Олесь Бердник

МIЖЗОРЯНА НЯНЬКА

I

Зорелiт «Серце» летiв до зiрки Епсiлон Ерiдана. Екiпаж одержав надзвичайно важливе завдання. Два роки тому мiжпланетна обсерваторiя виявила у радiоспектрi цiєї системи пульсуючi сигнали. Видатнi вченi вважали, що цi сигнали штучного походження. Вони, безумовно, йшли з якоїсь планети супутника Епсiлона. Пiсля багатомiсячних дискусiй Космiчна Рада Землi вiдрядила зорелiт вищого класу «Серце» для перевiрки цього припущення. Експедицiю очолив досвiдчений космопiлот Сергiй Полум'яний. З ним полетiло ще одинадцять вчених та iнженерiв, у тому числi й дружина командира — Марiя.

Два мiсяцi могутнi двигуни розганяли корабель до субпроменевої швидкостi[1]. Спецiальнi каюти захищали космонавтiв вiд шкiдливого впливу перевантаження. На третiй мiсяць двигуни вимкнулись i зорелiт помчав по iнерцiї. Тодi автоматично вступила до ладу система штучного тяжiння, i на кораблi почалося нормальне життя.

Одного дня (хоча днi на кораблi рахували умовно) члени