе. Але йому, як і раніше, не вистачало багато речей, до яких він звик раніше. Хоча б того ж плеєра. Як було б чудово бігти під улюблені пісні, в сотий раз повторюючи текст. Іноді по дорозі проїжджав шкільний візок, везучи когось в місто або з нього. Кучер вже звик до Ніка і тільки вітально махав при зустрічі. Того вечора він вийшов на пробіжку трохи пізніше, ніж завжди. Пробігши третину шляху, він зустрів самотнього подорожнього, який йшов у бік Школи, закутавшись в довгий плащ з капюшоном, що приховував його обличчя. Нік здивувався, тому що раніше йому не доводилося зустрічати піших по дорозі в Школу. Всі, кому що-небудь було треба в Школі, користувалися возами або каретами. Та ще такий, що приховує лице. Зупинятися він не став, але цікавість брала вгору і він кілька разів обертався на незнайомця, поки той не зник за поворотом. Шлях до Військової Академії та назад вивітрили з голови Ніка спогади про таємничого незнайомця, а заняття на наступний день остаточно витіснили цей епізод.

Нік сидів у кімнаті охорони Військової Академії, чекаючи поки черговий офіцер розпишеться в його листі контролю та намагався трохи віддихатися. Хранитель за останні три тижні вже переконався, що Нік сумлінно пробігає весь шлях, але продовжував вимагати підтвердження від чергового. Учень втупився в стіну, намагаючись не помічати жартів, які сипали курсанти в його бік. За цей час вже звик до жартів з їхнього боку, так і не зумівши пояснити їм, для чого він це робить. Для них щоденні фізичні вправи були нормою і нікому з них навіть у страшному сні не наснилося б ще додатково бігати. Тим більше їм було не зрозуміло, навіщо це магу. Нік зібрався вже йти, коли повз нього безшумною тінню прослизнув той самий чоловік, якого він зустрів декілька днів тому на дорозі до Школи. Він був все в тому ж плащі з каптуром, що не дозволяв розгледіти обличчя, буденно махнувши рукою черговому, вийшов на вулицю.

— Слухай, а хто це був? — запитав учень, забираючи у чергового офіцера свій листок.

— Це один з наших викладачів, — відповів той, віддав листок і пішов у справах.

Нік ніяк не міг зрозуміти, що робить викладач Військової Академії в Школі магів. У ньому спалахнула колишня цікавість журналіста, передчуваючи якусь загадку або таємницю. Трохи забарившись, він кинувся наздоганяти загадкового викладача. На його подив, за ті кілька хвилин, на які він відстав, незнайомець пройшов досить велику відстань. Рухався він напрочуд легко і швидко, тому Нік насилу наздогнав його.

— Добрий вечір, — чемно привітався учень, порівнявшись з незнайомцем. — Скажіть, а ви в Школу йдете?

Незнайомець нічого не відповів, продовжуючи йти в бік Школи. Йшов він швидко, тому Ніку коштувало великих зусиль йти врівень.

— Пробачте, не знаю, як вас звати. Але я вже вдруге бачу, як ви йдете з Військової Академії в Школу магів. Мені сказали, що ви викладач в Академії. Ще раз вибачте мені мою цікавість, але що тоді вас пов’язує зі Школою? — задихаючись, продовжував діставати незнайомця учень.

— Чоловіче. Ви, здається, повинні бігти в Школу, а не йти і розмовляти. Ось і біжіть, — з під плаща долинув красивий, мелодійний, але в той же час суворий голос. Ніку він видався дивним.

— Мені не обов’язково бігати. Можна йти. Тим більше що ви йдете дуже швидко. Я ж не до змагань готуюся, а просто намагаюся скинути зайву вагу.

Незнайомець проігнорував слова Ніка й продовжував швидко йти.

— А ви не дуже говіркі, — не полишав він, намагаючись завести розмову. — Мене звуть Нік. Я учень Школи. Новенький. Першого року навчання. Ось тільки не треба жартувати з приводу старого за партою. Я вже вдосталь наслухався цього. Краще скажіть, як вас звати або як я можу до вас звертатися?

— А вам не здається, Ніку, що ви ведете себе неналежно учневі. Нахабно, грубо та нав’язливо.

— Є трохи. На жаль, мене іноді переповнює цікавість, і я порушую деякі правила поведінки. Вибачте мені, будь ласка. Та й нудно одному бігати весь час туди-сюди. А тут такий незвичний подорожній.

— Що ж у мені такого незвичайного? — запитав незнайомець. Нік посміхнувся. Йому все-таки вдалося зацікавити таємничого вчителя.

— Я, звичайно, недавно в Школі, але досі не бачив, щоб хтось пішки ходив по цій дорозі, ну, крім мене — товстого, та ще й сховавши обличчя під каптуром.

— Я люблю ходити пішки. Не тільки учням треба підтримувати гарну фізичну форму, а й викладачам, — почулася у відповіді легка посмішка.

— Та ви жартуєте. Судячи з усього, у вас відмінна форма. Й до того ж я впевнений, що у всіх викладачів Військової Академії хороша форма.

— Щоб не лякати вас, Ніку, своїм виглядом, я скину накидку, — відповів незнайомець і зупинився.

Нік зупинився поруч і з нетерпінням втупився на незнайомця. Той, не поспішаючи, витончено відкинув капюшон та струснув волоссям. Нік онімів, побачивши, хто перед ним стояв. Це була дивовижної краси дівчина, з правильними рисами обличчя, трохи блідою шкірою, з глибокими котячими очима. А з золотаво-русявого волосся стирчали симпатичні гострі котячі вуха. Перед ним була ельфійка. Він ніколи раніше не бачив ельфів, але сотні разів читав їх опис в книгах на Землі та бачив у фільмах. Незнайомка виглядала саме так, як їх уявляли люди на Землі, тільки ця була жива і реальна, навіть невеликий рум’янець пробивався на щоках.

— Ух ти! Ось це так, — зміг видавити з себе збентежений учень.

— Що ж тебе так здивувало? Ти що, ельфів ніколи не бачив раніше? — запитала незнайомка і посміхнулася.

— Не бачив, — відповів чесно він, не відриваючи погляду від ельфійки. — Але, крім того, ви дуже красива.

— Дякую, — ввічливо подякувала вона. Нік помітив, що їй було приємно це чути. — Мене звати Теммелінг Росе.

— Приємно познайомитися, — автоматично відреагував, все ще не отямившись від побаченого.

— Може, ми все-таки продовжимо шлях у Школу, чи будемо до ночі стояти тут? — повернула його до дійсності ельфійка. Вона накинула накидку на голову і рушила.

— Так, звичайно, — розсіяно відповів у порожнечу учень та кинувся наздоганяти нову знайому.

— Слухайте, Теммелінг, але це ж іще цікавіше, — включилося його журналістське минуле. — Ельфійка в Школі, яка ходить щодня у Військову Академію. Та я просто помру від цікавості, якщо не дізнаюся про вас більше.

— Ну що ж. Виходить, Школа втратить незвичного учня, — з посмішкою відповіла вона.

— Ой. Ще й почуття гумору, виявляється, у ельфів є. Ну, повний набір, щоб заінтригувати будь-якого чоловіка. Краса, гумор і таємниця.

— Ніку, ви, як мені здавалося, повинні були вправлятися з бігу, а не дотепності та компліментах. Вам краще мовчати та стежити за диханням. Це буде більш корисним для ваших фізичних навантажень.

— Зате загадки дуже корисні для розумових, а інколи ще й доволі приємні, — парирував він. — А скажіть, Теммелінг, ви щодня здійснюєте цю пішу прогулянку? І в який час? Я із задоволенням складу вам компанію, тим більше що мене кожен день змушують бігати.

— Нехай це буде ще однією таємницею, — посміхнулася ельфійка. — Тепер я точно постараюся, щоб ми не зустрічалися на цій дорозі. Ми вже прийшли. Всього найкращого вам, Ніку.

Він хотів заперечити, спробувати її переконати, але вона, немов тінь, миттєво зникла. Трохи засмучений, але все одно збуджений від такої зустрічі, він поспішив до себе в кімнату з твердим наміром дізнатися про неї більше.

Можливість це зробити виникла одразу. У залі за своєю конторкою сидів Хранитель. Нік задоволений кинувся до нього розпитувати.

— Багукхане, ти ж все про всіх у Школі знаєш? — збуджено випалив учень, схилившись над конторкою.

— З чого це ти так вирішив? — відповів той запитанням на запитання.

— Ой, тільки не прибідняйся. Ти точно все знаєш. На те ти і Хранитель.

— І що ж такого важливого ти хочеш від мене дізнатися? — посміхнувся старий.

— Я щойно на пробіжці зустрів ельфійку. Теммелінг Росе. Що ти про неї знаєш?

— А, ось воно що… — єхидно посміхнувся Багукхан. — Я навіщо тебе відправив на пробіжки? Щоб ти до незнайомих дівчат чіплявся? Ти ж вже Квіті голову заморочив. Тобі мало?

— Та при чому тут це? Ні, ну це теж при чому, звичайно. Я дорослий чоловік. Як, по-твоєму, я повинен реагувати на красивих дівчат? Ось ти, наприклад, все помічаєш та знаєш, а прибідняєшся тут. І взагалі, не змінюй тему. Мені просто страшенно цікаво. Ельфійка в Школі, та ще й ходить у Військову Академію.

— Я дивлюся, ти теж спостерігати майстер. Ну і що дивного в тому, що в Школі є ельфійка? Тут раніше часто жили і викладали ельфи.

— Ох і любиш ти уникати відповіді. Ти можеш мені про цю конкретну ельфійку розповісти? — почав заводитися Нік.

— Ну що тут розповідати? — змирився Багукхан. — Її історія чимось схожа на долю Атавхаї. Теммелінг — бойовий ельф. Вона була командиром одного з підрозділів гвардії ельфів. Ну, якогось дуже особливого. Вони виконують найскладніші, небезпечні і таємні завдання короля ельфів. Два з половиною роки тому в одній з невеликих битв її група потрапила в засідку. Частина загинули, частина змогла відійти. Вона залишилася й прикривала відхід тих, хто вижив. Була поранена, напевно, її б добили, але були там випадково наші офіцери та кілька магів Школи. Її відбили, а маги врятували і вилікували. У цих дурненьких ельфів є свій кодекс честі. За їхніми законами, вона повинна була віддати людям за порятунок великий викуп. Але через те, що була з бідного роду, а на службі, тим більше таємній, у короля грошей не накопичила, то звернулася до свого військового начальства, щоб ті за неї внесли викуп. Люди не вимагали ніякого викупу, але ті ельфи ж схиблені на своїй честі та кодексі. А її начальство мало на неї зуб за непокірність та вільність, тому відмовилися виділяти гроші на викуп. Ну, от щоб не заплямувати свою честь та дотриматися їх правила, вона кинула службу у ельфів і пішла на службу до нас. Ми, маги, бойовим навикам не вчимо, хоча, на мою думку, даремно, ось вона й ходить у Військову Академію викладати стрільбу з лука. Вони в цьому майстри великі. Ось така історія. Їй всього треба три роки відслужити, щоб відробити борг. Залишилося трохи більше півроку. А що з нею буде потім, я не знаю. Ну що, задовольнив я твою невгамовну цікавість? А тепер давай йди до себе. Завтра новий день буде. Нові заняття. Між іншим, тебе завтра чекають нові додаткові заняття. Будь уважним до свого розкладу. Тому тобі треба відпочити. А про ельфійку забудь. Вона дуже скрита. Любить самотність, майже на людях не з’являється.

— Спасибі тобі, Багукхане. Щоб я без тебе робив? Ти у мене прямо як Гугл.

— Що?

— Нічого. Кажу, що ти й справді все знаєш. На добраніч.

Вранці, приводячи себе в порядок, Нік згадав слова Хранителя про додаткові заняття. Він і так займався більше своїх однокурсників. Тепер щось йому ще додадуть. Розклад для учнів писався на дошці, яка стояла біля Багукхана в залі. Зазвичай заняття планувалися заздалегідь й довго не змінювалися. Так у всього першого курсу перші два-три заняття були лекції з магічних основ, потім загальні практичні заняття, а після обіду вже були індивідуальні заняття з різних видів магії. І якщо інші мали одне заняття, то Ніку доводилося займатися більше, це починало його втомлювати і дратувати.

Дібравшись до дошки занять, він побачив дивовижні позначення на післяобідніх заняттях. Там було написано «Індивідуально спец».

— Привіт, Багукхане. Ну і що це за заняття ти мені на сьогодні призначив? Хоч з якого виду магії? — запитав засмучений учень.

— От після обіду прийдеш, я тобі все розповім. А зараз бігом на сніданок та на заняття, — єхидно посміхнувся старий.

— Ну ось чому мені не дісталася схильність до магії Рослин? Сидів би собі в садочку, квіточки вирощував. Садисти, — жартома образився і пішов на сніданок.

Закінчилися ранкові заняття, минув обід, а на дошці розкладів напис все ще не змінювався. Як не змушував себе Нік повірити, що йому все рівно, але цікавість та інтерес гнали його до дошки щогодини. Багукхан тримав театральну паузу, не розкриваючи секрету, що ж це за нові заняття. Після того, як його змусили бігати, очікувати від Хранителя можна було всього.

Насилу дочекавшись призначеного часу, він, ніби школяр-першокласник, стояв біля стійки Хранителя.

— Ну, признавайся, яку нову муку ти для мене придумав? Хто буде викладати і з якого виду магії? — запитав Нік.

— Який ти нетерплячий. Маг повинен бути завжди спокійним і стриманим, — знущався над ним Багукхан.

— Так то маг. А я пенсіонер-першокласник. Мені можна. А може, ти пожалієш мене хоч раз і відпустиш відпочивати?

— Ага. Не дочекаєшся. Пішли зі мною, — зруйнував Хранитель його мрії і повів в свої кімнати за стіною.

Нік вже один раз був у оселі Багукхана, але цього разу вони минули кабінет, в якому розмовляли минулого разу та пройшли в невеликий зал. Світло з двох великих вікон заливало невелику кімнату. Вона була абсолютно порожня, якщо не брати до уваги декількох крісел біля стіни. Багукхан сів у одне з них і жестом дав зрозуміти, щоб учень теж сідав.

— А що це за кімната? Невже я заслужив уваги великого Хранителя? Я так розумію, ми тут будемо вести філософські бесіди про будову світу? — пожартував Нік.

— Це мій зал для занять. І припини жартувати, а то моє добре ставлення до тебе швидко закінчиться. Так, маєш рацію, ми з тобою будемо тут займатися. Ти вже вивчив частину заклинань в різних видах магії, а тепер ми будемо з нешкідливих заклинань робити бойові. Крім того, я навчу тебе застосовувати декілька видів магії одночасно, так, що б вони не руйнували один одного, а доповнювали. Так само, як і на заняттях Магістра Весела, будеш вчитися застосовувати мінімум магічної сили в заклинанні та створювати складні й тонкі заклинання. Я буду магічно ізолювати цю кімнату, щоб ти нічого не зруйнував і нікого не вбив, навчаючись бойової магії. Нажаль, а може й на краще, у тебе стоїть магічний ментальний захист, тому я не зможу застосувати магію впливу, щоб допомогти тобі краще і швидше вивчати заклинання. Тобі просто доведеться багато й наполегливо працювати. Ти готовий?

— Готовий. Це будуть найприємніші та корисні заняття. І поки не почали, я хочу серйозно сказати, що радий та вдячний тобі, що ти вирішив зі мною займатися.

— Не підлизуйся. Ти ще проклянеш мене і своє бажання вчитися в Школі. Ти будеш виповзати звідси без сил. Моя дружба та добре ставлення до тебе завжди будуть залишатися за дверима цього залу, — розвіяв його райдужні плани Хранитель.

Два тижні були суцільною мукою. Багукхан навантажував заняттями все більше, і хоча почали з’являтися перші результати такої роботи, але накопичувалася втома, злість, апатія. Бажання й сил не було настільки, що Нік навіть пропустив вилазку в місто у вихідний.

Замість цього він майже цілий день провалявся в ліжку, відповідаючи грубістю на щиру турботу Матотору. Тільки ввечері, переставши на всіх злитися, він сходив в гості в сад до Магістра Золд. Там його, як завжди, попросили допомогти, але проста робота в саду його заспокоїла та додала сил. У ці вихідні Нік все-таки вирішив з’їздити в місто дізнатися, як йдуть справи у Окертуза. Найважче було розлучитися зі солодкою парочкою друзів-учнів. Але перша ж закусочна на ринку швидко змінила пріоритети у Матотору, який забрав з собою Касталатуса. Пообіцявши обов’язково десь пообідати, і задоволений, що так легко відбувся, Нік відправився в кузню до друзів.

— Ніку, Ніку, нарешті це ти. Як добре, що ти прийшов, — кинувся до нього радісний Окертуз.

— Що трапилося?

— Слухай. Дуже прошу тебе. Забери від мене цього учня-скарбника. Він весь час сидить тут. Він мені вже дірку в голові продовбав своїми питаннями. Скрізь лазить, все міряє, все записує. Діти, Раті і навіть гноми вже бояться його, як чумного.

— Ну і відправив би його на навчання. Або вигнав зрештою, якщо він такий докучливий, — розсміявся маг, дізнавшись причину паніки.

— Та ми намагалися. Ну, не зовсім стусанами, але наполегливо. Не йде гад. Каже, що обіцяв тобі зробити все добре, а також, що для його навчання це начебто треба. Я тебе дуже прошу, зроби так, щоб він залишив мене в спокої.

— Добре. Я поговорю з ним, якщо він сьогодні прийде, — погодився Нік.

— Який прийде. Він зранку вже по майстерні лазить. Невгамовний.

— Ну пішли. Зв’яжемо його і віднесемо в Академію скарбників. Заплатимо там великі гроші, щоб його на вулицю не випускали.

— Тобі смішно. А я нормально працювати не можу вже декілька днів.

— Не переживай. Це по молодості він такий занадто активний і не знає міри. Давай веди. Будемо ловити і в’язати, — не зміг втриматися, щоб ще раз не підчепити друга Нік.

Вони знайшли Цифріта в невеликій коморі, де коваль зберігав заготовки для виробів. Той щось усередині перераховував та записував собі на пергамент. Захопившись роботою, він не помітив, що хтось увійшов.

— Привіт, Цифріте. Ледве тебе знайшли, — відволікли учня-скарбника.

— А, Ніку, добрий день! — радісно вигукнув Цифріт й підійшов до них. — Я якраз хотів тобі показати те, що вже встиг зробити. Ти знаєш…

— Зачекай. Зачекай. Ми з Окертузом теж хотіли з тобою поговорити. Давай вийдемо на подвір’я. Там і поговоримо. Чого тут пилюку збирати?

— Я ще не до кінця порахував заготовки, — розгубився скарбник. Він було потягнувся закінчити підрахунки, але Нік, вхопивши його за руку, витягнув з комори.

— Не переживай. Все встигнеш, — заспокоїв його товариш. Але побачивши здивований і обурений погляд коваля, додав: — Я думаю, що це не настільки важливо для загального розуміння справ.

— Ну як неважливо? — спалахнув Цифріт. Він весь час обертався, сподіваючись вирватися та завершити підрахунки. Якби Нік не тримав його міцно й не тягнув у двір, то довелося б знову його витягати зі складу. — Це дуже важливо. Треба ж все точно розрахувати.

— Так. Перше. Ти, звичайно, не ображайся, але ти занадто жваво і серйозно взявся за роботу, — почав Нік, коли вони всілися за столом у дворі під великим деревом. — Я розумію, що ти хочеш все зробити добре, але це не просто шматок заліза або якась річ. Це жива майстерня з живими людьми, у світ яких ти влазиш. В результаті ти паралізував роботу всієї майстерні.

— Але ти ж сам сказав зробити це, — мало не плачучи почав виправдовуватися учень.

— Так, це була моя помилка. Треба було відразу домовитися про правила твого тут перебування. Я не думав, що ти весь свій час присвятиш цьому завданню, — почав заспокоювати його Нік. — Я знаю, що ти хотів як краще. Ти мені скажи, ти вже зібрав весь матеріал, який тобі потрібен для роботи?

— Майже, — все ще з мокрими очима відповів Цифріт.

— От і чудово. Значить, я можу бути впевненим, що Окертуза і гномів ти більше мучити не будеш.

— Я ще хотів трохи…

— Стоп. Ти ж сказав, що матеріалу достатньо. Значить, аналіз та висновки для своєї підсумкової роботи ти зробиш на підставі того, що вже зібрав. Якщо тобі треба буде щось уточнити, можеш звернутися до Окертуза, але в крайньому випадку і не сильно його відволікаючи від роботи. Що стосується висновків, які цікавлять мене й Майстра, то я впевнений, що ти вже їх зможеш зробити.

— Я зрозумів, — надувся ображений скарбник. — Загальні висновки, звичайно, я можу вже зробити. Але треба ж все підтвердити розрахунками.

— От і підтверджуй собі спокійно у себе в Школі. Там потрібні твої розрахунки та висновки, а нам важливі твої загальні зауваження і поради. Розповідай, до яких висновків ти вже прийшов? І що можеш порадити?

— Ну, якщо в загальному… Не надаючи точні цифри та розрахунки… Не враховуючи точний аналіз вартості залишків…

— Цифріте, припини нудити. Давай конкретні висновки та поради, — гримнув на скарбника Нік.

— Я зрозумів, зрозумів, — відреагував Цифріт. — На мою думку, ситуація з майстернею дуже погана. Трохи більше, ніж через тридцять днів, треба буде вносити плату за патент кузні. Без зброї та обладунків і з двома гномами це сімсот татінів. Якщо Окертуз не має прихованого запасу, то зробити це буде практично неможливо. У касі трохи більше шести десятків татінів, товару є десь татінів на сто-сто п’ятдесят. Є трохи матеріалу, щоб доробити ще щось до ярмарку. Навіть якщо все вдасться продати, то в сумі буде максимум двісті п’ятдесят татінів. Є ще борг за матеріали та й їм усім якось прожити весь цей час треба. Є з десяток непоганих мечів та пару кольчуг. Самі продати вони це не можуть. Значить, треба їх тихенько продати через інші майстерні. А це хіба що за півціни. Отже, що ми маємо. В кращому випадку, якщо все це вдасться продати, а витрати за цей період будуть не дуже великі, борг теж поки не віддавати, то пощастить назбирати до чотирьох сотень татінів. Цього не вистачить заплатити за дозвіл на роботу. Тому, якщо не брати у когось в борг, то після ярмарку кузня працювати не зможе. Хоча з такими продажами я взагалі не бачу сенсу працювати далі. Це тільки збільшувати борги.

— А з приводу прав на вироби ти дізнавався? — запитав Нік.

— Так, дізнався. Їх є два види. Можна отримати безстрокове право на товар. Коштує таке дуже не дешево. Залежно від виду та вартості товару, від тисячі до двох тисяч татінів. Можна таке право купити на один рік. Це коштує двісті, а потім стільки ж за продовження ще на рік.

— А наскільки серйозно захищає гільдія ці права?

— Ну в принципі, для гільдій це непоганий заробіток, тому стежать. Вони ж ще мають частину штрафів за порушення. У столиці та у великих містах, звичайно, з цим краще, а от десь в глибинці не надто стежать.

— Зрозуміло. А що з оцінкою майстерні і будинку, якщо Окертуз все-таки захоче її продати?

— З цим теж не все просто. Після того, як майстерня опинилася в самому кінці вулиці майстрів зброярів і ковалів, то продати її буде дуже не просто. Думаю, що купити її захочуть тільки більші майстерні як додаткове виробництво або склад.

— Зрозуміло, — сумно сказав Окертуз. — А що з вартістю?

— Якщо швидко, то дві-три тисячі. Якщо вдало, то максимум п’ять, — відповів казначей-учень.

— Ну що ж, на це і будемо розраховувати, — підсумував зовсім засмучений коваль і звернувся до гномів, що сиділи поряд: — А ви що думаєте з цього приводу?

— А що ми? Якщо не проженеш, то куди ти — туди й ми, — відповів за двох Еред. — У провінції за ці гроші відкриємо нову майстерню. Плата за вступ в гільдію та дозвіл на роботу там значно менша. Знову зможемо зброю і обладунки робити та продавати. Не пропадемо.

— Спасибі вам, друзі. Будемо готуватися до переїзду після ярмарку.

— Ти не поспішай ховати майстерню завчасно, — втрутився Нік. — Є у мене пару ідей. Ти хочеш зберегти майстерню?

— Дуже хочу, — пожвавішав Окертуз.

— Тоді поклич Раті і я розповім тобі, як можна це зробити.

Коли до них приєдналася дружина Окертуза, Нік продовжив:

— Всі в зборі. Тоді слухайте та думайте. Я готовий викупити у тебе половину майстерні. Я заплачу тобі дві тисячі татінів, але за умови, що більша частина цієї суми буде вкладена в кузню. Тисячу двісті ти внесеш за дозвіл на наступний рік виготовляти і продавати не тільки залізні вироби, а й зброю та обладунки. Сплатиш борги за матеріалами та закупиш додаткові. Частина піде на придбання прав на деякі вироби. Що залишиться — витратиш на сім’ю і цих двох гномів. Що ти скажеш на таку пропозицію?

— Ніку, — втрутився Цифріт. — Навіщо тобі це? Майстерня не приносить прибутку.

— Не бійся, мій юний друже. Я вірю, що ми зможемо перетворити її на процвітаюче підприємство. І ти нам у цьому допоможеш.

— Ніку, дві тисячі татінів — це дуже великі гроші, — скарбник все ще не міг повірити в реальність такого рішення після його висновків. — Навіщо тобі це?

— По-перше, як я вже сказав, я вірю, що ми зможемо повернути добру славу і гроші майстерні. По-друге, у мене не так багато друзів у цьому місті. Я готовий допомогти вам й не дати просто так кинути справу всього вашого життя та виїхати звідси. Ти можеш подумати і не давати відповідь зараз.

— А що тут думати? — сказав Окертуз. Він подивився на задоволених гномів, на усміхнену Раті. Вони дружно закивали у відповідь. — Я згоден. Спасибі тобі, Ніку. Ти рятуєш не тільки мою справу, а й справу мого батька, діда і добре ім’я всієї моєї родини.

— Гаразд, гаразд, — збентежився маг. — Не роби з мене рятівника. Я ще сподіваюся добре заробити при цьому.

Тиждень пішов на підготовку та оформлення покупки. Оплативши послуги Майстра Хедре Ловена — законника Школи, Нік позбувся головного болю при оформленні документів. Все було підготовлено в термін і в суворій відповідності до законів Тротса. Ловен повністю супроводжував угоду купівлі майстерні, тому Ніку залишалося тільки приїхати до міської управи та розписатися в документах. За цей час Окертуз виготовив, за кресленнями Ніка, кілька великих і маленьких умивальників, а Цифріт оформив на них ексклюзивне право на виготовлення.

Нік вирішив застосувати в новому світі всі маркетингові прийоми, яким він навчився на Землі. Знаючи популярність скарбника Майстра Анти в Школі, подарував йому один з великих умивальників з обіцянкою виплати винагороди за кожен новий замовлений. І вже до кінця другого тижня мав хороші замовлення на всі види умивальників, а також на велику партію інших виробів з металу, відра, тази, бочки для Школи. Інформація про їхні вироби почала швидко поширюватися містом та навіть за його межами.

Відвідавши у вихідний вже частково свою майстерню, він не міг натішитися. Робота кипіла на всю. Гноми взялися за свою звичну й улюблену справу. Рун, не зупиняючись, кував мечі й обладунки, а Еред прикрашав їх красивими хитромудрими візерунками. Всі інші вироби залишалися за самим Окертузом. Спочатку він взяв сина в помічники, але все рівно не справлявся і через тиждень йому довелося найняти ще одного коваля. У крамниці задоволений господарював Цифріт. Вони знайшли нарешті спільну мову з Окертузом та щасливо співіснували поруч. У майстерні оселилася радість і надія. А над усім цим, гордо розгойдуючись на вітрі, висіла нова вивіска майстерні, на якій два молоти поділяв меч на тлі щита.

Непомітно пройшла пора Змін, закінчувалася пора Підсумків. Настрій в Школі потрохи переходив від тривожного, з приводу складання іспитів, до святково-очікувального. Учні закінчували здавати іспити, а за стінами замку все жило очікуванням початку ярмаркового тижня. Викладачів та учнів, що особливо відзначилися, чекав королівський бал.

Нік вже здав майже всі іспити і більше часу приділяв не навчанню, а майстерні. Його зараз більше хвилювали хороші продажі на ярмарку. До початку залишалося кілька днів. Майже щодня він вирушав у місто, щоб все перевірити й дати нові вказівки. Ковалі працювали цілодобово. Через те, що вони сплатили підвищений збір на наступний рік, їм виділили більший торговий павільйон на ярмарку, тому й товарів слід було підготувати достатньо. Щоб ще збільшити продажі, Нік вирішив застосувати знання з Землі. Він змусив Цифріта написати невеликі рекламки із зазначенням товару, акцій та їх місця на ринку, а сина Окертуза з друзями — зустрічати всіх, хто в’їжджає в місто, й роздавати їх. Не дивлячись на опір Цифріта, який ретельно зважував всі витрати, він придумав ще кілька акцій та безкоштовних подарунків. Наприклад: купи п’ять мечів — отримай в подарунок умивальник. Треба було не тільки продати більше зараз, але й змусити покупців ще і ще приходити в майстерню протягом року.

Втомлений, після чергового дня проведеного в майстерні, сидів у кімнаті та вигадував нові завдання для Окертуза і Цифріта. У двері постукали. Нік зовсім не здивувався, побачивши знайоме обличчя Матотору. Останні тижні, особливо після купівлі майстерні, він зовсім забув про своїх шкільних друзів.

— Привіт, Матотору! Радий тебе бачити.

— Привіт, Ніку. Та я, власне, на хвилину. Тебе викликає директор Школи.

— З чого це раптом? А ти не знаєш навіщо?

— Ні. Просто сказали передати тобі, — відповів товстун й помчав на вечерю, що наближалася. Нік посміхнувся, побачивши довгу біляву тінь, яка побігла слідом за товстуном.

«Вони знайшли один одного», — подумав Нік про солодку парочку Матотору і Касталатуса.

— А, Ніку, заходь, — привітався директор Хеган.

— Щось трапилося? — запитав учень, перебираючи в думці ймовірні причини настільки дивного виклику.

— Та ні. Все добре. Тут твоєї персоною зацікавилися в королівському палаці. Особисто Магістр Дорінг хоче тебе побачити. Я підозрюю, що не так побачити, як в голові у тебе покопатися. Його дуже турбують новини про Ліну, що вона жива. Ти ж, певно, знаєш його ненависть до неї. Тому чекають на тебе неприємні хвилини.

— Зрозуміло, — філософськи і трохи єхидно відповів учень. — І коли мені треба з’явитися в палац?

— Поїдеш завтра разом з учнями та викладачами на королівський бал.

— От же лайно. Вибачте, директоре. Я був щасливий, що це мене минуло. А може, все-таки в інший час поїду? Я страшенно не люблю такі заходи.

— Не вийде. Це наказ Дорінга. Тому завтра до обіду будь готовий. У тебе є що одягнути на бал?

— Ні. Одягну простий шкільний одяг, — скривився Нік.

— Це, звичайно, погано, але часу шити щось більш урочисте вже немає. Сподіваюся, що він хоча б чистий та випрасуваний?

— До завтра буде.

— Добре. Мало не забув. Тебе буде супроводжувати Магістр Квіта Лоре. Ну, щоб підказати, якщо щось не так піде, або відвернути увагу.

— Ну хоч щось приємне, — кисло посміхнувся учень і пішов до себе в кімнату.

Настрій був жахливий. Їхати на бал зовсім не хотілося, але розпорядження начальства не обговорюються. У призначений час він стояв разом з іншими учнями та викладачами Школи у дворі і чекав візок.

— Привіт, Ніку, — поруч стояла Квіта й посміхалася йому.

— Оце так! — вирвалося у нього, коли він її побачив.

— Що? — перепитала магеса.

— Ти просто чудово виглядаєш, — оговтався від розгубленості учень. — Ну, хоч якась радість від цієї поїздки.

— Дякую, — трохи зашарілася Квіта, бачачи його реакцію. — Я теж не особливо люблю такі заходи, але для викладачів це обов’язково. Доводиться їхати. А цього разу до тебе нянькою приставили.

— Щось багато няньок у мене з’явилося останнім часом. Я все-таки сподіваюся, що ти будеш прекрасною супутницею жахливого чудовиська, а не нянькою.

— Подивимося на твою поведінку, — посміхнулася Квіта. — А навіщо тебе тягнуть на цей бал? Начебто не прийнято учнів першого року брати.

— Магістрові Дорінгу приспічило зі мною познайомитися. А приїхати в Школу йому ліньки, от і знайшов привід викликати.

— Тепер зрозуміло. Готуйся. Навряд тепер цей бал буде дуже приємним для тебе.

— Ну, я сподіваюся все-таки трохи розважитися, — хитро сказав Нік. — Тим більше, коли поруч така шикарна супутниця.

Дорога до королівського замку пролетіла непомітно. Він не міг відірвати погляду від Квіти, що сиділа навпроти, чим бентежив її та змушував червоніти.

Вони трохи спізнювалися, тому часу роздивитися палац зсередини у нього не було. Швидко прогнали залами, коридорами, переходами, сходами у великій урочистий зал. Виявляється, всі мали стояти на своїх місцях. Місце для Школи було вільним. Вони розмістилися на ньому. Попереду стали керівники Школи і найстаріші викладачі, за ними інші, а під самою стіною дісталося місце учням. Нік виявив поряд з собою кілька знайомих учнів. Там був і Кавар Фундо. Ну, ще б пак, як старості та найстараннішому учневі не бути на балу? Також поруч з ним виявилася Амалі Едер. Краща учениця кафедри Цілительства. І це теж було логічно. Інших учнів він знав тільки поверхово, зрідка зустрічаючись з ними в їдальні.

Урочиста частина розпочалася. Пролунали звуки фанфар та зазвучав голос церемоніймейстера.

— Його величність король Фенстел. Принц Тан! — називав тих, хто входив, розпорядник. — Принц Уртес! Принцеса Нілаон!

Нік, підпираючи стіну, нічого не бачив за головами та головними уборами тих, хто стояв попереду. І хоч одним із завдань, які ставив для нього Зонколан, було долучення до вищого суспільства, Ніку настільки цього не хотілося, що він сподівався відкласти це на якомога дальній термін, або краще назавжди. Урочистості завжди дратували й втомлювали його, але зараз було розпорядження директора Хегана, тому доводилося терпіти.

Виступив з промовою король, порадувавши стислістю та простотою виступу. Потім принц Тан розповів про досягнення армії королівства за минулий рік, а завершував цю говорильню канцлер Миті, який довго та нудно хвалився досягненнями й успіхами. На щастя, офіційна урочиста частина щорічного королівського балу на цьому закінчилася. Далі король у супроводі свити почергово підходив до груп присутніх і про щось коротко з ними розмовляв. Підійшов він і до магів Школи. Обмінявшись вітаннями з директором Хеганом та привітавши магів із закінченням року, він пройшов далі. Через добрі півгодини король завершив свій церемоніальний обхід всіх присутніх, бо групи стали перемішуватися, а в залі заграла музика. Почався бал.

Маги Школи теж почали розходитися, знаходити знайомих, друзів, спілкуватися. Молодь танцювала в центрі залу. Нік помітив, як якийсь офіцер підійшов до Квіти і запросив її на танець. У залі народ почав перемішуватися, створюючи групи за інтересами. Поруч з Ніком залишалося кілька викладачів та учнів. Решта розбрелися по залу.

— Слухай, Каваре, а довго все це дійство триватиме? Воно мені вже добряче набридло, — запитав він учня-куратора, що стояв поруч.

— До самого ранку, — відповів Кавар. — Зараз трохи будуть танці, потім урочистий банкет, а після різні вистави та знову танці. А ти чому не веселишся і не танцюєш?

— Старий я вже для таких розваг, та й не люблю я це. А можна якось звідси втекти раніше?

— Звичайно, можна. Потрібно тільки довести до відома директора Хегана або когось із старших викладачів. Біля входу в палац всю ніч чергуватимуть карети зі Школи.

— Вже добре. Треба буде звалити швидше.

— Ти що? Так почесно потрапити на королівський бал! Всі учні хочуть, але беруть тільки кращих. Я взагалі не розумію, як ти потрапив сюди? Зазвичай учнів першого року не беруть. Тому радій та отримуй задоволення.

— Ага. Я і радію, — зло відповів Нік. — Ти сам чого стирчиш тут зі мною? Он скільки молодих дівчат вільних. Запрошуй і танцюй. Он красуня Амалі стоїть одна. Вперед!

— Ну що ти. Я з бідної сім’ї. На балах не бував. Танцювати не вмію. А до Амалі взагалі боюся підходити. Вона така красива, — сказав Кавар і почервонів.

— Це дурниці. Ти теж не останній учень у Школі. Чого боятися? Ну, хочеш я їй скажу, щоб вона тебе запросила?

— Ти що! Ні! Ні! Не треба, — злякався учень і втік подалі в натовп.

— От герой, — посміхнувся Нік йому навздогін.

— А, ось ти де! — прогримів знайомий голос над вухом і по спині начебто дошкою хтось вдарив.

— Зонколане, привіт. Радий тебе бачити. Тільки наступного разу контролюй силу, а то плечі мені поламаєш, — Нік радісно обнявся з главою клану. — Як твої успіхи? Давно тебе не бачив.

— У мене все добре. Все ніяк не було часу заглянути в Школу. Справи клану весь час забирають. Та й до столиці я тільки вчора приїхав. Якраз на бал. Як твоє навчання?

— Якщо чесно, вже неабияк набридло. Багукхан вирішив мене добити заняттями. Ставить багато додаткових. Добре, що навчальний період закінчився. Хоч трохи відпочину.

— Ти займайся. Хранитель зайвим навантажувати не буде. Ой, забазікався я тут з тобою. Я чому тебе знайшов. Хеган просив відвести тебе до Магістра Дорінга. Він тебе вже чекає.

— Нарешті. А то я боявся, що всю ніч доведеться тут стирчати. Давай веди.

— Ніку, ти будь обережнішим. Дорінг рідкісна сволота. І обов’язково буде у тебе в голові копатися. Це його улюблене заняття.

— Нехай копається скільки захоче, — посміхнувся учень.

Зонколан, розштовхуючи людей, як криголам, направився в один з кутів залу. Там виявилася невелика ніша, в якій, зручно розташувавшись в глибоких кріслах, розмовляли кілька магів.

— Магістре Дорінгу, — Зонколан, зігнувшись у два рази, нахилився до одного з магів. — Ви просили запросити до вас учня Школи Ніка Елішу Крігера. Ось він.

— Дякую, шановний Зонколане. Ви можете йти. Я трохи побалакаю з вашим учнем і швидко його відпущу веселитися, — відповів королівський маг. У словах відчувалися ворожість і якась зверхність. Він повернувся до учня й продовжив: — Добрий вечір, Ніку. Сідайте навпроти. Мені хотілося б поставити вам декілька запитань.

— Добрий вечір, Магістре. Я із задоволенням відповім на всі ваші запитання, — ввічливо відповів Нік, граючи наївного дурнуватого учня.

— Ось і добре. Я постараюся забрати не надто багато вашого часу. Як вам навчається в Школі? — почав здалеку Магістр.

Нік відчув, як мерзенна холодна змія намагається забратися йому в голову. Було неприємно і хотілося посмикати головою, звільнитися від цього відчуття, але доводилося терпіти та не подавати виду, внутрішньо насолоджуючись очікуваним результатом.

— Все добре. Важкувато трохи звикати до таких змін у моєму житті. Я ж не молодий хлопець, тому важко в такому віці знову починати вчитися.

На обличчі Дорінга відбилося здивування. Навіть виникла незручна пауза. Він ніяк не міг зрозуміти, що відбувається з його заклинанням. Але взяв себе в руки й продовжив.

— Ніку, я бачу, ви скуті. Ви боїтесь мене? Не потрібно. Розслабтеся. Це не іспит. Ми просто розмовляємо. Мені цікаво дізнатися трохи більше про такого незвичайного учня, — в голові у Ніка посилився тиск. Неначе хтось свердлом намагався пробитися в його черепну коробку. — Розкажіть, як же так сталося, що ви так пізно потрапили в Школу?

— Що ви, Магістре, я себе добре почуваю у вашому товаристві, — посміхнувся Нік. — А як я потрапив у Школу? Та це в принципі звичайна історія. Я навіть не підозрював, що в мене є здібності мага. Чи як це називається Зерно мага. Я жив у невеликому замку Штенер в Іриді. Це досить відокремлене, покинуте місце. Через те, що я був молодшим сином у родині, то великої уваги на мене не звертали. Вчився я різним наукам, більше собі в задоволення. Але кілька років тому сталося лихо. Загинув мій старший брат Спуд. А мій батько не зміг пережити цього і став несповна розуму й незабаром теж помер. Управляти справами я не вмів, та й нестерпно стало там жити. Я продав замок і відправився подорожувати. Багато плавав з моряками по островах Північного моря, рідко повертаючись на велику землю. І ось одного разу в маленькому приморському містечку я зустрівся з Ліною Срібною Драконицею. Вона сказала, що у мене є Зерно мага і мені треба йти вчитися в Школу. Я спочатку сильно не хотів, ну куди мені, дорослому чоловіку, починати вчитися з молодими, але Ліна мене переконала. Вона відправила мене в місто Холу, що на кордоні, де на мене чекав Магістр Зонколан. Ось така історія.

Весь час поки тривала розповідь Нік пильно спостерігав за Дорінгом. Він все не полишав спроб проникнути в свідомість учня. Червоний від прикладених зусиль та зі злості, що всі його спроби були невдалими, зовні він залишався спокійним і продовжував ставити запитання.

— Скажіть, Ніку. Ви можете сказати, де зараз знаходитися Ліна?

— На жаль, Магістре Дорінг, не можу. Я не знаю, де вона живе. Ми зустрілися в невеликому містечку на березі моря. Вона говорила, що теж подорожує, а звідки і куди не сказала.

— Але, як мені розповіли, Ліна провела з вами первинну ініціацію.

— Так. Це правда. До Школи залишалося ще трохи часу, тому щоб мене підготувати Ліна провела ініціацію.

— Добре. А щось про магічний ментальний захист Ліна вам говорила? Може, робила його вам?

— Ні. Нічого такого я не пригадаю, але щось про це говорив Гуру на повній ініціації. Я мало що пам’ятаю. Він сказав, що ініціація трохи не вдалася і будуть побічні ефекти. Але не уточнив, що він мав на увазі.

— З вами говорив Вищий?

— Ну, як говорив… Я останнім проходив ініціацію. Він тільки сказав, що не зовсім вдалася ініціація та щоб я покликав до нього Директора Хегана.

— Зрозуміло. Давайте повернемося до Ліни. Казала вона вам, коли збирається повернутися в Тротс?

— Ні. Навіть навпаки. Казала, що більше ніколи не збирається повертатися ні в Школу, ні в Тротс. Тому й не відвела мене в Школу сама, а Магістр Зонколан забрав мене в Холу.

— А що за послання вона передала з вами в Школу?

— Так я ж все розповів директору Хегану. Він сказав, що передасть вам і королю.

— Хеган передав. Але мені б хотілося від вас його почути. Може, він не зовсім точно передав?

— А, зрозуміло, — продовжував зображати дурника учень. — Там говорилося, що Темні планують війну з Тротсом. Будують портал для цього. Чудовиськ там або ще когось перенести. А поки змусять Вогненних та Земляних воювати з нами, щоб послабити. Тому просила готуватися, готувати війська. От і все. Але я говорив потім з директором Хеганом. Він та інші маги вважають, що ніяких ознак війни та небезпеки немає.

— Ваш директор правий. Ніяких ознак немає, і, думаю, не буде. Ну що ж, Ніку. Я і так вас занадто довго затримав. Ви можете йти, — тільки після цих слів тиск в голові зник. Вочевидь, зрозумівши, що не зможе пробитися через захист, Дорінг здався. Або відклав на інший час спроби взнати думки дивного учня.

— Дякую, Магістре. Я радий був з вами познайомитися. Завжди до ваших послуг, — попрощався Нік і швиденько забрався з ніші.

Голова розколювалася після численних спроб Дорінга, пробити дірку в захисті та дістатися до вмісту його голови. Не привертаючи уваги, він під стінкою дістався до місця, звідки його забрали. Там все ще були кілька викладачів школи і Квіта в тому числі.

— Ти де пропадав? — кинулась вона до нього з питанням, коли помітила, що він підійшов.

— А з чого така турбота? Як мені здавалося, ти чудово проводила час з армійським офіцером, — огризнувся Нік.

— Тому що директор попросив доглянути за тобою. А ти що, ревнуєш? Так треба було самому мене запросити на танок.

— Я не маленький, щоб за мною наглядати. Та й з чого мені ревнувати? Я ж простий учень, а ти Магістр. Мені за статусом не дозволено запрошувати тебе на танець. А був я на милій бесіді з Магістром Дорінгом, який, як дятел, довбався у мене в голові.

— Значить, він дізнався все, що хотів?

— Ага. Обламався, правда, виду не показав. Ввічливо поводився, але, думаю, що це не остання його спроба покопатися в моїй голові.

— Він кращий маг думки в країні. Як це він не зміг? — здивувалася магеса.

— Ось так, не зміг. Потім розповім. Он йди танцювати. Тебе твій шанувальник вже шукає. Йде сюди.

— Ніку, що за хлоп’яцтво? Що за ревнощі?

— Звичайні такі ревнощі, — зло відказав Нік і відвернувся назустріч Магістру Золд, керівнику кафедри рослин. — Добрий вечір, Магістре Золд. Чи не складете мені компанію?

— Ну що ви, Ніку. Ви краще молодими дівчатами займіться. Стара я вже для таких розваг, та і йти вже зібралася.

— Так це просто чудово! Ви моя рятівниця. Я теж тільки про це і мрію. Давайте разом вирушимо в Школу, — Нік глянув на Квіту. Побачив спопеляючий погляд, посміхнувся, взяв під руку Магістра Золд і пішов до виходу з залу.

Почався період свят і в першу чергу — пора ярмарку. Нік більше часу проводив у місті, допомагаючи Окертузу і Цифріту. Торгівля йшла чудово. Всі виверти, які придумав Нік, спрацювали. Реклама та дивні новинки-умивальники привертали все більше й більше покупців. Всі були задоволені.

Ніку залишалося скласти ще кілька іспитів, тому, залишивши друзів самих розбиратися на ярмарку, вирішив кілька днів витратити на підготовку.

Обід і святкова атмосфера не давали Ніку зосередитися на заклинанні. Поруч сиділа Квіта, він розплився в усмішці в черговий раз, дивлячись у її бездонні очі. Вранці він успішно склав іспит з накопичення магії. Швидше, це була проста формальність. Магістр Весел чудово знав його здібності, тому міг поставити оцінку автоматично, але в Школі було прийнято, що учень все одно повинен складати іспит, не дивлячись на поточні успіхи. Багукхан відправив Ніка займатися до Квіти, хоча всі заняття в Школі закінчилися ще з початком пори Підсумків. Зазвичай Квіта не давала йому розслаблятися на заняттях, але, бачачи його задоволену ледачу пику, зрозуміла, що сьогодні урок остаточно провалений. Вона грайливо відповіла на його погляд та посміхнулася. Нік вже було зібрався поцілувати Квіту, але в цей момент відчинилися двері і в клас, без стуку, влетів захеканий Матотору.

— Вибачте, Магістре, я думаю Ніку потрібно знати. Там у професора Атавхаї проблеми, — ледве вимовив Матотору, хапаючи ротом повітря. Швидке пересування було слабким місцем товстуна.

— Блін, як же ти невчасно Мата, — простогнав Нік, відриваючись поглядом від красуні Квіти. — Гаразд, веди і розповідай, що сталося.

— Я з вам, — кинула магеса, підхоплюючись.

— Звичайно, пішли. Ти ж все-таки викладач. Може, допомога потрібна буде, — сказав Нік і поспішив за Матотору.

— Ну, розповідай що знаєш.

— Десь хвилин двадцять тому в Школу увірвалися військові на чолі з принцом Таном і Магістром Дорінгом. Всі виходи перекриті солдатами. Вони пішли до професора Атавхаї. Я не знаю, що вони від нього хотіли, але він сильно розлютився, закрився у себе в залі. Вони послали солдатів, так він викинув їх звідти. Принц дуже злий. Я думаю, що буде біда. Ось і побіг за тобою. Ти ж кращий друг професора, — задихаючись від нестачі повітря, швидко на ходу виклав Матотору.

Вони змогли дійти тільки до майданчика другого підземного поверху, на якому розташовувалася навчальна кафедра Некромантії, де жив Атавхаї, і зупинилися на сходинках, з висоти спостерігаючи за подіями. Далі їх не пустили солдати. Разом з ними було ще кілька цікавих учнів та викладачів. На самому майданчику, в оточенні військових, стояли Принц Тан, Магістр Дорінг та директор Школи. Принц був червоний від злості і щось кричав директору Хегану. Нік гримнув на учнів, що стояли поруч, щоб припинили базікати. Йому хотілося дізнатися з розмови, що сталося.

— Я зараз приведу сюди армію та зрівняю вашу школу з землею. Негайно заспокойте вашого демона і дайте нам його допросити, — репетував Тан в обличчя директору.

— Я зараз спробую з ним поговорити, але те, що ви його підозрюєте, це просто абсурд, — спокійно відповів директор. Було видно, що він схвильований, але намагався тримати себе в руках перед великим начальством.

Нік зрозумів, що Атавхаї таки загрожують неприємності, а солдатам втрата здоров’я, якщо демон і далі буде злий. Треба було щось терміново робити. Тільки одна людина у всій Школі могла хоч щось підказати або зробити. Він зрозумів, що треба бігти до Багукхана.

Хранителя не було на місці. Нік кинувся до нього в особисті покої. У Школі мало хто міг зважитися на таке. При тому що посада, яку той зараз займав, могла викликати тільки сміх у непосвячених, але навіть при цьому учні, і тим більше викладачі, поважали, боялися та обожнювали його. А зайти в особисті покої побоялися б, напевно, більшість. Хранитель сидів за столом і читав книжку.

— Багукхане, потрібна твоя допомога. Там проблеми у Атавхаї! — порушивши всі правила етикету, швиденько сказав учень.

— Що трапилося? — спокійно відповів Хранитель і подивився на нього.

— Я сам не особливо розібрався. Примчав в Школу злий принц Тан з Магістром Дорінгом і бойовими офіцерами. Виходи закриті. Наскільки я зрозумів, королевич в чомусь страшному підозрює Атавхаї. Спробували його допитати. Він викинув їх із зали. Зараз послали Хегана, щоб той заспокоїв демона. Але директор, судячи з усього, не вірить у звинувачення. Тому буде велика бійня. А мені б дуже не хотілося, щоб професор постраждав.

— Та він завжди був гарячим, коли зачіпали його честь. — Хранитель повільно підвівся з-за столу і пішов до виходу. — Ти підеш зі мною. Він з тебе порох здуває, тому особливо бушувати не буде. Постараємося всіх заспокоїти. Щоб не сталося, воно не вартує нових жертв.

Хранитель не поспішав. Нік мало не бігав навколо нього від нетерпіння, але це не змусило старого прискоритися.

— Багукхане, може, підемо трохи швидше? Ти ж сам казав, що не потрібно зайвих жертв. Хтозна чого вони вже встигнуть натворити, — підштовхував Хранителя Нік.

— Ніку. По-перше, я стара людина і бігати мені вже не під силу. По-друге, я впевнений в Атавхаї. Ну, зламає кілька занадто безтурботних ший. Не біда. А по-третє, чим довше наші правителі будуть скаженіти з безсилої люті, тим швидше вислухають нас. Іноді потрібно дати ситуації дозріти, — повчально сказав Хранитель та хитро підморгнув. — Наприклад, ось як Ліна з тобою вчинила.

— Не найвдаліший приклад. Поки немає підтверджень, що від двадцятирічної затримки хтось отримав якісь вигоди, — відповів учень.

— Це тобі так здається. Ти стільки знань і навичок придбав за цей час, став мудрішим та обачнішими, а скільки подарунків ти отримав від Гуру. Навряд, ти б отримав їх, якби був молодим, недосвідченим і гарячим.

— Зараз мова не про мене. Треба Атавхаї рятувати, а то злий Тан може й армію проти нього послати.

— Ну, значить, буде в Тротсі на одну армію менше, — посміхнувся старий.

Нарешті вони дісталися до майданчика між поверхами. Ситуація майже не змінилася, якщо не брати до уваги збільшення кількості допитливих роззяв. Протиснувшись між ними, Хранитель і Нік вперлися в стрій солдат, які перекрили вхід.

— Солдате, ти б не міг відійти і пропустити дідуся до он тієї купки начальників, що репетують? — посміхаючись, сказав маг здоровенному солдату.

— Не можу. Наказ нікого не пропускати.

— Тоді піди та передай їм, що Багукхан прийшов.

Солдат гордовито, з висоти свого зросту, подивився на Хранителя і зробив вигляд, що не почув його.

— Солдате, я б на твоєму місці послухався, що говорить цей мудрий маг. І швиденько зробив те, що він просить, якщо не хочеш, щоб він зараз перетворив тебе у віслюка. Ні, мабуть, краще в соляний стовп. Тобі ж наказано стояти, стовпові це робити зручніше, — втрутився Нік.

Солдат нерішуче подивився на Хранителя, згадав, що він в магічній Школі і, злякавшись, все-таки пішов доповідати начальству. Директор Хеган, почувши доповідь, не чекаючи рішення Тана, підбіг до них і за руку потягнув Хранителя до начальства. Багукхан, у свою чергу, кивнув Ніку, змушуючи того йти з ним.

— Ну, і що у вас тут сталося? — спокійно запитав Багукхан, підходячи до принца.

— Та ви, маги, взагалі страх втратили! Своє місце забули! — почав кричати Тан, нахилившись, прямо в обличчя Хранителю. — Я королівський син. Спадкоємець престолу. Командувач арміями королівства. А якийсь смердючий демон сміє викидати мене із зали і калічити моїх воїнів.

Нік і сам злякався цього крику, хоча стояв поруч. Але реакція Багукхана здивувала та налякала його ще більше. Очі Хранителя стали холодними та колючими, голос суворим і навіть якимось могутнім. Ніку здалося, що маг став більше свого звичного зросту. Він змахнув рукою і Нік помітив, як навколо них утворився ледве помітний купол. Такий же Багукхан створював, коли розмовляв з ним і не хотів, щоб їх підслуховували.

— Ти забув, хто я такий? — прозвучав грізний голос Хранителя. Нік подивився на директора й Магістра Дорінга. Обличчя тих були блідими та переляканими. — Ще раз посмієш заволати в мій бік, я зроблю так, що ти навіть слова не зможеш сказати до самої смерті. Що ти тут влаштував? І як ти взагалі посмів вриватися в Школу з солдатами?

— Вибачте, Хранителю, — Тан якось одразу знітився, зсутулився та потупив погляд. — Сьогодні сталася неприємна подія, і я не зміг себе контролювати.

— Розповідай, що сталося та чому ви тут.

— Я не хочу, щоб це чули. Давайте відійдемо.

— Я вже подбав про це. Нас ніхто не почує, — відповів маг. — Розповідай.

— А цей учень? — Тан вказав на Ніка.

— Це зі мною. І до того ж, кращий друг професора Атавхаї. Тільки він зможе його заспокоїти.

— Зрозуміло, — сказав Тан й підозріло подивився на Ніка, але почав розповідати. — Сьогодні вранці, як зазвичай, король Фенстел відправився на полювання в ліс неподалік від міста. Його супроводжував загін охорони. Як мені доповіли, під час полювання на них напали та намагалися вбити короля. Охороні вдалося знищити всіх нападників. Правда, досить великою ціною. Загинуло троє людей і п’ятеро поранено Нападникам вдалося дістатися до короля. Один з них зміг дотягнутися і поранити коня батька. Король впав і сильно вдарився об землю. Лікарі кажуть страшного нічого немає. Сильно забив плече та зламав руку. Як виявилося, меч нападника був обмазаний отрутою. Кінь помер дуже швидко від невеликої рани.

— Тепер зрозуміло чому ти нервуєш, — перебив принца Хранитель. — Але навіщо треба було вриватися в Школу і звинувачувати Атавхаї? Він як може бути з цим пов’язаний?

— Вся справа в тому, — продовжив Тан, трохи заспокоївшись, — що всі нападники були нечистю. Це були мерці і зомбі. Магістр Дорінг вважає, що таке під силу тільки дуже сильному Некроманту. А у нас в країні такий тільки один. Це Магістр Атавхаї.

— Ну, Дорінг, той завжди був недалеким, але ти що, дурень? — не добираючи вирази відповів Хранитель. Нік побачив, як зла гримаса проскочила по обличчю Дорінга. — Скільки років Атавхаї вірно служить твоєму батькові й королівству. Тільки ідіот міг на нього подумати.

— А що я повинен був думати, якщо у нас тільки Атавхаї сильний Некромант? — розвів руками принц. — Мені дуже треба з ним поговорити. А він як це почув, викинув мене та Магістра Дорінга за двері. А бійцям дісталося по повній.

— Добре, ми зараз спробуємо з ним поговорити і щось придумаємо, — сказав Багукхан та потягнув Ніка в клас до Некроманта.

Офіцери і солдати розступилися, з жалем дивлячись на них. Вони вже бачили, що злий демон зробив з їх товаришами.

— Атавхаї! Це я, Багукхан. Ми з Ніком заходимо до тебе, тому поводься добре, — прокричав Хранитель, перед тим як зайти до зали.

Зайшовши в клас, вони побачили моторошну сцену хаосу. Столи були розбиті та розкидані, частина з них була повалена біля протилежної стіни у вигляді барикад, які закривали вхід в підсобне приміщення, де сховався демон.

— Іди сюди, здоровий, червоний психу, — посміхаючись, сказав Багукхан, закривши за собою вхідні двері і розглядаючи поле битви. — Давай швидше вилазь з своєї фортеці.

Барикада зі столів заворушилася і з гуркотом в ній утворився прохід. В клас вийшов Атавхаї злий, з палаючими очима.

— Ну, і чого ти розійшовся? — спокійно запитав Хранитель, сідаючи на один з вцілілих стільців.

— Та ти чув, в чому мене звинувачує цей щур Дорінг? Він стверджує, що це я організував замах на Фенстела, — прогарчав демон.

— Ну, чув. Ти ж знаєш, що Дорінг сволота і при будь-якій зручній нагоді паскудить магам. І що, варто було через це психувати?

— Так вони зібралися мене тягнути в підвали замку на допит з тортурами, — обурився Атавхаї.

— Ну, дурні. Що з них візьмеш? Ти повинен бути спокійнішим і розумнішим. А ти влаштував тут поле битви. Гаразд. Треба зараз вирішити, як спокійно розібратися в ситуації. А вона не проста. Ти дійсно єдиний сильний Некромант в Тротсі. Ти впевнений, що ніхто із твоїх учнів не зміг би підняти мерців і відправити здійснити замах?

— Та навряд. Кілька могли б підняти парочку мерців і змусити їх нападати, але так, щоб майстерно відбиватися від офіцерів варти, вкласти десяток, це точно їм не під силу. Хіба що якийсь сильніший Некромант їх міг за всі ці роки навчити більше, ніж я. Але я б швидше подумав про Некромантів Темних. Тим більше що Гуру попереджав, що вони затівають недобре.

— Може бути й Темні. Але дуже незграбно все це зроблено. Вони б тихо отруїли Фенстела або найняли таємного вбивцю. А так відкрито використати темну магію. Як на мене, занадто просто і безглуздо для них. Гаразд, то поки не наша турбота. Нам треба вирішити, як з тебе всі підозри зняти. Ти що робив останні два-три дні?

— Та нічого особливого. Тут був увесь час. Замовлень не було. З Касталатусом займався. Хороший малий. Ось з нього вийде гарний Некромант.

— Не відволікайся. Добре, що був тут. Я ось що пропоную. Ці два придурки все одно не відстануть від тебе, поки не переконаються, що ти не маєш відношення до замаху. І головне, переконати Дорінга. Тан вже, я думаю, й сам зрозумів, що погарячкував. Давай зробимо так. Я тобі зараз поставлю блок на спогади, залишивши тільки останні три дні. Не переживай, потім зніму. Нехай Дорінг, на очах у принца, покопається у тебе в голові та переконається у твоїй невинності. Не сперечайся. Я знаю, що неприємно. Але так буде краще для всіх.

— Добре, — важко погодився демон. — Ти ж знаєш, як я ненавиджу, коли копаються у мене в голові. Я навіть Ліні не дозволяв. Правда, це її все рівно не зупиняло.

— Ну, от і добре! Давай сідай на підлогу переді мною, головне, заспокойся та розслабся.

Демон сів на підлогу перед Хранителем, але той все одно не діставав до голови Атавхаї.

— От же здоровило величезне. І за що мені, старому, таке покарання? — посміхаючись, зачепив демона Багукхан і поліз на стілець. Тільки так йому насилу вдалося дотягнутися до голови Атавхаї.

Нік сидів навпроти, ледве стримуючи сміх від такої картини. Хранитель поклав руки на голову велетню і закрив очі. Голова демона сіпнулася, як від удару струмом. Він скривив страшну гримасу, але втримався й не зробив зайвих рухів. Нік зрозумів, що для нього це була неприємна, болюча процедура. Через кілька хвилин Хранитель промовив якесь заклинання і розплющив очі. Робота далася йому не легко. Він насилу зліз зі стільця, а по щоках текли струмки поту.

— Вставай, Атавхаї. Розлігся тут, — Хранитель легко поплескав демона по плечу, приводячи того до тями. — Робив швидко, тому було неприємно. Коли буду знімати, то зроблю акуратніше. Гаразд, ти приводь себе до ладу, а ми з Ніком підемо поговоримо з двома психами з палацу.

Нік піднявся та пішов слідом за Хранителем. Він не розумів, навіщо він взагалі тут та навіщо його тягає за собою Багукхан. Але сперечатися і ставити зайві питання не став. У коридорі повисла напружена тиша. Скрип дверей змусив здригнутися всіх солдатів в коридорі. Але, побачивши, хто виходить з дверей, вони трохи розслабилися. Тан і Дорінг з нетерпінням чекали їх на майданчику і відразу кинулися назустріч, ледь почули їх кроки.

— Ну що, ви змогли його заспокоїти? — першим запитав принц.

— Так, трохи заспокоїли, — відповів Багукхан. — Я поговорив з ним. Як я і казав, він не має до замаху ніякого відношення. Зрозуміло, що заарештувати себе і допитати у в’язниці він себе не дасть. Я придумав, як саме довести невинність Атавхаї. Але спочатку, принце Тане, відповідай мені. Ти довіряєш Магістру Дорінгу?

— Що за питання? — здивувався Тан. — До чого це зараз?

— Відповідай! — суворо сказав Хранитель.

— Так. Безумовно, довіряю.

— Добре. Магістр Дорінг один з кращих магів впливу і може без особливих зусиль прочитати думки професора Атавхаї. Ми домовилися з професором про те, що він дозволить Магістру Дорінгу прочитати його думки та подивитися, що він робив останні дні. Для того щоб ви переконалися в його невинності. Вас влаштує така перевірка?

Тан глянув на Магістра Дорінга, чекаючи від нього пояснень. Дорінг задумався, але потім відповів.

— Це хороший варіант. Якщо професор Атавхаї дозволить мені добровільно прочитати його пам’ять, то ми точно знатимемо, причетний він до цього чи ні.

— А як з приводу нашої безпеки? — невпевнено запитав принц.

— З нами підете тільки ви двоє, — відповів Багукхан. — Атавхаї пообіцяв не завдавати вам шкоди. Але й ви повинні ставитися до нього, як до чесної людини і одного з кращих викладачів, а не як до злочинця.

— Так, так. Звичайно, — швидко запевнив усіх принц Тан.

Вони всі разом пройшли в зал, де їх вже чекав Атавхаї. Скривившись, побачивши принца і Дорінга, він все-таки зміг стриматися. Вся неприємна процедура зайняла трохи більше двадцяти хвилин. Закінчивши читання пам’яті демона, Магістр Дорінг звернувся до Багукхана.

— А навіщо ви, Хранителю, поставили обмеження?

— Мені здається, що вкрай неетично та неприємно для шановного професора Атавхаї взагалі процедура копання в його голові. І спасибі йому, що він дозволив це зробити. А трьох днів достатньо, щоб зробити висновок. Чи не так, Дорінгу?

— Так, звичайно, — він повернувся до принца і продовжив: — Я з упевненістю можу сказати, що шановний професор Атавхаї жодним чином не причетний до інциденту з вашим батьком. Всі останні три дні він провів у цьому приміщенні. Нікуди зі Школи він не відлучався. І більше того, за ці три дні у нього навіть думки жодної не було з приводу короля Фенстела.

— Пробачте нас, професоре, — сказав Тан і присів на стілець. — Мене зовсім вибила з колії ця подія. Але я був згоден з Магістром Дорінгом, що це міг зробити тільки найсильніший маг Некромант. І що тепер нам робити? Як нам знайти того, хто це зробив?

Ніку здалося, що принц зараз від безсилля заплаче. Але в цей момент втрутився Хранитель.

— Я думаю, треба розглядати й інші варіанти. Їх, власне, не так багато. Або це міг зробити хтось із учнів професора Атавхаї, або це був маг з-за меж держави Тротс.

— Я, звичайно, не знаю всіх подробиць того, що сталося, але, судячи з усього, ніхто з моїх учнів цього зробити не зміг би. Всі вони занадто слабкі Некроманти, — відреагував Атавхаї.

— Я вважаю, що треба провести ретельне розслідування. Може, докази або сліди на місці щось підкажуть, — запропонував Багукхан.

— Там уже працюють найкращі мої офіцери, — сумно сказав Тан. — Але що вони можуть там знайти? Вони ж навіть не знають, що міг використати для цього нападник маг.

— Значить, треба це доручити магу, який знає, що шукати, — продовжив думку принца Хранитель. — Мені здається, що якщо всі звинувачення з професора зняті, то було б розумно йому доручити цю справу. Хто краще за нього розбирається в Некромантії?

— Це розумно, — погодився Дорінг.

— Після всього, що мені довелося пережити за останні дві години, — обурився Атавхаї. — Ні, я відмовляюся. Є в місті кілька моїх учнів, нехай вони цим займаються.

— Професоре, — втрутився принц Тан. — Я ще раз прошу вибачити мені. Але дуже прошу вас взятися за розслідування. Адже цей маг хотів не просто налякати, а вбити мого батька. І я дуже боюся, що він захоче завершити розпочате. Життя короля в небезпеці. Нам конче треба знайти і схопити цього мага, тому краще, якщо цим займетеся ви як найкращий Некромант в Тротсі.

— Ну, я не знаю, — уперся Атавхаї. Але було видно, що ще трохи натиску, і він погодиться.

— Не ображайся на них, Атавхаї. Їх можна зрозуміти. А от у тому, що життя короля, як і раніше, в небезпеці, принц Тан правий. Ти ж завжди виконував прохання та завдання палацу. Послужи королю на цей раз, — вирішив дотиснути його Хранитель.

— Ну, добре, — погодився демон. — Тільки мені потрібні будуть помічники та сприяння ваших офіцерів.

— Все, що необхідно, — радісно схопився принц і спробував обійняти професора. — Беріть будь-яких помічників, скільки треба війська, тільки знайдіть мені цього гада.

— Помічників я візьму зі Школи, — почав перераховувати, що йому потрібно, Атавхаї. Візьму своїх учнів Касталатуса і Ніка. Але головне, щоб ваші офіцери оточили місце події, нікого не пускати туди, нічого там не чіпали. Щоб не затоптали там все, особливо магічних знаків. Сьогодні вже пізно, шукати марно. Завтра зранку я з помічниками туди приїду. Так що надішлете когось, щоб супроводжував нас та показав місце. І ще краще, якщо там завтра зранку будуть офіцери, які були з королем під час полювання і залишилися живі. Мені потрібні свідки. Це поки все.

— Спасибі, професоре. Все буде так, як ви сказали. Завтра вранці за вами заїде один з моїх офіцерів. Ще раз вибачте за підозри, — сказав принц і вони з Магістром Дорінгом швиденько вийшли з кімнати.

— Атавхаї, а я тобі там навіщо потрібен? — здивовано запитав Нік.

— Нічого, розвієшся. Чи ти віддаєш перевагу сидіти тут в замку в чотирьох стінах? Заразом буде тобі наочний урок Некромантії. Зарахую тобі як пару занять, — відповів задоволений і значно веселіший демон.

— У мене взагалі ще два іспити. У Квіти і Магістра Бата.

— Думаю, що з Квітою ти розберешся сам, — хитро підморгнув йому Багукхан. — А з Батом я домовлюся. Здаси іспит, коли повернешся з розслідування.

— На що це ти натякаєш про мене з Квітою? Що за підморгування? — посміхаючись та награно обурюючись, запитав Нік.

— Та знаю я все. Заморочив дівчині голову. Ходить квітуча вся, — продовжив знущатися над Ніком Багукхан. — Ось і Атавхаї все знає, від того й почервонів.

— Про що це ти, старий інтригане? Нічого я не знаю. І взагалі, залиш Ніка в спокої. Він вже дорослий. Хоча і вчиться в Школі у першому класі. Ну, прямо роман учня й викладача, — підхопив естафету жартівливих знущань Атавхаї.

— Так. Вистачить. Знайшли об’єкт для жартів, — несерйозно обурився Нік.

— Гаразд, йди до себе відпочивай. А нам з цим дрібним стариганом ще поговорити треба, — відправив Ніка демон. — Та й поклич сюди Касталатуса. Треба його попередити. Допоможе мені зібрати потрібні компоненти на завтра.

Стук прийшов у сон і все ніяк не хотів утихати. Відкрив очі — нічого не побачив, у двері знову наполегливо постукали. Потрусив головою, скидаючи залишки сну й повертаючись в реальність. Красиві картинки нічних кошмарів, залишивши легкий неприємний післясмак, миттєво випарувалися з голови. Знову постукали. Поглянувши у вікно та побачивши на вулиці ще темряву, Нік пішов до дверей, щоб з’ясувати, хто його підняв так рано. За дверима стояв одягнений Касталатус з великою сумкою.

— Мене послав до тебе професор Атавхаї. Давай швидше одягайся. Нам треба їхати.

— А чому так рано? Я думав, що виїдемо, коли стане світло на дворі, — позіхаючи відповів Нік, підставляючи долоні потоку холодної води в умивальнику.

Прохолода змила залишки сну. Він швидко зібрався та вирушив слідом за товаришем до воза. Транспортний засіб його чимало здивував. Це був все той же візок або диліжанс, або карета. Нік так і не зрозумів, як краще це називати. Для всіх це був візок. Тільки цього разу візок був дуже великих розмірів, а тягнути його збиралася пара потужних конячок. Напевно, це був персональний засіб пересування Атавхаї. У менший розмір він навряд би зміг залізти. Хоча і в цю штуку змогли б поміститися парочка, а то і трійця таких демонів. Як тільки вони зайшли всередину і всілися, Атавхаї дав команду — і фургон рушив. Нік ледве встиг підставити подушку на сидінні та вхопитися за стіну. Усередині фургон виявився дуже просторим. Було дві лавки для сидіння, одна напроти іншої, а між ними достатня відстань, щоб можна було влягтися. Атавхаї сидів навпроти учнів і вдоволено посміхався. Поруч з собою Нік з подивом виявив Магістра Весела.

— Доброго ранку, Магістре, — привітався з викладачем учень. — А ви як потрапили під руку цьому свіжоспеченому детективові?

— Доброго ранку, Ніку. Атавхаї попросив допомогти йому в цьому невеликому розслідуванні. Та й мені хоч якась розвага. Іспити я вже всі прийняв. Тому в Школі мене нічого не тримало.

— А вам чому так весело зранку, професоре Атавхаї? Можна було не так рано виїжджати?

— Ну чому рано? Поки доїдемо, якраз буде світанок. Треба раніше, щоб солдати не знищили всі сліди і докази.

Демон зручно влаштувався на своїй лаві та почав дрімати. Нік радий був би наслідувати його приклад, але ями й камені на дорогах змушували тільки міцніше чіплятися за стіну цієї летючої мініфортеці. Незабаром почало світати й він почав з цікавістю розглядав околиці. Спочатку це була знайома дорога до міста. У саме місто заїжджати не стали, а не доїжджаючи звернули на іншу дорогу, щоб об’їхати його стороною. Тільки зрідка, в просвітах між деревами, далеко виднілися стіни й башти столиці. Але потім і вони перестали скрашувати одноманітний пейзаж. Екіпаж в’їхав у ліс, який високими стінами стояв навколо. Лісова дорога була зовсім погана і, скоріше, була придатна для кінних та піших прогулянок, а не для швидкої їзди екіпажів. Візникові довелося зменшити швидкість, щоб не повбивати коней і людей, та це не дуже допомагало сидячим всередині. Але всім на радість незабаром попереду спочатку почулося іржання коней, а потім людські голоси, й через пару хвилин вони зупинилися.

Нік першим, з величезним полегшенням, вискочив з диліжанса щоб розім’яти, затерплі ноги. Вони стояли на невеличкій галявині, дорога, оточена деревами, пробігала по ній і піднімалася на невеликий пагорб. До них підійшла група офіцерів. В одному з них він впізнав командера Ластерка, який займався розглядом справи після інциденту з онуком короля.

— Доброго ранку, командере Ластерку. Ви мене не пам’ятаєте? — запитав у офіцера Нік.

— Доброго ранку. Пам’ятаю. Ви той маг-учень, який зупинив побиття учня і виваляв в калюжі королівського нащадка. Що ви тут робите? — у свою чергу поцікавився офіцер.

— Я сподіваюся, у вас не було неприємностей за той випадок? А то канцлер Мите дуже серйозно погрожував вас покарати. А ми приїхали за дорученням принца Тана, розслідувати пригоду, що сталася з королем. Не чекав вас тут побачити.

— Як не покарали? — посмутнів Ластерк. — Покарали. Відправили у Військову Академію вчити бовдурів. Королівські принци вони такі. Як жалування побільше і посади жирніше, то це своїм тупим улюбленцям, а як брудна робота та ще й небезпечна — відправляє мене і моїх людей. Тому зараз я командую розслідуванням замаху на короля.

— Боюся вас засмутити, але тут головним будете не ви. Сподіваюся, ваші офіцери не боягузи? — не втримався, щоб не підколоти.

— Серед моїх офіцерів і солдатів боягузів не було, немає й не буде, — трохи самовпевнено, але в той же час з гордістю відповів командер.

— Гаразд, вірю, вірю, — хитро посміхнувся Нік та, повернувшись до диліжанса, голосно сказав: — Атавхаї, ну чого ти там застряг? Підняв усіх раніше, а сам спиш. Вставай. Працювати треба.

— Ну, і кому тут не терпиться зі мною зустрітися? — пролунав у відповідь рик з диліжанса.

Це справило враження та трохи налякало офіцерів, які навіть зробили кілька кроків назад. Ластерк залишився стояти на місці, хоча трохи зблід. З дверей з’явилася спочатку голова професора, а потім він весь виліз, потягуючись від сну. Безстрашні офіцери зробили ще кілька кроків назад, а їх командер насилу стримав такий же порив.

— Командере, це професор Атавхаї, маг-Некромант, який на прохання принца Тана взявся за розслідування замаху. Поруч з ним Магістр Весел і учень Касталатус, які будуть йому допомагати. Навіщо тут я, поки не зрозуміло. Напевно, щоб представити вас один одному. Професоре, це командер Рас Ластерк і його офіцери. Ну а хто з вас двох буде головний — розберетеся як-небудь самі.

— Ну що ж, командере, давайте ведіть показуйте нам місце нападу, — відразу розпорядився Атавхаї.

Вони пішли до місця події. Командер Ластерк, хоч і тримався впевнено й не подавав поганий приклад своїм підлеглим, весь час намагався, щоб між ним і Атавхаєм знаходився Нік. Наближатися до демона він боявся. Решта офіцерів трималися позаду на пристойній відстані та не приховували свого страху. Разом з ними, для їх же спокою, йшли Весел і Касталатус.

Вони підійшли до галявини та побачили малоприємну картину, яка залишилася після замаху на короля. Трава була вся витоптана, скрізь були розкидані людські кістки, на стежці лежало три людських трупи і труп коня. Солдат, що охороняв місце битви, віддав честь командеру й пропустив їх.

— Командере, перш ніж ми приступимо до вивчення місця, мені б хотілося почути розповідь від очевидця, що тут вчора відбулося, — попросив Атавхаї.

— Так, звичайно. Вас чекає один з офіцерів охорони, який вчора був на місці, — відповів Ластерк і підізвав одного з військових, що стояв неподалік. Рука офіцера була замотана та прив’язана до тіла, очевидно, після вчорашнього поранення.

— Офіцере, розкажіть нам докладно, що вчора тут відбулося, — наказав командер.

— Вчора його величність король, як зазвичай, відправився на полювання, — трохи хвилюючись, почав розповідь офіцер. З одного боку, йому було боляче і неприємно згадувати подію, а з іншого — лякала нависла над ним фігура демона. — Ми завжди їдемо цією дорогою на полювання, тому знаємо її добре. Його величність їхав у супроводі трьох єгерів і десяти охоронців. Всі були верхи. Коли ми під’їхали до цієї галявини, то побачили двох людей, які стояли на дорозі. Люди часто звертаються до короля, коли він їде на прогулянки або на полювання, тому поява цих двох не дуже нас здивувало. Ми зупинилися, і в цей момент ці двоє оголили мечі й кинулися на офіцера, який їхав попереду. При цьому, як по команді, з обох боків на нас кинулися скелети. Вони теж були озброєні, правда, в деяких були мечі, у деяких алебарди, у частини — списи і піки. Ми не очікували нападу, тому нападникам відразу вдалося вбити декілька коней та офіцерів охорони. Але, швидко оговтавшись, ми кинулися знищувати нападників. Проблема була ще й у тому, що це були мерці. Вони не падали і не вмирали від удару мечем, а продовжували наступати. Ми згрупувалися навколо короля, не даючи їм дістатися до нього. Але в якийсь момент в захисті утворилася прогалина й туди кинувся один з мертвяків, який до цього в бою участі не брав. Очевидно, він чекав такого моменту, щоб нанести удар королю. Але кінь під королем, мабуть, злякавшись мерця, встав дибки і скинув короля на землю. Цим він його врятував. Удар мертвяка прийшовся в коня. Ми відразу зарубали мерця. І після цього все одразу припинилося. Може, той, хто ними керував, зрозумів, що мета не досягнута і кинув управляти ними. Скелети відразу повалилися на землю простими купами кісток. Що дивно, швидко помер і кінь короля, хоча рана була незначна, певно, меч міг бути отруєний. Ми одразу посадили короля й частину охорони на вцілілих коней та відправили в замок. Ось ніби і все.

— Дякую, офіцере. Можете бути вільним, — прогарчав Атавхаї. Офіцер задоволений, що спілкування з демоном закінчилося, з полегшенням одразу пішов.

— Ластерку, чи оглянули ви околиці і чи знайшли щось? — звернувся до командера маг.

— Так, все оглянули. На жаль, нічого не знайшли. Тільки сліди зомбі і скелетів. Нічого, що могло б вказати на того, хто керував усім цим, не знайшли. А після вчорашньої команди принца не чіпати нічого, ми взагалі припинили пошуки, тільки охороняли й не підпускали сюди сторонніх.

— Добре. Поки все зрозуміло. Ви залишайтеся тут, а ми з моїми помічниками почнемо огляд.

Атавхаї підійшов до лежачих тіл мертвяків і почав їх розглядати. Потім намалював на землі біля них пентаграму, взяв у Касталатуса кілька магічних предметів, розклав їх та почав ритуал. Він кидав в пентаграму одне заклинання за іншим. Лінії то розгоралися вогнем, то гасли, спалахували магічні предмети, один раз Ніку навіть здалося, що він почув якесь виття з магічного малюнка. Потім все обірвалося. Атавхаї піднявся і підійшов до групи, яка терпляче чекала закінчення ритуалу.

— Що мені поки вдалося дізнатися. Зроблено все добре і на совість. Мертвяки досить свіжі. Максимум два дні, як померли. Скелети старі, але лише декілька днів, як підняті з могил. Сюди вони йшли. Йшли не дуже довго. На жаль, всі нитки, які вели до керуючого всім цим, добре перерізані. Тому поки я не можу сказати, хто це зробив, — втомлено сказав демон. А потім звернувся до Магістра Весела: — Веселе, тепер твоя черга. Може, тобі вдасться дати нам ниточку. Ти спробуй хоча б вказати, звідки велося керування нападом.

Весел схилився над мерцями, скривився від виду і запаху, але приступив до магічних дій. Нік прошепотів заклинання магічного зору та став спостерігати. Магістр промовив заклинання, влив у трупи трохи магічної сили. Відгуку ніякого не було. Ще одне заклинання, ще одне, сили вливалося все більше й більше, але результату, як і раніше, не було. Тільки після десятка заклинань Нік помітив невелику зміну. З одного з трупів піднялася невелика хмарка срібного пилу і тут же розчинилася. Але професор встиг зреагувати, нахилився й вдихнув залишки цієї хмарки, після чого розслабився та припинив заклинання.

— Ну, що там? Ти зміг хоч щось дізнатися? — з нетерпіння накинувся на нього Атавхаї.

— Дай перевести дух, — попросив втомлений професор. — Ти знаєш, настільки добре все обірвано, що сліду управління не залишилося. Мене ще здивував фон використовуваної енергії, він був ніби нейтральним. Я в ньому не помітив особистості мага. Але, мабуть, йому все-таки довелося застосувати свою енергію, коли він зшивав рани мерця, щоб використовувати його. Фон цієї енергії я і зумів вловити.

— Ніку, я помітив, що ти спостерігав, — звернувся він до Ніка. — Це тобі гарний урок, що треба до кінця шукати енергію, яка використовувалася при заклинаннях. Навіть невеликої краплі достатньо, щоб зрозуміти заклинання або хто його застосував. Нагадаєш мені потім у школі, я з тобою займуся цим.

— Веселе, ти, певно, вмираючи, вчити будеш, — злився від нетерпіння Атавхаї. — Ми тут не для цього. Що ти зміг дізнатися?

— Довідатися нічого, але залишився невеликий магічний фон. Знаєш, як легкий запах парфумів жінки, яка пройшла повз.

— Веселе, я тебе зараз придушу, — гарячкував демон.

— Добре. Добре. Сам звик незграбно працювати з купою енергії. Нехай учні хоч чомусь навчаться. Зараз. Спробую пройтися по сліду цієї енергії. Може, знайдемо місце роботи мага.

Він зосередився, закрив очі і вимовив чергове заклинання. Потім, як собака, почав нюхати повітря, шукаючи знайомий запах. Мабуть, він зовсім не жартував, порівнюючи слід енергії зі слідом запаху. Так із закритими очима він і пішов по дорозі. Нік хотів було його підхопити, щоб професор не впав, але Атавхаї його зупинив.

— Не чіпай його. Ти зіб’єш його з цілі. З ним буде все гаразд. Він бачить не тільки очима, а й енергіями. Нехай веде.

І професор дійсно їх вів. Вів, як гончак. Принюхуючись, нікуди не звертаючи. Вів і вів по дорозі, вгору на вершину пагорба. Решта поспішили, щоб не відстати від Весела. Піднявшись на пагорб, він звернув праворуч, пройшов кілька кроків, зупинився біля каменя і розплющив очі.

— Тут. Він тут стояв, — змучено, як після довгої гонитви, сказав Магістр.

— Ластерку, твої люди оглядали це місце? — запитав офіцера Атавхаї.

— Так, звичайно. Нічого особливого. Є кілька слідів, але сліди є по всій галявині і дорозі. Сюди багато людей відпочивати ходить. Ніяких слідів магічних обрядів, магічних предметів не було. Ми одразу подумали про вершину пагорба. Звідси видно все, як на долоні, і можна було стежити за нападом, але, обшукавши, ми нічого не знайшли.

— Магістр Весел не помиляється. Треба ще раз все оглянути, — парирував Атавхаї. — Такий магічного обряд вимагає багатьох деталей, повинні залишитися сліди.

Маги і офіцери почали ще раз уважно оглядати місце. Минуло кілька хвилин, але результату не було.

— Тільки сліди. Чоловік, жінка і сліди тварини. Вовк або собака, — підсумовував новий пошук Ластерк.

— Ніяких слідів магічного обряду. Просто безвихідь якийсь. Вони повинні тут бути! — гарчав Атавхаї.

— Професоре, якщо маг, який все це організував, так добре прибрав магічні сліди, то, напевно, він і про інше так само подбав, — вліз зі своєю версією Нік. — Ви вважаєте, що Магістр Весел помилитися не міг. Обряд мав бути. Навряд він після невдачі мав час щоб прибирати тут. Слідів немає, значить, це повинно було бути швидко. Один варіант. Треба подивитися під каменем.

— Ти правий. Швидше приберіть камінь, тільки обережно. Якщо там щось є, то порушить це не можна, — наказав Атавхаї.

Два офіцери і два солдати швидко кинулися виконувати. Вони обережно з одного боку підняли важкий камінь і відвалили його на сторону.

— А ось і те, що ми шукали! — радісно викрикнув Атавхаї. — Молодець, Ніку.

Ніка розбирала цікавість. Він протиснувся між Атавхаї і Магістром Веселом, щоб подивився на те, що було заховано під каменем. Там виявилася магічна пентаграма, в центрі якої лежала мертва чорна кішка. Нік розумів, що в обрядах Некромантів кішки — це ще досить простенькі жертви, але його все одно неприємно пересмикнуло від побаченого.

— Ану, відійшли всі подалі від жертовника. Я спочатку перевірю на приховані магічні заклинання захисту, — відігнав демон всіх цікавих від місця обряду.

Він підкликав Касталатуса, взяв у нього валізку з предметами і почав магічні ритуали. Він малював кола, пентаграми, фігури, розкладав дивні предмети, запалював свічки та промовляв одне заклинання за іншим. Минуло не менше півгодини, коли він, закінчивши, підійшов до групи людей, які насторожено і уважно спостерігали за діями мага. Для новачків Ніка і Касталатуса це вже було звичною практикою, але для офіцерів — це справжнє диво. І хоча в результаті довгих магічних практик демона в небо не злетів стовп вогню, не розкололася земля і навіть, як очікував Нік, не заговорила людським голосом мертва кішка, всі відчували, що магія застосовувалася сильна.

— Ну, що можу сказати, — почав, трохи віддихавшись Магістр. — Зроблено дуже якісно. Але це всього лише був ритуал управління мерцями і зомбі. Основну магічну роботу провели не тут. Пасток немає. Але той, хто це робив, йшов не поспішаючи, акуратно замітаючи за собою сліди. Всі магічні ниточки обрізані. І не тільки від пентаграми до магу, але й до мерців, що атакували. На жаль, більшого мені з’ясувати не вдалося. Пентаграма, предмети та заклинання використовувалися стандартні. Чисто виконані, багато сили, але немає нічого, що могло б видати особистий почерк мага. Веселе, тепер вся надія знову на тебе. Спробуй прив’язати застосовані сили до мага і дати мені образ цієї сили.

— Добре. Спробую, — спокійно відповів професор й попрямував до місця магічного ритуалу.

На відміну від Атавхаї, він не малював знаки та не розставляв магічні предмети. Весел дістав невелике перо, прошепотів заклинання і почав водити ним над пентаграмою. Потім заплющив очі. Пером набирав повітря в долоню, а потім підносив його до обличчя, але не принюхувався, як минулого разу, а ніби розглядав його уважно закритими очима. Всі стояли, затамувавши подих, боячись мимовільним рухом перешкодити цій загадковій роботі мага. Минуло кілька хвилин, Весел зупинився і відкрив очі. На обличчі відбилося розчарування. Він кілька разів змахнув пером, як би скидаючи з нього залишки набраного повітря, та сховав його в кишеню.

— Ти знаєш Атавхаї, як не дивно, але я не зміг ідентифікувати мага за використаною силою, — сумно сказав професор.

— Як же так, Веселе? Там же були сліди сили. Я відчував, — гарячкував демон. — Ти ж краще за всіх у світі бачиш силу.

— Цей маг виявився розумнішим і хитрішим, ніж ми з тобою думали, — спокійно відповів Магістр. — Силу то він використовував, але нейтральну. Через себе не пропускав. Там повинно бути якесь магічне джерело. Предмет. Заберіть кішку. Думаю, що під нею.

Атавхаї повернувся до пентаграми, щоб перевірити слова Весела. А Нік в цей час вирішив поставити професору запитання.

— Професоре Веселе, як же так? Мені говорили, що маг, для того щоб використовувати силу, вкладену в магічний предмет, повинен увібрати її в себе. Тим самим наділивши своєю індивідуальністю. А тепер ви сказали, що цей маг використовував силу для заклинань без цього.

— Хороше запитання, Ніку. Бачиш, насправді використовувати силу з магічного предмета можна і так, і так. Якщо маг вбере силу спочатку в себе, а потім вкладе в заклинання, то це значно посилить силу заклинання і в той же час дозволить для його використання застосувати значно менше самої сили. Але в магічні предмети, наділені силою, можна вбудовувати готові заклинання й тоді використовувати силу з предмету, не вбираючи її. Саме так вчинив цей Некромант. Він заклав у предмет заклинання, скоріше, навіть два. Одне було командою зомбі та мерцям діяти, а друге передавало їм магічну силу з кільця і з нещасної вбитої тварини, перетворену пентаграмою. Бачиш, наскільки складний шлях вибрав цей маг, але це дозволило йому не бути ідентифікованим нами при розслідуванні.

— Досить лекцій. Тут вам не заняття із застосування магічних сил, — перебив їхню розмову Атавхаї. — Справді, під кішкою був магічний перстень. Толку від нього не багато, але я його забрав. У Школі вивчимо більш ретельно. Спробуємо дізнатися, хто його заряджав силою. Касталатусе, нічого стояти без діла. Іди знищ пентаграму. Та й не здумай це робити руками. Візьми палицю. І нехай солдати повернуть камінь на місце, нічого таке залишати на очах у всіх.

— Що ж ми маємо в підсумку? — продовжив демон, коли Касталатус відправився виконувати його доручення, а до них підійшли офіцери на чолі з командером Ластерком. — Поки що у нас глухий кут. Ми знаємо, звідки маг керував нападом, знаємо, що це був сильний Некромант, до того ж хитрий та обережний. Ідентифікувати або навіть дізнатися, куди він пішов, ми не змогли.

— І що ж нам далі робити? — поставив очевидне запитання Ластерк.

— Поки страшного нічого немає. Просто магія не допомогла вирішити задачу швидко й легко, — відповів демон. — Зараз оглянемо ще раз мерців і будемо шукати, де він їх створив. Не думаю, що цей Некромант витрачав би сили, щоб тягнути цю компанію здалеку. Та й зомбі почали б розкладатися. А вони досить свіжі. Швидше за все, він проводив обряд підняття мерців в одному з найближчих сіл чи селищ. Доведеться проїхатися по навколишніх селах і дізнатися, на якому цвинтарі з’явилися відкриті могили.

— Командере Ластерку, — перервав демона офіцер, що підбіг до них. — Пробачте, що перебиваю. Але думаю, що це важливо. Там на галявині знайшовся місцевий лісничий, який впізнав одного з зомбі. Це може допомогти розслідуванню.

— Ось це дуже гарна новина! — радісно вигукнув Атавхаї. — Це значно спростить нам роботу. Не треба буде об’їжджати всі найближчі села. Пішли швидше.

Вони спустилися з пагорба на галявину. Біля трупів зомбі стояв літній чоловік в оточенні солдатів.

— Розповідайте, хто впізнав тіло? — запитав Ластерк, коли вони наблизилися до групи.

— Я впізнав, пане офіцере. Я місцевий лісничий, — тихо відповів чоловік. — Ось цей крайній праворуч — наш місцевий хлопець. Звуть його Бужук. Решту двох я не знаю.

— З якого села?

— Дальні Ворота.

— Нічого незвичайного за останні дні в селі не відбувалося? — втрутився в розмову Атавхаї.

— Я не знаю, — заїкаючись, відповів лісничий, намагаючись відсунутися подалі від демона. — Я останні три дні був тут. Ми готували полювання його величності короля.

— Зрозуміло. Як далеко село? — знову запитав Ластерк.

— Через ліс не дуже далеко. А по дорозі кілометрів десять-п’ятнадцять буде, — відповів той.

— Гаразд, тут нам більше дізнатися нічого не вийде, — підсумував Атавхаї.—Ластерку, вантажте трупи і поїхали в село. Може, там вдасться більше дізнатися. Ніку, Касталатусе і ти, Веселе, пішли в фургон. Часу не можна втрачати.

У Дальні Ворота вони домчалися за півгодини. Зупинилися біля єдиного в селі придорожнього трактиру, який одночасно служив і готелем. Коли відчинилися двері їх карети, Нік мало не вивалився назовні. Чи то візник боявся гніву демона, чи то хотів догодити, але поспішав він сильно, про що невдовзі пошкодували всі, крім Атавхаї. Вхопившись за дві величезні скоби з боків карети, він тільки посміювався над літаючими всередині учнями і професором Веселом. Ніякі м’які пристосування не допомогли Ніку. Дивом вдалося уникнути більш серйозних травм, але десятком синців та шишок обзавелися всі. Вершникам командера Ластерка насилу вдалося наздогнати візок із магами. Але зате вони не стримували сміх, коли побачили мандрівників, що вивалювалися назовні.

— Атавхаї, я з професором і Ластерком сходжу в таверну, порозпитую про нашого мага, — ледве стримуючи бажання придушити візника, видавив із себе Нік. — Ти поки почекай нас тут. Не варто так відразу лякати всіх місцевих.

— Добре, — погодився демон. — Але як будуть мовчати або брехати — кличте. Я їм швидко язики порозв’язую.

Таверна була схожа на ту, яку Нік вже бачив по дорозі в Школу, і саме так її описували письменники в земних книгах. Невеликий зал, з рядами столів по обидва боки, що закінчується стійкою, за якою стояв дебелий господар та стежив за роботою офіціанток. Не дивлячись на те, що час був вже не для сніданку, але ще й не обідній, в таверні вже сиділи з десяток відвідувачів, а деякі були добряче п’яними та створювали чимало шуму. Розслідувачі одразу попрямували до господаря, чим тільки налякали і збентежили його.

— Я командер Ластерк з Оера, — одразу офіційно представився командер, чим ще більше налякав бідного господаря. — Ми тут з приводу розслідування однієї важливої справи. Нам потрібно поставити вам кілька запитань. Є де поговорити, а то тут занадто багато людей і шуму?

— Так більше й ніде. На кухні мало місця і так само галасливо, в коморі ми не помістімося, — відповів господар та, виглянувши у зал, закричав на відвідувачів: — Ану тихо! Чого ви такий гамір влаштували? Зараз вижену всіх!

— Зачекайте, — зупинив всіх професор Весел. — Не треба нікуди йти. Давайте сядемо за другий стіл з правого боку.

— Ви щось відчули, Магістре? — запитав учень.

— Поки нічого конкретного. Невеликий магічний слід. Мені треба його вивчити. А ви з Ластерком тим часом розпитайте господаря.

— Добре, давайте займемо цей стіл, — скомандував Ластерк.

— Може, панове чогось бажають випити або поїсти? — запобігливо запитав переляканий господар. Він все ще не розумів, що знадобилося від нього таким важливим і серйозним гостям зі столиці.

— Ні, нічого не треба. У нас мало часу, — відмовився за всіх командер.

Вони сіли за стіл. Весел всівся на певне місце, закрив очі й почав шепотіти заклинання, чим ще дужче налякав бідного господаря. Ластерк і Нік сіли навпроти нього. Настала невелика пауза. Командер забарився, не знаючи, що запитати у господаря. Але в результаті зміг видавити з себе запитання.

— Скажіть чи було щось незвичайне за останні пару днів у вас в селі?

— Та ні все як завжди. Нічого особливого, — відповів той.

Знову настала пауза, тому Нік вирішив взяти ініціативу в свої руки. Він уже визначив для себе, про що варто було розпитати власника таверни.

— Скажіть, ваша таверна єдина в селі чи є ще заїжджі двори?

— Ні, більше немає. Моя таверна одна.

— Добре. Тоді згадайте, чи жив у вас останнім часом який-небудь маг? — продовжував розпитувати учень.

— Я не можу стверджувати точно, але мені здалося, що був один маг. Він, правда, не представився магом, та й одяг був на ньому не як у всіх магів, але поводився він, як маг. Та ще весь час на руках у нього були кільця і браслети, як у жінки. Я й подумав, що він маг.

— Коли він був тут?

— Ну, три дні тому приїхав. А вчора рано вранці виселився. І більше я його не бачив.

— Щось незвичайне за ці дні ви за ним не помічали?

— Та ні. Правда, незвично було вже те, що він у нас оселився. Адже приїхав в обід. Спокійно міг до столиці доїхати. А він залишився. Та ще й на два дні. А так нічого дивного.

— Він був один? І може, до нього хтось приїздив або зустрічався з кимось?

— Був не один, а з молодою дівчиною. Дуже красивою. Незвичайна така краса. У нас в селі таких гарних ніколи не було. А ось, щоб зустрічався з кимось… Цього я не бачив. Він завжди сідав за цей стіл, на те саме місце, де сидить зараз шановний маг, — господар глянув на Магістра Весела, який залишався в трансі і вимовляв заклинання. На всяк випадок, подалі відсунувся від мага та продовжив розповідь: — У таверні точно до них ніхто не підходив. А от у селі… Цього я не знаю. Вони вдень надовго йшли кудись. А ось що ще дивного я помітив. Не знаю, куди вони ходили, але весь час поверталися з чобітьми сильно вимазаними брудом. Доньці доводилося довго чистити їх взуття.

Раптово Магістр Весел припинив шепотіти заклинання, стрепенувся й розплющив очі.

— Нічого, — мовив він і багатозначно замовк.

— Що значить нічого? — не витримав цієї паузи Нік. — Ви ж сказали, що відчули слід застосування магічних заклинань.

— Так, відчув. Тут точно були виконані заклинання. Але знову застосовувалася безлика магічна сила. Він знову використав один з магічних предметів для активації заклинання. Чомусь цей маг дуже ретельно замітає сліди.

— Добре. Якщо тут більше нічого неможливо дізнатися, може, ви з командером сходіть і огляньте кімнату, в якій жив маг? Можливо, там хоч якісь сліди залишилися? — раптом вирішив Нік. — Господарю, може хтось провести їх у кімнату, де жив цей дивний гість? А ми з вами продовжимо пригадувати.

— Так, звичайно. Зараз служниця відведе, — сказав він і махнув комусь рукою.

Коли маг та командер пішли, Нік продовжив розпитувати господаря закладу:

— Гаразд, поки залишимо в спокої мага. Ми знайшли тіло одного з жителів села. Ніби звати Бужук. Може, ви знаєте що з ним сталося?

— Так, звичайно, знаю. Це ж тут якраз і сталося. Я не бачив, як все почалося. Але кажуть, що один з двох чужинців, які зупинилися на вечір в таверні, щось неприємне сказав Бужуку, який сидів за сусіднім столом. А далі я вже все бачив. Бужук з кулаками кинувся на цих двох. Він же чолов’яга здоровий. І навіть одному встиг в морду дати. Другий відразу меч вихопив та на Бужука поліз. Бужук за свій меч вхопився. Почалася бійка чимала. Усе мені тут поперевертали. І головне, що ніхто не міг підійти заспокоїти. Вони мечами махали направо-наліво. Потім вліз й другий чужинець. Загалом удвох вони завалили Бужука. Але і він встиг їх порізати. Крові було чимало. Поки бігали за місцевим знахарем, так всі троє й померли.

— Що ж ти казав, що нічого дивного не відбулося за останній час?

— Та у нас бійки часто бувають. Чоловіки понапиваються і лізуть битися. Правда, щоб так до смертовбивства… Такого давно не було.

— А Бужук був таким хуліганом, що одразу в бійку кидався?

— Та ні. Здоровий був чолов’яга. Міг на підпитку кулаками помахати, але дуже рідко. А тоді ніби з ланцюга зірвався. Та й чужинці зазвичай у нас тихо поводяться.

У цей момент за стіл повернулися командер і Магістр Весел.

— Щось знайшли? — запитав Нік.

— Ні, порожньо. У кімнаті все прибрано, речей їх не залишилося, — відповів командер.

— Заклинання або якісь магічних дій в кімнаті не проводили, — продовжив маг.

— Ясно. Ну, тут сплив епізод з нашим трупом Бужуком. Господар розповів, що в таверні була бійка. Троє загиблих. Але, що дивно, було двоє чужинців. Та й Бужук цей, зі слів господаря, хлопець досить спокійний. А чи не міг наш маг цьому всьому посприяти? Господарю, а під час бійки маг був у залі?

— Так, був. Сидів, як завжди, за цим столом. Але я не можу сказати, робив він щось чи ні. Я за бійкою дивився.

— Справді дивно. На порожньому місці бійка та ще й з вбитими. Я думаю, що точно застосовувалися заклинання впливу, — висловив припущення Магістр Весел.

— Ну, раз таке може бути, то звучить і виглядає правдоподібно. І тоді зрозуміло, чому зчепилися мирні люди, та ще так жорстоко, аж до смерті, — зробив висновок командер, ніби у нього в голові склалася вся картинка.

— Професоре, але це ж був чорний маг. Некромант. Як він міг використовувати заклинання срібних? Заклинання впливу? — здивувався учень.

— Ніку, це ми вирішили, що він чорний маг. Може, у нього були і здатності до інших видів магії. Хоча я не пам’ятаю випадку, щоб було таке суміщення. Темної магії зі світлими видами. І взагалі, можливо, це були два маги. Ми ж знайшли сліди другої людини на місці події. Та й господар таверни підтверджує, що з магом була дівчина. Можливо, це вона маг.

— Якби вона була магом і використовувала заклинання управління, то думаю, що ви б точно це відчули.

— Це так. Тут знову застосовувалася така безбарвна магія, як і на галявині.

— Рятуйтеся! Вони йдуть! Йдуть за нами! — пролунав моторошний крик в таверні.

Один з відвідувачів злякано кричав. Потім, перевернувши стіл, кинувся на вулицю.

— Господарю, хто це і що він таке кричав? — кинув запитання командер й схопився з-за столу, оголюючи меч.

— Не звертайте уваги, панове, — почав заспокоювати їх господар. — Це наш, місцевий. Він останнім часом зовсім з розуму вижив. Він у нас наглядач на місцевому кладовищі. Донедавна ніби нормальний був. А пару днів тому неначе здурів. Бігає по селу і кричить, що мертві з могил повилазили та на село нападають. Напевно, вино зовсім йому розум занапастило.

— А може, не такий він вже навіжений? — тихо сказав про себе Нік. — Може, він якраз і бачив вихід нашої чудової команди нападників. Треба йти перевіряти. Господарю, покажеш дорогу на місцеве кладовище?

— Та що там дивитися? Могили як могили. Ось синок мій проведе й покаже дорогу.

Кладовище на вигляд було тихим і мирним, як і мало бути. Цілком доглянутим. Сина шинкаря відпустили заздалегідь, тому з темряви величезного воза на світло вийшов Атавхаї. Солдати і офіцери, хоч і намагалися не показувати страх перед демоном, але поруч з магами, як і раніше, ризикнув стояти тільки один командер Ластерк.

Нік, Касталатус і Ластерк трохи відстали, щоб дати можливість старшим магам спокійно розпочати свою роботу. Сонце освітлювало дві фігури, застиглі одразу за воротами цвинтаря. Як же смішно виглядали поруч один з одним ці два маги. Сутулий крихітний дідок Магістр Весел і біля нього величезна скеля з рогами на голові. Кожен з них вже закрив очі і шепотів свої заклинання.

Минуло кілька хвилин й перша розвідка заклинаннями закінчилася. Маги покликали інших.

— Ну що. Я відчуваю заклинання, які тут використовували, — почав Атавхаї. — 3 десяток піднятих мерців. Трохи неупокоєних могил. Мабуть, маг не зміг або не захотів піднімати більшу кількість. Ось вони й ворушаться, потривожені заклинаннями. Я потім напишу королівському магу, щоб прислали сюди Некромантів заспокоїти повністю це кладовище. Бо рано чи пізно виберуться ці гади і біди нароблять місцевим. Поки все. Треба шукати місце, де чорний Некромант творив магічні ритуали. Що у тебе, Веселе?

— Тут все значно краще, ніж на місці нападу. Сили застосовувалися чималі. Сліди залишилися гарні. Відчуваю місце ритуалу. Попрацюю там і дам тобі більше інформації про нашого таємничого мага.

— Чудово. Не треба буде все кладовище обходити, щоб знайти місце. Ну що ж, ми чекаємо. Веди нас до нього, Веселе.

Місце ритуалу знайшли швидко. Воно було заховане між кількома невеликими склепами, що закривало його від сторонніх очей. По дорозі Атавхаї спеціальним знаком, магічною міткою, відзначав деякі могили. У них, за його словами, ворушилися недовикликані мерці. Їх пізніше слід було заспокоїти. На відміну від місця нападу на короля тут сліди магічного дійства не були приховані. Хоча той, хто проводив ритуал, і зруйнував пентаграму, розкидав магічні амулети, було помітно, що він поспішав і не став ховати все ретельно. Нік подивився в центр зруйнованої пентаграми та швидко відвернувся від побаченого. Так, цей новий світ був жорстокий, і він знав, що є основою Некромантії, але те, що було головними магічними предметами, вчиненого тут ритуалу, не могло не викликати огиду і гнів. У центрі, як зламана лялька, лежало тіло дитини з перерізаним горлом, а у вершинах, не до кінця стертої перевернутої пентаграми, були тільця вбитих кошенят.

На відміну від Ніка, який не міг на таке дивитися спокійно, Атавхаї і Магістр Весел приступили до своєї роботи, заради якої вони тут опинилися. Демон уважно вивчав магічні предмети, які використовував маг, разом з жертвами і лінії пентаграми, а Магістр, як завжди, закрив очі й шепотів заклинання.

Всі інші стояли поодаль, затамувавши подих, щоб не збивати та не заважати працювати магам. Весел закінчив раніше Атавхаї, але не перешкоджав демону перебирати амулети і магічні предмети.

— Знаєш, Веселе, що мене лякає? — почав говорити Атавхаї, розглядаючи предмети у себе на долонях. — Я б проводив ритуал саме так. Такі ж амулети, лінії, жертви. Як це не страшно, але схоже, це все-таки хтось із наших учнів. Але така сила, така кількість та й людське жертвоприношення.

— На жаль, ти правий, мій друже. Я теж це відчув. Мені знайомий цей магічний слід. Я не можу сказати, хто це, але те, що хтось із наших колишніх учнів, так точно.

— Але ти ж знаєш, що я ніколи не вчив їх використовувати людські жертви? — розгублено та мало не плачучи промовив, немов виправдовуючись, демон.

— Я знаю, Атавхаї. Значить, хтось навчив його цьому. Та й силу вклав у нього чималу. Зараз не час думати про це. Нам треба знайти і зупинити його.

— Так, так. Звичайно. Вибач. Ти все зробив? — почав заспокоюватися Атавхаї.

— Так. Я зробив магічний образ сили, — відповів Магістр Весел. — Зараз я тобі його передам, і ти зможеш побачити напрямок, де зараз знаходиться цей маг.

Мабуть, ця процедура була знайома обом і не один раз ними проводилася. Демон підійшов до маленького мага. Він намагався нахилитися до обличчя Весела, але різниця в розмірах не давала це зробити. Тоді демон опустився перед магом на коліна й наблизився до нього. Весел почав промовляти магічні заклинання. Через кілька секунд перед ним виникла невелика напівпрозора кулька, яка переливалася срібним і чорним. Маг промовив ще одне заклинання і кулька проникла у величезну червону голову демона. Атавхаї сіпнувся, повернув голову й ніби почав вдивлятися в щось закритими очима. Почулися слова ще одного заклинання і настала тиша. Атавхаї відкрив очі, але все ще вдивлявся у далечінь, ніби намагаючись щось розгледіти.

— Ну що, ти побачив його? — нетерпляче запитав Весел.

— Так. Напрямок знаю. Він від нас на відстані десь п’ятдесят-шістдесят кілометрів. У якійсь придорожній таверні.

— Ти побачив, хто він? І що за село?

— Ні, не встиг. Ти занадто рано розірвав зв’язок.

— Мені довелося, інакше він відчув би заклинання і що ми про нього знаємо.

— Нічого. Я вже знаю, куди нам треба їхати. Дорогою ще раз спробую перевірити.

— Якщо ти сам повториш заклинання, він точно дізнається, що за ним гоняться.

— Я постараюся це зробити якомога ближче до нього. Та й тепер, маючи його магічний слід, я буду його гнати хоч на край світу, але дістану цього гада.

— Ти не гарячкуй, — заспокоював демона Весел. — Ти ж бачиш, якою силою він зараз володіє. Тому просто так він тобі не здасться. Я тобі ще потрібен?

— Ні. Далі я сам. Візьму Ніка, Ластерка і частину його хлопців. Який би сильний він не був, думаю, впораємося. Тим більше, що, судячи з усього, тут при підготовці, а також при нападі він витратив більшу частину своєї магічної сили. Ти забирай Касталатуса, частину солдатів та повертайся в королівський замок. Розкажеш Магістру Дорінгу і королю, що нам вдалося дізнатися.

— Добре. Але ти будь обережний. Мені здається, що не такий простий цей маг, а також ті, хто за ним стоять.

— Ластерку, у тебе карти з собою? — почав швидко командувати Атавхаї.

— Так, звичайно, — відповів командер і дістав декілька карт.

— Дивися, як я встиг помітити, цей Некромант зараз знаходитися в якомусь селі на північний схід, десь шістдесят кілометрів звідси. Що у нас там по карті? Ага, два-три села потрапляють. Вже простіше. По дорозі, коли під’їдемо ближче, я ще раз спробую подивитися, де маг. Нам бажано встигнути знайти його до ночі. Боюся, що з настанням темряви нам набагато важче буде його схопити. Доведеться скакати дуже швидко і сподіватися, що він не вирушить далі в дорогу. Ластерку, візьми з собою чотирьох найкращих вершників, інших відправ з Магістром Веселом. А ти, Ніку, тримайся з усіх сил. Поїздка буде не найприємнішою.

Мабуть, це була найжахливіша поїздка за все життя Ніка. Йому здавалося, що всі три години він був усередині величезної пральної машинки, яка намагалася вичавити з нього все. Зупинилися тільки один раз, для того щоб Атавхаї перевірив магічний слід мага. Добре було те, що маг все ще залишався в селі, і тепер вони вже напевно знали, в якому з трьох. Але було й погане. Тепер таємничий маг знав, що його викрили та переслідують. Залишалося сподіватися, що за годину, яку мали витратити на дорогу, він не зможе втекти далеко або позбавитися від магічного сліду, який вів до нього.

Колеса воза ще гребли пісок перед таверною, а Атавхаї, Нік, Ластерк і офіцери вже забігали всередину. Перші кілька моментів відвідувачі, які сиділи за столами, навіть не зрозуміли, що відбувається. Потім почався хаос. Крики жаху від виду демона, хтось намагався залізти під стіл, хтось витягав меч з піхов, хтось просто від переляку знепритомнів. Ситуація могла вийти з-під контролю. Ластерк перший зрозумів, що треба щось робити.

— Всім сісти і залишатися на місцях! — закричав він. — Я командер Ластерк. Це наказ! Нікому не рухатися! Мечі сховати!

Більшість відреагували на наказ. Тільки кілька розпалених вином спробували обуритися. Реакція бійців Ластерка була миттєвою. Удари руків’ям меча в голову швидко заспокоїли незадоволених. Атавхаї і Нік уважно оглядали відвідувачів, намагаючись знайти незнайомого мага за тими описами, що їх дав господар заїжджого двору в першому селі. Нікого, хто б міг підійти, не було. Атавхаї підскочив до стійки та витягнув з-за неї переляканого господаря.

— Маг, чоловік середніх років і з ним молода дівчина. Де вони?

— М-м-м-м… Маг… не знаю, — заїкаючись, видавив із себе господар. — Чоловік з дівчиною були. Збиралися ночувати, але годину тому спішно виїхали.

— Куди? Вони коней або візок замовляли?

— Я не знаю. Вони дуже поспішали.

Демон зрозумів, що у господаря більше нічого дізнатися не вдасться. Маг втік, коли відчув магічне стеження. Весел їх попереджав про це. Атавхаї закрив очі і почав шепотіти заклинання магічного пошуку. Ховатися вже не було сенсу.

— Що в тому напрямку? — демон ткнув кігтем у бік стіни.

— Кухня, — простогнав господар.

— Ідіот! За будинком! Що в тому напрямку? Десь пару кілометрів.

— Та нічого. Лісок невеликий. А за ним кладовище.

— Чомусь я анітрохи не здивований, — підбив підсумок їх раптового вторгнення в таверну демон. — Де ж ще бути Некроманту? Ніку, Ластерку, пішли. Судячи з усього, нам вже приготували «приємну» зустріч.

Все так і сталося. За огорожею кладовища, біля воріт, їх уже чекала весела юрба мерців. На перший погляд, тушок п’ятнадцять. Кілька з них були озброєні іржавими мечами, мабуть, їх з ними й ховали, а решта носилися з палицями і кийками. Ластерк і його бійці з подивом та німим запитанням дивилися на Атавхаї, але страху в їх очах не було зовсім.

— Бийтеся з ними, як із звичайними воїнами, але пам’ятайте, що навіть без голови вони можуть завдати удару, тому намагайтеся якомога сильніше порубати мерця. Це прості селяни в минулому житті, тому вам, умілим бійцям, вони не рівня, — заспокоїв усіх Атавхаї, — Ніку, тобі краще використовувати прості вогняні кулі. Вони і відкидають мерців, і спалюють. Але постарайся всю силу відразу не витрачати, хтозна які сюрпризи нам приготував цей маг. Ти один у нас з можливістю застосування магії. Мені мої вміння тут зовсім не знадобляться. Немає часу будувати пентаграми і заспокоювати всю цю нечисть. Тільки сила. Пішли.

Демон видав моторошний рик і струснув руками. З пальців рук вилізли великі кігті. «Ну, чисто як Росомаха з фільму», — тільки й встиг подумати Нік, як Атавхаї і бійці, відкривши ворота, кинулися на юрбу мерців.

Помах величезних червоних рук — і два мерці розсипалися. Велетню можна було навіть не випускати кігті, сила була така, що й від каменю залишився б тільки пил. Його почин підхопив Ластерк та його бійці. Задзвеніли мечі, вдаряючись об палиці і кістки. Офіцери дійсно були майстрами своєї справи, мечі виблискували в світлі сонця, що вже заходило, розриваючи кістки, зв’язки, черепи скелетів, піднятих чорною силою Некроманта з землі. Нік був поки єдиним, хто не брав участь у бою. Все відбувалося на п’ятачку перед воротами, і він боявся зачепити когось із своїх. Один раз він тільки застосував магічну кулю, добивши половину мерця, що повз по землі і хотів дотягнутися мечем до Ластерка. Не минуло й п’яти хвилин, як все стихло. Навколо бійців валялися порубані або розірвання купи кісток. Тільки Атавхаї, розпалений сутичкою, величезною своєю ногою дочавлював залишки, що де-не-де ворушилися.

— Всі цілі? — запитав демон, закінчивши добивати ворогів.

— Начебто так, — відповів Ластерк, оглянувши своїх бійців і Ніка.

— Щось занадто просто, — видихнув демон. Він прошепотів заклинання пошуку та вп’явся закритими очима в невидиму фігуру попереду. — Він там! Прямо перед нами! Чекає. Ну що ж, не будемо змушувати «дорогого гостя» чекати. Пішли, але тільки обережно. Думаю, що він підготував ще пастки.

Вони почали повільно, крок за кроком, рухатися вперед по доріжці. Попереду йшов Атавхаї, як рухома стіна, прикриваючи всіх інших. Нік замикав невеликий загін. Він зрозумів, що користі від нього в ближньому бою ніякої, через можливість поранити або зачепити когось своїми заклинаннями. Вийшли на розвилку. Від невеликої галявини розходилися стежки на всі боки, а огляд закривали кам’яні плити могил. «Гарне місце для засідки», — подумав Нік і почав озиратися по сторонах. Поки все було спокійно. Всі зупинилися віддихатися й перевести дух. Напруга не давала розслабитися. Небезпеки не було і Атавхаї подав знак рухатися далі. І в цей же момент над кладовищем пролунав моторошний сміх. Всі, крім демона, здригнулися та ще уважніше почали вдивлятися в тунелі стежок, що розбігалися на всі боки. Сміх був сигналом до початку атаки. Одночасно з різних сторін на них полізли нові мерці. Їх було значно більше, ніж першого разу. Але тільки деякі з них були озброєні палицями, інші просто створювали натовп, що давив і знищував. Всі приготувалися до нової сутички. Навіть Ніку цього разу знайшлася робота. Через те, що він йшов останнім, на його долю випав обов’язок справлятися з мерцями, які з’явилися у них за спиною на стежці, по якій вони пройшли. Ніхто йому не заважав, і він почав раніше інших, закидаючи скелети, що наближалися, вогняними кулями. Через відсутність будь-якої зброї він волів спалювати нападників на значній відстані, щоб не дати їм наблизитися.

Голова все ніяк не могла зрозуміти, що це був справжній бій. Вогняні кулі легко народжувалися і летіли, спалюючи одного мерця за іншим. Він не відчував ні жалю, ні хвилювання, ніби стріляв у намальовані мішені десь в тирі. Перед ним були скелети. Він навіть встиг подумати, чи зміг би він так само легко відправити вогняну смерть живій людині. Йому ніколи раніше не доводилося вбивати. Хоч він і любив вправлятися стріляниною, особливо зі снайперських гвинтівок. Він і не помітив, як знищив усіх мерців, які наступали з його боку, лише шум бою за спиною, що тільки посилювався, повернув його до реальності. Нік озирнувся, щоб подивитися, як справи у інших. Ситуація була не настільки райдужною, як у нього. Атавхаї махав своїми величезними ручищами, як молотами, розкидаючи залишки мерців на всі боки. Ластерк ще з одним офіцером успішно відбивалися, стримуючи наступ з лівої доріжки. А ось трьом іншим бійцям було зовсім погано. Їм припало прикривати відразу два проходи, і вони вже ледве стримували ходячий натовп кісток. Один з них лежав за спинами товаришів з перебитими ногами та вже нічим їм допомогти не міг. Нік зрозумів, що треба поспішати туди.

На одній дорозі мерців було менше, і у офіцера більш-менш виходило відбиватися та стримувати їх. На іншій наступало не менше півтора десятка, й ситуація здавалася безнадійною. Офіцер був вже кілька разів поранений і насилу утримував позицію. Тільки те, що стежка була вузькою і мерці могли підбиратися лише по двоє, та й то сильно заважаючи один одному, давало йому ще можливість битися. Нік підбіг до нього і розгублено подивився на свої порожні долоні. У нього, як і раніше, не було зброї, та й, по правді кажучи, він зовсім не вмів користуватися мечем. Озирнувшись навкруги, він зауважив невелику лаву, що стояла на доріжці.

Піднявши її, він кинув в мерців, що наступали, чим створив невелику купу із рухливих кісток, по якій вже лізли наступні нападники.

— Відійди. Стань у мене за спиною, — сказав Нік офіцерові. Той подивився на неозброєного мага і простягнув меч, та коли Нік відмовився, здивувався, але виконав прохання.

На диво, миттєво думки стали ясними, конкретними і ефективними. Згадалися потрібні слова заклинання повітряного потоку, якому його навчила Ліна на першому для нього випробуванні на види магії. Губи автоматично виголосили їх, а руки виконали потрібні рухи. Народився жахливий повітряний таран, який помчав назустріч колоні мерців. Страшенна сила розірвала й розкидала десятки скелетів, повністю очистивши доріжку від нападників, та ще поваливши кілька могильних плит і пам’ятників, перш ніж вичерпатися. Як і першого разу, Ніка з силою відкинуло назад, і він впав, боляче вдарившись спиною.

Встати він не міг, але повернувши голову, подивився, що відбувалося на другий доріжці. Офіцер, якого він замінив, не стояв без діла, а успішно допомагав своєму бойовому товаришеві добивати мерців, що залишилися. У решти ситуація була подібна. Очевидно, мерці закінчилися у Некроманта, бо Ластерк з помічником розправлялися з останніми, що вижили, а Атавхаї по коліна в кістках знову танцював свій божевільний танець переможця, давлячи ногами рештки, що рухалися. Через пару хвилин свист мечів та хрусткий танець припинилися і настала дзвінка тиша. Було чутно тільки часте дихання захеканих бійців.

— Ти як, магу? — запитав офіцер, допомагаючи Ніку піднятися. — Вчасно ти допоміг. Я вже з життям прощався. Дякую тобі.

— Нормально. Спина болить, — відповів Нік, розтираючи спину, що сильно боліла.

— Гарно ти вклав мертвяків. Перший раз бачу таке правильне застосування магії. А то все дурниці якісь виробляють теперішні маги.

— Ніку, ти як? — запитав демон, що підійшов до них.

— Я майже в порядку. Сил витратив, звичайно, чимало. Ось з офіцерами проблема.

Дійсно, дісталося всім їм куди більше, ніж магам. Один лежав з перебитими ногами, ще один був поранений та й Ластерку дісталося. Одна рука висіла батогом, а з розбитої рани на голові текла кров. Двоє, що залишилися, хоча і отримали неабияку кількість ударів та подряпин, але були готові боротися.

— Нам треба йти за Некромантом, — сказав Атавхаї, оглянувши їх невеликий загін. — Я думаю, що поранені залишаться тут. А ми з рештою підемо далі.

— Я піду з тобою, — категорично заявив Ластерк.

— І я теж, — сказав поранений. Третій, з перебитими ногами, промовчав, але було видно, що і він був готовий повзти далі, щоб не підвести товаришів.

— Та як ви підете? Його одного залишати тут не можна. Навколо ще можуть бути мерці. А нам треба швидше йти, щоб Некромант не встиг ще щось придумати.

— Ми підемо з вами, — не заспокоїлися бійці.

— Та біс з вами, — зло кинув демон. — Тільки товариша вам доведеться нести на собі. І не відставайте. Тут трохи залишилося. Я відчуваю, що він поруч.

Загін почав рух далі. Попереду, як криголам, йшов Атавхаї, розсовуючи собою купи решток від мерців. Останніми йшли два офіцери, які несли на собі пораненого товариша. Йшли дуже повільно, щоб не потрапити в якусь із пасток. Але їх більше не було. Через кілька хвилин перед ними відкрилася невелика галявина з великими і красивими склепами. Напевно, тут ховали найзаможніших жителів села. Їх вже чекали. Біля однієї з могил стояв маг зі своєю помічницею. Перед ними ходили з десяток мерців, охороняючи їх.

Атавхаї зупинився. За ним і всі інші, стали поруч та приготувалися до атаки. Демон не поспішав. Він уважно дивився на мага, намагаючись щось пригадати.

— Вілі Аррато! — голосно промовив Атавхаї. Нік подумав, що маг застосував якесь заклинання, але нічого не відбувалося. Тільки Некромант почав сміятися.

— Я радий, вчителю, що ви мене впізнали. Я так і знав, що за мною пошлють вас, але не думав, що ви зможете мене вистежити. Ну що ж, так навіть краще, — спокійно відповів Некромант.

— Ти ж був слабким магом. Мерця з могили тільки з другої спроби міг заспокоїти. Звідки така сила і вміння? Хоча негідником ти був завжди, — сказав демон.

— Ха-ха-ха… — розсміявся ще більше Некромант. — Ви завжди ставилися до мене, як до порожнього місця.

— Так ти ж таким і був. Але тепер ти став ще й вбивцею. І не тільки бійців охорони короля руками зомбі, але й ні в чому не винного немовляти, для своїх моторошних ритуалів, — парирував Атавхаї.

— Я радий, що ви, вчителю, хоч пізно та своєрідно, але визнали мій талант в Некромантії. Тим приємніше буде вас здивувати та знищити! — викрикнув розлючений маг. — Шкода, що з королем не вдалося, але відправити в пекло кращого Некроманта Тротса теж буде непоганим результатом.

— Ти, як завжди, поспішаєш, Вілі. Як завжди. Все, що міг, ти вже використав. А те, що залишилося, жалюгідне сміття! — грізно відповів демон та покрокував назустріч Некроманту.

— Вовк і Цвях — з Атавхаї. Нік і Третій — зі мною. Обійдемо їх з боку та відволічемо на себе мертвяків, — швидко скомандував Ластерк.

За командою Некроманта, мерці, що залишилися, кинулися їм назустріч. Бійці швидко розділилися і виконали наказ командира. Двоє наздогнали Атавхаї та стали з ним в один ряд, готуючись зустріти мерців. Третій став попереду й повів за собою Ластерка і Ніка трохи лівіше, відволікаючи на себе більшу частину нападників.

Зав’язалися сутички. Цього разу мерці були більш вмілі та майже всі озброєні мечами. Певно, Некромант залишив, як останній резерв, бійців, яких підняв з могил. Троє нападників на групу демона були швидко знищені і над кладовищем пролунав грізний рик Атавхаї.

— Це і все, що ти міг назбирати? Мерзенний вбивця! Тепер стережися! — прогарчав демон.

— Як завжди, ви мене недооцінили, вчителю. Ще один сюрприз! — Некромант вдарив невеликим посохом в центр палаючої пентаграми і вимовив заклинання.

За кілька кроків перед групою демона на землі почало палати коло. Бійці зупинилися. З кола фонтаном бризнула земля і з’явилося щось. Це було щось середнє між людиною та ящіркою. Тіло було цілком людське, голова від якогось ящура з подовженою пащею, начиненою рядами гострих іклів, а ззаду був великий, масивний хвіст, на який ця істота спиралася.

— Ну, як вам подарунок, вчителю? — радісно прокричав Вілі Аррато. — Один з ваших родичів. Що ви тепер скажете?

— Ти ж не мав відгуку в Демонології. Як ти зміг? — дещо розгублено відповів Атавхаї.

— Цвяше, назад. Це бойовий демон. Тобі з ним не впоратися! — крикнув маг офіцеру, який кинувся в атаку.

Але було пізно. В руках чудовиська з’явилися два мечі. Бойовий демон, відштовхнувшись хвостом, як від трампліна, стрибнув назустріч бійцеві і завдав декілька блискавичних удару. Цвях навіть не встиг нічого збагнути, як почав розвалюватися на частини, порубаний умілим ворогом. Пролунав ще один рик Атавхаї і він кинувся назустріч бойовому демону. Той відскочив на кілька кроків назад і зайняв оборонну стійку. Атавхаї підхопив меч загиблого офіцера і атакував. Нік навіть не думав, що маг вміє так добре володіти мечем. Противники почали бойовий танець, завдаючи швидкі удари, ухиляючись, нападаючи, обертаючись навколо один одного.

Ніка відволік шум і крики поруч. Спостерігаючи за демонами, він зовсім забув про битву, яка точилася поруч. Третій і Ластерк з великими труднощами відбивалися від атакуючих мерців. На землі валялося вже кілька порубаних, але залишилися ще п’ятеро скелетів, що наступали на них. Місця навколо було достатньо і нападники обступили бійців з усіх боків. Нік відреагував миттєво. Дві вогняні кулі — і офіцерам стало значно легше. З іншими Нік допомогти поки не міг. Миготіли мечі, руки, тіла, голови і він боявся випадково зачепити своїх. Але, позбувшись небезпеки ззаду, офіцери швидко прикінчили трьох, хоча й самі вже були добряче змучені та поранені.

Всі мимоволі обернулися подивитися на сутичку двох демонів. Бойовий демон був значно менше, ніж Атавхаї, десь розміром із середню людину, але майстерністю бою перевершував мага. На тілі Магістра вже виднілося кілька невеликих ран й було помітно, що він починає програвати. Поруч тінню крутився поранений офіцер на прізвисько Вовк. Він весь час намагався допомогти Атавхаю, але в нього нічого не виходило. Аж надто сильний був супротивник. На одну мить Вовк забарився біля парочки, пропустив швидкий випад бойового демона і, затискаючи рану в плечі, вийшов з бою.

Треба було щось робити. Атавхаї поступово слабшав і в будь-яку хвилину міг бути вбитим. Нік подивився на змучених бійців.

— Треба вбити Некроманта, — сказав він рішуче. — Інакше бойовий демон всіх нас тут покладе. Пішли.

Вони стали клином і почали рухатися до мага. Захисників у нього вже не було. Поруч з ним залишилася тільки молода дівчина. «Ми впораємося», — подумав Нік. Але тут дівчина почала бігти їм назустріч.

— Ні! Кей Ті! Не роби цього! — крикнув їй услід Некромант. Та вона вже його не слухала.

Але що може зробити маленька тендітна дівчина проти трьох бійців, які щойно знищили кілька десятків мерців? Третій вийшов на кілька кроків вперед, щоб зустріти і «заспокоїти» дівчину. Ластерк та Нік зупинилися, щоб з посмішкою поспостерігати за настільки нерівним двобоєм. Те, що відбулося далі, швидко стерло усмішки з їхніх облич. Дівчина не добігла до Третього кілька кроків й стрибнула. У повітрі її тіло почало швидко змінюватися, перетворюючи її у велику рись. Третій навіть не встиг підняти меч, як кігті рисі вп’ялися йому в груди, а щелепи зімкнулися у нього на горлі. «Сліди тварини на місці нападу на короля. Це була не собака, а дівчина-перевертень», — встиг подумати Нік. Інстинктивно він і Ластерк зробили кілька кроків назад. Кей Ті, в тілі рисі, підняла голову та подивилася на них. З іклів рисі на землю повільно падали краплі червоної крові. Вона зробила крок вперед. Ще один… І стрибнула на них.

Час зупинився. Нік, як в сповільненій зйомці, дивився на смерть, що летіла на них. Але тіло в цей час вирішило діяти окремо від нього. Він змахнув рукою й вимовив слова заклинання, від страху вклавши в нього всі сили, що у нього залишалися. В ту ж мить картинка з риссю, що летить на нього, змінилася величезною стіною вогню перед ним. Мозок сам вибрав і активував потрібне в той момент заклинання. Кей Ті ніяк не могла ухилитися. Вона влетіла у вогонь, і тільки рик страху й відчаю долетів до Ніка. Але швидкість та інерція зробили свою справу. Вона пролетіла через вогонь й палаючим факелом приземлилася перед ними. Трохи не долетіла. Ластерк зреагував зі швидкістю добре навченого воїна. Він зробив крок вперед і встромив у тліюче тіло рисі меч. Але вона встигла вдарити. Насаджуючись ще більше на меч, вона встромила зуби в ногу командера. Це було останнє, що вона встигла. Очі згасли і неживе тіло Кей Ті повалилося на землю, насаджене на меч, тягнучи за собою ще раз пораненого Ластерка.

— Командере, я зараз допоможу, — Нік кинувся до пораненого воїна.

— Терпимо. Я сам, — простогнав Ластерк. — Іди за Некромантом. Вбий цього гада.

Нік піднявся та озирнувся на всі боки. Праворуч за декілька десятків метрів тривав бій двох демонів. Атавхаї почав здавати. Він відступав, вже насилу відбиваючись від бойового демона. Ран стало ще більше. Нік подивився на мага. Той посміхнувся і встав в середину пентаграми. Нік зрозумів, що треба поспішати, й кинувся до нього. Некромант встромив посох в землю та почав говорити слова заклинання.

— Ніку, швидше до Некроманта! — почув він крик Атавхаї. — Він хоче магічно втекти. Переміститися. Не дай йому закінчити заклинання.

Нік обернувся на крик й побачив страшний фінал бою двох демонів. Атавхаї відкинув меч, розвів руки в сторони і загарчав. У цей час бойової демон завдав удар. Обидва меча увійшли в тіло Атавхаї. Рик майже перейшов у виття. Цей звук повернув Ніка до дійсності і з подвоєною силою кинув його назустріч Некроманту. Придумувати, що робити, не було часу. Нік просто з розгону стрибнув на Некроманта, що стояв посеред пентаграми. Майже сто кілограмів ваги і швидкість мали знести кого завгодно. Нік навіть встиг здивуватися. Відчуття було таким, ніби він з розгону врізався в дерево. Удар вибив все повітря з легенів. Але все-таки, нехай, і частково, та він домігся свого. Кам’яний Некромант повалився на землю разом з ним. Заклинання обірвалося. Вілі Аррата знову став людиною з крові і плоті. Він спробував піднятися, поки Нік відсапувався від удару. Нік з криком обхопив його ззаду за голову і груди й повалив разом з собою знову на землю. Вони почали кататися по землі. Нік весь час намагався вхопити супротивника рукою за рот або горло, щоб не дати почати читати заклинання переміщення. Час від часу перекочуючись, вони потрапляли на палаючі лінії пентаграми. У Ніка вже вся спина й руки були в опіках. Некромант відчайдушно чинив опір, весь час намагаючись скинути Ніка або хоча б його руки та вимовити заклинання. Лежачи на боці, Нік відчував, як палаюча лінія пентаграми залишає черговий опік на плечі. Утримуючи Некроманта, він судорожно смикався, намагаючись відповзти від вогню.

— Ніку, перевернись! — почув він знайомий рик зовсім поруч.

Різко смикнувшись, він перевалився на спину, утримуючи в обіймах на собі Некроманта. Обпекло спину. Проклятий вогонь. Над ними в останніх променях призахідного сонця нависла величезна фігура Атавхаї. Нік встиг посміхнутися — і тут над ним просвистіла ручища демона з величезними кігтями. Пролунав тріск шкіри, яка розривається, та кісток, які ламаються. А потім різкий біль у лівому плечі і тисячі вогників в очах.

Тіло Некроманта, яке все ще утримував Нік, раптово обм’якло і більше не ворушилося. Він насилу скинув його з себе. Ліве плече горіло вогнем, рука висіла батогом. Нік підняв голову. Поруч на колінах стояв Атавхаї, руками підтримуючи живіт. Крізь пальці текла цівка червоної крові.

— Вибач, Ніку. Я тебе трохи зачепив кігтями, — ледве вимовив демон і почав валитися на бік.

— Атавхаї, тримайся! Я зараз, — Нік спробував різко піднятися, але не зміг. На ногах у нього все ще лежав труп Некроманта, ліва рука не слухалася зовсім, з плеча стікала в рукав кров.

— Є хтось ще живий? — прокричав у темне небо Нік. — Давайте сюди!

— Зараз, Ніку. Зараз, — по голосу це був Вовк.

І дійсно, через кілька хвилин до них підійшов Вовк, один з офіцерів Ластерка. Він був поранений в плече, але хоч і з труднощами, та все ж міг ходити.

— Вовк, ти як? — запитав Нік. Йому вдалося сісти й скинути труп зі своїх ніг.

— Нормально. Що у вас?

— Атавхаї сильно поранений. Судячи з усього, без свідомості. У мене одна рука не слухається і весь в опіках. Ластерк поранений в ногу та плече. Третій мертвий. Ми з тобою одні можемо рухатися. Давай так. Ти дорогу пам’ятаєш в село?

— Пам’ятаю.

— Ти вирушай в село, там стоїть наш візок біля таверни. Розкажеш кучеру, де ми. Знайдіть ще два вози, зберіть людей, заберіть у господаря таверни якомога більше ковдр, подушок, білизни. Треба буде перев’язати всіх хоч якось і швидше сюди. А я спробую допомогти тут пораненим, щоб вас дочекалися.

— Люди не захочуть їхати вночі на кладовище, та й господар не віддасть нічого з таверни.

— Зараз, зараз, — Нік дістав з кишені невеликий мішечок з монетами. Там було мало. Він обмацав Атавхаї, дістав у нього мішечок більше і віддав Вовку. — Грошей не шкодуй. Важливо якомога швидше, щоб ми вирушили в Школу. Там нам допоможуть. А, і ще… Запитай, якщо в селі є маг-цілитель або знахар якийсь, то прихопи з собою. Але надто довго не затримуйся. Інакше ми всі тут і залишимося. Води привези. Пити хочеться та й рани промити треба. Давай тільки швидше. Через півгодини зовсім темно стане, ти не знайдеш дорогу.

Вовк, підтримуючи здоровою рукою поранену, пішов у село за допомогою. «Треба хоч трохи зупинити кров та допомогти пораненим», — подумав Нік. Виявилося, щось робити однією рукою дуже не просто. Насилу відірвавши край сорочки, він заштовхав її в рукав, трохи затиснувши рану. Щоб закріпити поранену руку, довелося зняти ремінь зі штанів і притягнути їм руку до тіла. Коли рука була зафіксована, біль трохи вщух. Дуже хотілося пити й вимити руки, які були всі в крові. І в своїй, і в крові Некроманта. Але води в речах Вілі Аррата не виявилося. Зате він знайшов ніж та прихопив його з собою.

Потрібно було щось робити з пораненими. Почати він вирішив з Атавхаї. Демон був без свідомості, але дихав. Важко, хрипко, уривчасто, але дихав. Він сів поруч з величезною рогатою головою демона та почав трясти її, наскільки міг однією рукою. Нічого не допомагало.

— Ну, давай! Відкрий очі! Велика червона нянька! — кричав Нік і бив демона по щоці. Рука боліла й перетворилася на один суцільний синець. Але це дало ефект. Голова Атавхаї сіпнулася, він застогнав та розплющив очі.

— Живий. Молодець. Здорове ти чудовисько! — мало не плакав від радості Нік. Він обійняв шию велетня. — Не здумай знову закривати очі. Я вже руку не відчуваю, тому наступного разу візьму камінь.

— Боляче. Дуже боляче. Чому темно? — ледве вимовив Атавхаї.

— Тому що ніч настала, а сил палити вогнище у мене немає, — сказав Нік і відпустив шию пораненого друга. — Ти мені скажи, навіщо ти перестав битися зі своїм родичем і дав йому себе заколоти?

— Я б все одно програв. А так він був впевнений у перемозі, втратив увагу і я зміг до нього дотягнутися та скрутити йому шию, — спробував посміхнутися демон. Але губи ледь здригнулися, а з куточків потекла кров.

— Все, мовчи. Дірявий. Нам треба дотягнути і допомоги дочекатися. Я зараз спробую закрити тобі рани чимось чистішим, ніж твої руки, і якось перев’язати. Правда, не знаю, як це зробити однією рукою.

Демон спробував щось запитати, але не зміг. На губах з’явилася тільки червона піна.

— Мовчи. Якщо ти про руку, то фіг з нею. Доберемося до Школи, там Целмаліт заштопає.

Нік відірвав ще шматок своєї сорочки, але зрозумів, що цього буде мало. Він відкинув плащ демона та ножем відрізав шматок сорочки Атавхаї. Треба було знайти, чим би перев’язати цю величезну гору. Погляд впав на плащ мертвого Некроманта. Нік не став возитися із зав’яз-ками, а просто зрізав плащ та приготувався допомогти пораненому. Він прибрав руки демона від ран, розрізав одяг, приклав до ран чисті шматки сорочок й насилу перев’язав.

— Слухай, я ось що подумав, — сказав Нік, закінчивши з перев’язкою. — Треба дати знати Целмаліт про наш стан. Нехай вона виїде нам на зустріч. А то боюся, що від такої втрати крові не всі ми зможемо доїхати до лазарету в Школі. Ти ж можеш викликати Скадела, своє чортеня? Не говори, просто кивни або кліпни. Прекрасно. Що для цього треба?

— Намалюй пентаграму і коло в ній, — прошепотів демон.

Нік взяв ніж і почав креслити перевернуту пентаграму на піску. Через темряву та суцільний біль вона вийшла дуже крива. Намалювавши коло всередині, він повернувся до Атавхаї.

— Ну, щось намалював. Що далі?

— Зараз, — насилу вимовив демон. — Заклинання.

Нік думав, що йому треба вимовити якесь заклинання, але Магістр сам почав через біль шепотіти слова.

— Треба підпалити пентаграму. Просто створи на кінці вогонь.

— Зрозумів. Мовчи, — Нік вимовив заклинання вихідного вогню та вклав у нього ті пару крапель сили, що залишилося. Цього виявилося достатньо. Невеликий вогник спалахнув біля основи пентаграми і побіг по її променях, ніби вони були заповнені бензином.

— Що далі?

— Медальйон на шиї. Поклади в центр, — підказав Атавхаї.

Нік відшукав на шиї демона ланцюжок, на якому висів круглий золотий медальйон з вибитим малюнком всередині.

— Вибач, я не зможу підняти твою голову, щоб зняти ланцюжок, — сказав Нік і зірвав з силою медальйон, розірвавши тонкий золотий ланцюжок.

Він поклав його в коло всередині пентаграми. Атавхаї вимовив кілька слів заклинання і всередині кола спочатку з’явилося світло, а потім і саме чортеня Скадел. Він злякано озирався в колі вогню, не розуміючи, що з ним сталося.

— Скаделе, це я, Нік, — привернув він уваги чортеня. — Ти мене чуєш? Потрібна твоя допомога.

— Чую, чую, — відповів чорт. — А де Атавхаї?

— Він поруч зі мною. Він сильно поранений, — за спиною Ніка почувся стогін. Атавхаї хотів щось сказати чортеняті, але не зміг.

— Господарю, що з тобою? — заволав Скадел і почав підстрибувати в центрі кола, намагаючись побачити демона.

— Припини стрибати. Заспокойся і вислухай мене! — гримнув на нього Нік. — Від тебе зараз залежить, доберемося ми до Школи чи ні. Знайдеш Багукхана і Магістра Целмаліт. Передай їм, що був бій з Некромантом. Двоє офіцерів загинули. Всі інші, включаючи Атавхаї і мене, поранені. Демон поранений сильно. Нам дуже потрібна їхня допомога. Нехай якнайшвидше виїжджають нам назустріч. Ми, я дуже сподіваюся, будемо їхати в Школу по дорозі, яка веде в столицю із замка барона Меза. Ми зараз в селі Лісовий Кут. Ти все зрозумів?

— Зрозумів. Господарю, ти як? Прошу, не вмирай. Я все зроблю, — мало не плачучи пропищало чортеня і зникло у спалаху світла.

— Ну, тепер принаймні вони знають, де нас шукати, — втомлено промовив Нік. Напруга такого довгого дня, рани і втрата крові давали про себе знати. — Ти як, Атавхаї? Не відповідай. Просто рикни, щоб я знав, що ти при свідомості. Ось і добре. І не думай мені відключитися. Я зараз піду подивлюся, як там інші поранені, і повернуся. А ти періодично рикай, щоб я чув.

Він оглянув пораненого офіцера Ворона. Але у того були перебиті ноги. Зовнішніх ран не було, і допомогти йому Нік нічим не міг. Накласти шини однією рукою він навіть не намагався. З Ластерком довелося повозитися довше. Перебинтував розірвану іклами ногу, перебиту руку зафіксував, щоб зменшити біль, рана на голові хоч і лякала, але вже не кровоточила. Ось тільки мертвим допомога вже була не потрібна. З останніх сил він повернувся до Атавхаї, сів поруч, почув тихий рик, посміхнувся, закрив очі та став чекати.

Минуло десь з півгодини і він почув шум, що наближався. Відкривати очі не хотілося. Біль у плечі трохи вщух, турбували тільки опіки. Він знав, якщо почне рухатися, біль знову повернеться. За спиною заворушився демон, видаючи тихі стогони. Голоси наближалися. Тепер він уже бачив світло від смолоскипів і чув стукіт копит по піщаній доріжці. Жителі села голосно обговорювали побачене. І дійсно, таке справляло враження. Купи кісток, поранені й убиті офіцери, і це вони ще не дісталися до демонів. Не дивлячись на заперечення місцевих, кучер загнав візок прямо до місця бою. Він розумів, що дотягнути величезного демона до воріт, та ще в темряві, буде нереально.

Підійшли люди. У неяскравому світлі смолоскипів Нік побачив візника, Вовка і ще декілька людей.

— Хто тут головний? — запитав Нік.

— Це голова села, — відповів Вовк й виштовхав наперед невисокого товстуна.

— Як вас звати?

— Коліман, — тремтячим голосом відповів переляканий староста.

— Ось що, Колімане. Ми тут за наказом короля Фенстела. Ви тільки що пройшли повз пораненого командера Ластерка. Поруч зі мною важко поранений Магістр Атавхаї. Є в селі знахар або маг-цілитель?

— Пане. Мага немає у нас. Знахар є місцевий, — відповів голова і за рукав витягнув худого старого.

— Добре. Хоч щось. Знахарю, є у вас хоч щось, щоб біль зняти? Нам треба доїхати до магічної Школи в столиці. Там нами займуться маги.

— Є настоянка. Сильно не допоможе, але трохи біль заспокоїть, — відповів старий та простягнув глечик з настоянкою.

— Добре, — Нік взяв глечик, відпив трохи й повернув. — Знахарю, дай напитися зілля пораненим. Колімане, треба у вози постелити щось на підлогу м’яке і розмістити там поранених. Мене, Магістра Атавхаї та командера Ластерка у великий фургон. Вовка та Сотника в той, що поменше. І що особливо важливо, в третій фургон потрібно зібрати трупи, й відразу за нами відправити до столиці для Магістра Дорінга і принца Тана. Вони оплатять всі ваші витрати. Та й коней офіцерів не забудьте. Все зрозуміло? Вовк, ти як себе почуваєш? Терпимо. Добре. Я попрошу тебе, простеж щоб вони зібрали всі трупи. Некроманта, демона, перевертня, ну й Цвяха з Третім. І всі речі Некроманта нехай теж туди складуть. Це дуже важливо.

Всі кинулися виконувати команди Ніка. Мабуть, в зіллі Знахаря було щось заспокійливе, бо Нік насилу боровся з бажанням заснути. Атавхаї і Ластерка поклали на дно фургона, Нік забрався в нього останнім. Місця особливо не було, тому йому довелося сидіти, притулившись до демона. Це було навіть на краще. Лежати він все одно не зміг би через обпалену спину. Решту чекати не стали. Візник, розуміючи стан пасажирів особливо не гнав, щоб не добити їх остаточно.

— Атавхаї, ти пам’ятаєш, що я тобі сказав? Періодично рикай, щоб я знав, що ти все ще з нами, — розштовхав демона Нік.

Маг спробував щось сказати чи рикнути у відповідь, але в нього не вийшло. Чулося тільки якесь булькотіння.

— Ну, хочеш булькати, так булькай. Головне частіше і щоб я чув, — сказав Нік і вони з Ластерком не змогли стримати сміх. Кривлячись від болю, вони сміялися. Навіть тіло демона трусилося від беззвучного сміху, періодично перериваючись стогонами.

Їхали повільно, дорога здавалася нескінченною. Нік час від часу випадав, чи то втрачав свідомість, чи то засинав. Щоразу прокидаючись, він штовхав демона, щоб переконатися, що той живий і при свідомості. Атавхаї відповідав глухим стогоном або риком. Вони не знали, де знаходяться та як довго їдуть.

Раптово заіржали коні і віз зупинився. Ластерк вилаявся від болю, а Нік за звичкою штовхнув ліктем демона, за що отримав грізний рик у відповідь. Двері воза відчинилися і на них вилилося яскраве світло від факела. Очі звикли до темряви й нічого не змогли розглядіти, крім яскравої плями. Хтось відсунув факел убік і Нік побачив суворе обличчя Магістра Целмаліт.

— Атавхаї, Ніку, Ластерку! Ну, молодці. Герої, теж мені, — не втрималася, щоб їх не насварити Целмаліт. — Швидко сказали мені, що трапилося.

— Доброї ночі, Магістре, — вирішив віддуватися за всіх Нік. Він знав, що злість Целмаліт удавана. Вона дуже за них переживала. — Коротенько ситуація наступна. Найтяжчий Атавхаї. У нього сильні два поранення в живіт, ну і дрібниці ще. Говорити він не може. Я його перемотав як міг, але йому зовсім погано. У Ластерка, судячи з усього, перебита рука, велика кусано-рвана рана ноги і пару поверхневих ран. У мене дурниця. Атавхаї розірвав мені плече. Випадково. Руки та спина в опіках. В принципі терпимо, але крові багато втратив. За нами їде ще візок з двома іншими пораненими, але там рани не такі сильні, думаю, що вони дотягнуть без проблем до лазарету.

— О, Боги! Ви що, один одного загризти чи повбивати вирішили? — спробувала невдало розрядити напругу Целмаліт. — Амалі, давай знеболюючі та кровоспинні настоянки. Швидше!

Целмаліт почала швидко роздавати вказівки помічникам. Ластерка перенесли в інший візок, напоїли знеболюючим, змастили рану на нозі і перебинтували.

— Ніку, ти також вирушай у віз до Ластерка. Тобою зараз займеться Амалі. А я вже в Школі продовжу. Тепер мені треба серйозно попрацювати над цим червоним малюком, — грізно сказала Целмаліт.

— Ну, тримайся, друже, — Нік поплескав демона по плечу. — І не думай мені навіть булькати. Не ганьби мене.

Атавхаї почав судорожно сіпатися, намагаючись стримати сміх та стогін одночасно.

— Марш звідси! Ти що, його добити хочеш? — гримнула Магістр і виштовхала Ніка з фургона.

У другому фургоні він відразу потрапив у руки Амалі — старшої учениці і помічниці Магістра Целмаліт. Вона саме закінчила процедури з Ластерком й взялася за Ніка.

Зняти одяг виявилося не так легко. Він весь просяк кров’ю і зрісся зі шкірою в місцях опіків. Рани, що вже трохи заспокоїлися, з новою силою нагадали про себе. Відчуття було таке, що з нього знімають не одяг, а шкіру. Кожен найменший рух віддавав гострим болем у пораненому плечі. Вже до кінця цієї болісної процедури стало трохи легше, коли почало діяти зілля, що знімає біль. Весь біль воно не зняло, але хоч притупило, це дало можливість Амелі остаточно зрізати весь обгорілий одяг з Ніка. Створивши невелику магічну кульку, що світилася, учениця почала водити нею навколо рани на плечі. Біль ставав меншим. В результаті плече заніміло зовсім і він перестав його відчувати. Потім вона зайнялася опіками. Промивши їх якимось розчином, Амалі змастила їх маззю та закрила чистою тканиною. Покликавши помічника, вона акуратно перев’язала всього Ніка, зробивши з нього нерухому мумію.

— Ось вже вдруге я був перед вам голий, — пожартував Нік, коли процедура була закінчена. — Мені вже починає подобатися.

— Що за дурість ви говорите, Ніку? — спалахнула дівчина. Я цілитель і для мене будь-яке тіло — це місце для застосування моїх знань та умінь.

— А до свого чоловіка ви теж так само будете ставитися? — не вгамовувався Нік. Біль майже вщухла повністю і бажання пожартувати над кимось знову вилізло на перший план.

— Припиніть негайно! — грізно зупинила його Амалі.

Важкий день та снодійне в настоянці почало перемагати Ніка, і як йому не хотілося, він не міг продовжувати знущатися над бідною дівчиною. Очі налилися свинцем, мозок перестав міркувати й такий довгоочікуваний сон вимкнув свідомість.

Гуркіт грому. Тиша. Знову грім, але якийсь довгий і дивний. Думки, що це могло бути, поки не народжувалися. Чомусь голова відмовлялася думати. Білий лист. Треба відкрити очі. Ось перша думка. Вже щось. Повіки важкі, підніматися не хочуть. Знову незрозумілий грім, хоча він відчуває, що лежить у ліжку в приміщенні. Звідки тоді звук? Невже поруч відкрите вікно? Треба подивитися. Ще одне зусилля. Очі відкрилися. Біла стеля. Ще грім. Довгий. Переходить чомусь у виття. Треба дізнатися, що за звуки. Вони вже добряче набридли й дратують. Звук ліворуч, треба повернутися вліво. Голово, включайся і подавай команди тілу. Сіпнувся. Перевалився. Боляче. Болить плече. Терпимо. Смішно. Губи насилу, але розпливлися в усмішці, сміятися сил не було. Зате почали пробігати думки та спогади. Неймовірно довгий і важкий день. Бій з мерцями і божевільним магом. Поранення Атавхаї. Опіки. Біль. Розірване плече. Темно. Красиве обличчя Амалі. Темрява. Грім. Губи беззвучно сміються. Це не грім. Це величезний демон хропе уві сні. Значить, живий, значить, Целмаліт встигла й змогла. Але як же дратує це хропіння. Треба щось з цим робити. Голово, ну дай команди щось йому сказати. Не виходить. Плече болить. Перевалився назад на спину. Легше.

— А-а-а-а-а-а-а-а-а… — зміг прокричати Нік.

Грюкнули двері і хтось зайшов. Почули. Підходить.

Нахиляється. Красиво.

— Як ви себе почуваєте, Ніку? — запитала Амалі.

Він спробував щось відповісти, але нічого не вийшло. З рота виривався тільки хрип.

— Почекайте. Ось випийте відвар з трав та ягід. Вам стане легше, — піднесла вона кухоль до губ.

Як же, виявляється, хотілося пити. Гірко й несмачно. Але хоч рідке. Зілля подіяло швидко. Стало легше міркувати і рухатися.

— Можна заглушити цю страшенну громовицю, що валяється поряд? — попросив Нік, поглядом вказуючи на Атавхаї.

— Я не знаю, як це зробити, — чесно зізналася дівчина і почервоніла.

— Зате я знаю. Допоможіть мені, — він перекинувся на бік, намацав рукою під ліжком кросівок й насилу кинув його в демона.

— Що ви робите? — обурилася Амалі таким його вчинком. — Це ж професор Атавхаї. Він важко поранений. Як ви можете?

— Але ж подіяло, — посміхнувся Нік, насолоджуючись тишею. — Як довго ми вже тут та як стан Атавхаї і Ластерка?

— З офіцером Ластерком все більш-менш добре. Йому провели сеанс лікування рани на нозі. А перебитою рукою займуться трохи пізніше. Професора Атавхаї лікувала сама Магістр Целмаліт на дорозі, в дорозі і тут. Всі сили витратила. Зараз відпочиває. Небезпека його життю минула. Думаю, що тепер він швидко видужає. У демонів загоєння ран йде значно швидше, ніж у людей.

— А що з моїм плечем та опіками? Я, як і раніше, не відчуваю руки.

— Я зупинила кров, відновила судини. Магістр Целмаліт сказала поки дати вам відпочити. Ви втратили дуже багато крові. А далі вона сама займеться відновленням зв’язок і тканин, щоб ви могли нормально користуватися рукою. Опіки ми почистили й змастили маззю.

— Спасибі вам, Амелі, за все, що ви для мене зробили. Тепер я ваш боржник.

— Ви знову говорите дурниці. Це мій обов’язок і цього мене вчили тут в Школі. І взагалі, вам варто спокійно лежати та не витрачати сили. Ось, випийте заспокійливої настоянки. Вона й сил вам додасть, й трохи поспите ще.

— Добре. Як скажете, — сил дійсно не було, і він покірно випив ліки.

Наступного разу Нік знову прокинувся від шуму. Хтось наполегливо намагався потрапити в кімнату, а його не пускали.

— Мені треба з ними терміново поговорити, — почув Нік. Голос здався знайомим. Але голова ще не зовсім прокинулася і він не міг зрозуміти, чий він.

— До них не можна. Вони ще сплять, — дзвінкий дівочий. Напевно, одна зі студенток кафедри Цілительства поставлена за ними спостерігати.

— Та вони вже добу сплять. Це терміново, — Нік згадав. Це був Хранитель. Що знадобилося від них Багукхану, він не знав. — Ти давай поклич Магістра Целмаліт. А я поки подивлюся, як вони там.

Почулися кроки учениці, що побігла виконувати прохання, а Хранитель тим часом відкрив двері й заглянув в палату.

— Заходь, Багукхане. Я вже не сплю, — сказав Нік. — Та й нашого червоного вже теж, напевно, треба будити.

— Ну, от і добре. А то ці лікарі гірше вояк. А справа термінова.

Нік обережно піднявся з ліжка й підійшов до сплячого демона. Як його змогли занести в палату і скільки чоловік це робили, було загадкою. Але, щоб розмістити його, довелося скласти до купи два ліжка, та й ті жалібно скрипіли й прогинались під його вагою. Нік підібрав свій кросівок, яким запустив в Атавхаї минулого разу, щоб припинити жахливу симфонію хропіння.

— Атавхаї, давай прокидайся, — Нік спробував обережно розбудити демона. Трусити або штовхати сильно не хотів, щоб не нашкодити свіжим ранам.

З третьої спроби з’явився перший результат. Атавхаї відкрив одне око і загарчав. Учень відійшов подалі, щоб не потрапити під сонну й важку руку демона.

— Нічого тут гарчати. Давай прокидайся. У нас гості — не залишав спроб підняти друга Нік.

— Де я? І чому в мене все болить? — поступово прокидався Атавхаї.

— Ми в лазареті Школи. А болить, бо ти дав своєму дружку порізати себе трохи.

— Так, пам’ятаю. Значить, все-таки Целмаліт встигла. Це добре, — демон трохи підвівся. Скривився від болю і почав оглядатися по сторонах. А помітивши Багукхана, не втримався, щоб не пожартувати. — А ти чого тут, мій вічно молодий старигане?

Хранитель зібрався відповісти тим самим, але тут відчинилися двері і в палату вбігла незадоволена Магістр Целмаліт.

— Хранителю, що ви тут робите? Цим двом потрібен спокій та відпочинок. Їх ще довго доведеться лікувати.

— Заспокойся, Целмаліт. На мою думку, ніяка смертельна небезпека їм не загрожує. Мені ж треба терміново з ними поговорити. А ти ще встигнеш їх підлатати. Я ж не забираю їх у тебе.

— Та я майже здоровий, — спробував встати демон, але, вхопившись за живіт, впав назад на ліжко.

— Я впевнена, що через дрібниці ви б сюди не прийшли, — змирилася цілителька. — Тільки недовго. Мені треба буде їх зараз оглянути й почати лікування. А ви двоє випийте ліки, що стоять біля ваших ліжок, і лежати мені тихо. Якщо помічу зайві рухи або кровотечі, зроблю ваше лікування максимально болючим та довгим.

— А ми що? Ми нічого. Будемо гарними хлопчиками, — пообіцяв за двох учень.

Коли Целмаліт вийшла, а Нік і Атавхаї випили приготовані ліки, Хранитель всівся на стілець між їхніми ліжками та почав розпитувати.

— Давайте розказуйте, що сталося? І бажано детальніше. А то щось мені ця вся історія дуже не подобається.

— Нехай Нік розповість. Він базікати майстер, а то мені дійсно поки важко говорити. Якщо щось забуде, я додам.

— Поїхали ми, значить, вранці на місце нападу на короля. Атавхаї взяв з нами Магістра Весела. Оглянули місце. Там було три зомбі та з десяток мерців. Знайшли місце, де стояв Некромант. Там була пентаграма. Весел нічого не зміг виявити про мага, тому що той застосував кільце з нейтральною силою. Добре, що місцевий лісничий впізнав одного з зомбі і вказав нам село. В таверні господар розповів про чоловіка, дуже схожого на мага, і дівчину. А ще про бійку в трактирі, де були зарізані троє, які й були потім ініційовані як зомбі. Весел відчув застосування магії впливу.

— Дивно, — перебив Ніка Хранитель. — Некромант і магія впливу. Не пригадаю, щоб таке зустрічав.

— Я теж про це запитав у Весела. Він каже, що, можливо, знову застосовувався магічний предмет, наповнений силою та з вкладеним заклинанням впливу. Далі ми вирушили на місцевий цвинтар. Там власне й були підняті мерці. На місці магічного обряду Весел зміг відчути образ або слід Некроманта і передав його Атавхаю. Там під час обряду були принесені людські жертви. Була вбита дитина. Атавхаї зміг визначити напрямок, і ми з офіцерами командера Ластерка помчали по сліду. Через те що професору довелося ще раз використати пошукові заклинання, Некромант нас засік та приготував «приємну» зустріч. З трьома десятками мерців ми впоралися. Не без втрат, але більш-менш. Так цей гад викликав бойового демона. А потім на нас ще напала супутниця Некроманта. Вона виявилася перевертнем-риссю. Наш великий червоний друг дав бойовому демону себе потикати мечами. А в цей час Некромант зібрався покинути нас через портал, але мені вдалося йому трохи перешкодити, а доблесний Атавхаї перерізав йому горлянку, ну і моє плече заодне. Ну так, щоб не нудно було одному лежати в лазареті. У результаті завдання виконали, але двоє загиблих і п’ятеро поранених. Так собі підсумок. Ну а далі нецікаво.

— Це був мій учень. Вілі Аррато, — продовжив розповідь Атавхаї.

— Та це я вже знаю. Я був у палаці вранці. Дорінг мені всі мізки виїв. Не знаю, для чого, але він хоче представити справу так, що це Вільні, до яких належав Вілі Аррато, влаштували замах. Знову копає під Главу магічного Дому.

— Дурниці все це. Він прекрасно знає, що Нуфо відданий королю, — відмахнувся від такої версії Атавхаї. — Мене знаєш, що турбує? Я ж пам’ятаю цього Вілі. Дуже посередній учень був. Правда, з гонором, якимись дурними амбіціями. Але сили було мало, таланту мало, вміння й навичок мало. А тут, дивись, ще й магія впливу. Як? Багато мерців підняв, зомбі зробив, відправив їх у бій. Звідки сили стільки? І що для мене дивно, викликав бойового демона. Я ж точно пам’ятаю, що у нього не було здібностей в Демонології. Як він міг це зробити? І в кінці — відкриття порталу. Ну, я ще можу зрозуміти десь підучився Некромантії, ну нехай за стільки років розвинув у собі сили. Але як так легко далися чужі для нього заклинання? Поясни мені, дурневі, як це можливо?

— Так, цікава і незвичайна загадка. Можу поки тобі одне сказати. Хтось дав йому ці здібності. Як? Я не знаю. Є у мене одна підозра, але вона дуже неймовірна.

— Багукхане. Нам треба забрати труп Некроманта і дослідити його.

— Так, я знаю. Я намагався вранці це зробити. Але Дорінг чомусь вперся й не хоче віддавати тіло. Він навіть вже призначив на завтра прилюдно церемонію спалення. Хоче, щоб люди побачили Некроманта, демона, перевертня, почали боятися й ненавидіти Вільних, ну і славити улюбленого короля-захисника і вірного Дорінга-рятівника. Не подобається мені це все.

— Значить, нам треба тіло терміново добути. Будь-якою ціною, — задумався демон. — Я ось що подумав. А давай налякаємо Дорінга. Він же боягуз ще той. Повертайся в замок і скажи Дорінгу, королю й принцу Тану, що поговорив зі мною. І я, як найсильніший Некромант в державі, підозрюю, що тіло Некроманта захищено страшними заклинаннями, і коли його знищити, то буде якась велика біда. Ну там вибух або мор, або хвороби. Придумай щось страшніше. Але я, як надійний захист і опора короля, огляну труп, зніму всі захисні заклинання, а завтра ввечері він зможе спокійно спалити труп, на радість натовпу і на догоду своїм мерзенним планам.

— Гарна ідея. Думаю, Дорінг перший побіжить віддавати нам труп. Все, я поїхав у замок, а ти поки підготуй все для магічних обрядів. Знаю я один давній. Важкий дуже. Ну, раз треба… Все, я пішов.

Відпочити не вдалося. Целмаліт оглянула їх і навіть провела невеликі сеанси лікування. Нік посміхався, дивлячись на ці процедури, порівнюючи їх з важкими операція на Землі в таких випадках. А тут лежиш собі спокійно, а цілитель створив блакитне світіння в долонях і водить ним туди-сюди поверх рани, примовляючи різні заклинання. Це раніше таке йому могло здатися грою або легкою дитячою забавкою. А зараз Нік вже знав, скільки сил життєвих та магічних йде на лікування магічним способом та як довго і важко відновлюються маги-цілителі після таких сеансів. Залишившись задоволеною процесом загоєння, Целмаліт змусила їх знову випити гірких настоянок й відправилася в іншу палату лікувати поранених офіцерів, яких привезли разом з Ніком і Атавхаї.

Зате дозволили їх провідати відвідувачам. До Атавхаї одразу прибігло його ручне чортеня Скадел, а ось Ніка провідала Квіта. Звичайно, офіційно просто прийшов викладач-куратор, але Ніку було приємно бачити хвилювання в очах Квіти. Довго їм поговорити не дали, але й ця коротка зустріч порадувала його.

Атавхаї викликав до себе Касталатуса та наказав йому підготувати все необхідне для магічних обрядів. Бідний переляканий учень вже дві години сидів під дверима з декількома сумками, забитими всілякими страшними магічними матеріалами для досить небезпечних заклинань Некромантії.

У коридорі почувся шум, крики й знайомий голос Багукхана. Знову він лаявся з Целмаліт.

— Ви що, подуріли всі? Труп в лікарню?! Я не дозволю! — донеслося до Ніка.

— Це дуже потрібно. Це вкрай важливо, — виправдовувався Хранитель.

Відчинилися двері. Спочатку влетіла магістр Целмаліт, закриваючи собою прохід. За нею наступаючи й вдавлюючи її в палату, рухався Хранитель.

— Зрозумій, Целмаліт. Мені треба з Атавхаї провести кілька магічних обрядів. Це дуже важливо і не можна зволікати, — спокійно пояснював Багукхан.

— Мало вам трупа, так ще й обряди. Та ви точно здуріли. Це ж лікарня. Тут лежать хворі. Тут має бути все чисто, — майже кричала Целмаліт.

— Ну, ти ж не відпустиш Атавхаї і Ніка на кафедру, щоб там провести обряд. Вони встати не можуть. Куди їм ще йти?

— Невже це не може потерпіти до завтра? Може, вдень їм буде трохи краще, і ви проведете це хоча б у дворі, а не тут. У мене тут хворі, поранені, персонал, учні. А раптом хтось постраждає? — не здавалася Целмаліт.

— Так, все! — грізно заревів Хранитель. — Досить. Цить. Буде, як я сказав. Я не від веселощів або від великого бажання це роблю в тебе в палаті. Будеш заважати — всіх змушу стояти стовпами. Ти ж знаєш, я легко це зроблю. Ніхто не постраждає. А бруд приберуть твої підлеглі. Не помруть від зайвої роботи. Давайте заносьте. Чого стали?

Двоє здорових мужиків занесли в палату носилки, на яких лежав накритий труп Некроманта. Хранитель вигнав з палати всіх, крім Атавхаї, Ніка і Касталатуса. Було чутно, як Целмаліт виганяє весь персонал подалі, на безпечну відстань.

— Ну що, почнемо? — скерував Хранитель. — Ти, Касталатусе, малюй велике коло, всередині нього — коло менше, а всередині меншого — пентаграму. Дивись акуратно, рівно та правильно. І за розміром так, щоб в центр пентаграми ми змогли покласти труп.

Касталатус кинувся виконувати наказ Хранителя. Уроки у Атавхаї не пройшли даремно. Швидко за допомогою пристосувань він намалював на підлозі рівне велике коло, потім коло менше й пентаграму. Багукхан критично оглянув роботу учня, взяв крейду та намалював якісь знаки по сторонах світу в проміжку між більшим і меншим колами.

— Атавхаї, далі ти. Скажеш Касталатусу, що треба писати і які елементи встановлювати в точках пентаграми. Ти повинен розірвати зв’язок між Вілі Аррато і темним світом, який створюють при первинній ініціації. Зможеш?

— Зможу, — відповів демон та почав диктувати Касталатусу, які символи писати і які елементи куди ставити.

Як і при ініціації, це були кістки, кров, череп та інше, але розміщувалося в інших точках. Коли учень закінчив, Магістр, підвівшись на ліжку, ретельно все перевірив. Переконавшись, що все правильно, він кивнув Хранителю. Той разом з Касталатусом обережно, щоб не порушити лінії та предмети, внесли і проклали труп Некроманта в центр пентаграми. Багукхан зняв з себе кілька магічних предметів та поклав на ті символи, які намалював сам. Це був кулон незвичайної форми, два кільця і магічна палиця, з якою Хранитель ніколи не розлучався.

Касталатуса найбезцеремоннішим способом вигнали з палати. Обидва маги ще раз все перевірили й почали ритуал. Атавхаї вимовив заклинання і промені пентаграми стали горіти вогнем. Слідом два заклинання виголосив Хранитель. Засвітилися два кола. Одне стало темним, а друге срібним. Далі знову настала черга демона. Заклинання сипалися одне за одним. Спалахували по черзі встановлені в пентаграмі предмети. Спочатку вони горіли чорним полум’ям, але в міру того, як заклинання виголошувалися, колір змінювався спочатку на червоний, а потім на срібний. Коли всі елементи стали однаково срібними, Атавхаї виголосив останнє заклинання й виконав в повітрі магічний жест. Тіло мертвого Некроманта сіпнулося, в повітрі виразно почувся звук нитки, що розривається, і тіло обм’якло. Атавхаї подивився на Багукхана, даючи зрозуміти, що свою частину закінчив.

Хранитель підійшов ближче до пентаграми і почав читати заклинання. Нік ніколи раніше не чув таких заклинань. Зазвичай вони складалися з одного або декількох слів, вимовлялися чітко. Навіть якщо треба було вимовляти кілька заклинань, то між ними робилася пауза, ніби розділяючи їх. Цього разу Хранитель вимовляв одне за одним слова довгого заклинання. Не зупиняючись, не роблячи паузи, а тільки прискорюючись та вкладаючи все більше й більше сили. Незабаром вже громом розносилися по палаті слова мага. У цей час з тілом творилося незвичне. Воно ніби намагалося відірватися від підлоги та злетіти, але щось не давало йому це зробити. Дві сили рвали тіло. Одна тягла вгору, інша — вниз. Тіло вигнулося дугою і здавалося, що ось-ось зламається, розвалиться на дві частини. Голос Хранителя ставав все сильніше й сильніше. Ніку стало страшно. Було відчуття чогось неймовірно великого, сильного, стародавнього. І тут воно сталося. З тіла вийшло щось та зависло над ним. Тіло Некроманта сіпнулося останній раз і впало на підлогу. Голос Хранителя обірвався й настала неймовірна тиша. Тіло так і лежало на підлозі, а на невеликій відстані над ним висіла чорна зірка.

— Цього я й боявся, — стомлено сказав Хранитель і сів просто на підлогу.

— Що це? — запитав Атавхаї, вражений побаченим.

— Ну, ти сам бачиш. Чорна зірка.

— Ну зірка, і що? Ти можеш нормально пояснити.

— Ти щось чув про війну «Чорної зірки»?

— Так, небагато. Але це було дуже давно. Ніхто вже нічого й не пам’ятає.

— Так, це було більше п’ятисот років тому. На Франі з’явився напівбог, який міг давати людям ось такі чорні зірки. Це не так просто. Це був страшний ритуал, обов’язково з людськими жертвами. Людина, яка отримувала від Господаря чорну зірку, ставала його рабом. Але не простим. Він отримував силу і якості. Якості тих людей, яких приносили в жертву при ритуалі. Тому жертв обирали дуже ретельно. Так ось, володар Чорної Зірки не тільки отримував все краще від жертви, але і його якості посилювалися багаторазово. А це зазвичай були гординя, жадібність, сила, помста, жорстокість. Таким чином Господар створив загін вірних рабів, які, завдяки посиленим якостям власним та жертв, стали вождями, королями, імператорами й зібрали для Господаря величезні армії. Ось ці армії і прийшли підкорювати Тротс та сусідні держави. Була кривава війна. Загинули мільйони людей. І тільки завдяки древнім магам, древнім народам і невеликому втручанню Богів вдалося перемогти у цій війні. Але дуже страшною ціною. Напівбог був убитий. Ну як убитий… Змогли знищити тільки його тілесну оболонку, а його самого забрали Боги і мали вбити. Ну, суть не в цьому. Господар точно так само, як і простих людей, наділяв Чорної Зіркою і магів. І виходили дуже сильні маги. Причому в якості жертв для ритуалу вибиралися інші маги. Тоді маг-володар Чорної Зірки отримував магічні таланти своїх жертв. Ніби забирав собі їх Зерна. Так з простих середніх магів створювалися видатні маги, які мали таланти у багатьох видах магії. Коли ви мені розповіли про цього Некроманта і про те, що у нього з’явилися здібності, яких не було раніше, я й згадав про Чорну Зірку. І ось ви самі бачите. Найстрашніше підтвердилося.

— Але ж цього напівбога, який був Господарем, вбили Боги, як ти сам сказав, — запитав Атавхаї. — Як у Вілі Аррато могла з’явитися ця Зірка?

— Цього я не знаю. Але боюся, що якщо в одного вона з’явилася, то може з’явитися або вже з’явилася і в інших. А це, повірте, проблема страшніша за можливий напад Темних. Так що у нас з вами з’явилася нова загадка, яку треба вирішити якомога швидше.

— Багукхане, але може все не так страшно? Може, цей Вілі знайшов десь записи з ритуалом і зміг його провести? З ним ми ж впоралися.

— Я не чув, щоб простий смертний міг провести цей ритуал. Адже хтось йому дав можливість викликати бойового демона. І кудись повинен був привести портал, через який він збирався втекти.

— Вмієш ти заспокоїти, — огризнувся Атавхаї. — Будемо тепер ще й цю проблему вирішувати. Але…

Він не встиг договорити, як в палату увірвалася зла Магістр Целмаліт. Вона побачила на підлозі тліючу пентаграму з тілом Некроманта і вже хотіла кричати на них, але Хранитель її випередив.

— Все, все, Целмаліт. Ми закінчили. Можеш надсилати своїх, щоб прибрали.

— Я так цього не залишу. Я завтра все розповім директору Хегану! — І подивившись на Ніка та Атавхаї, розсердилася ще більше. — І навіщо я вмирала, рятуючи вас двох? На вас уже й лиця немає. Негайно випили ліки і спати! Мені ще завтра цілий день над вами працювати.

Щоб не злити ще більше Магістра, Нік та Атавхаї випили всі ліки і настоянки, які вона принесла.

Думки почали плутатися. Подіяло лікувальне зілля, яке йому дали. Нік насилу озирнувся на всі боки. Палату госпіталю магічною Школи заливала нічна темрява, що розривалася невеликими колами світла від палаючих масляних ламп. Біль у плечі потрохи стихала. Поруч з ним на зсунутих ліжках лежав поранений демон. Він руками підтримував живіт. На білих бинтах з’явилися червоні плями крові, але не дивлячись на біль, він про щось голосно сперечався з Хранителем. Нік чув слова, але зрозуміти їх вже не міг. На підлозі, в центрі пентаграми, лежав мертвий маг з розпоротим горлом. Як же багато всього сталося. Адже ще півроку тому про таке Нік міг, хіба що, прочитати в забавних фантастичних книжках. Очі злипалися. Зілля вступало в свої права. Втомлений від останніх подій мозок видавав за сон картинки з такого спокійного недалекого минулого.

Content

Бакума Микола Олександрович Золотий маг. Книга 1. Зерно

Бакума Микола Золотий маг Книга 1 Зерно

Глава 1

Глава 2

Глава З

Глава 4

Глава 5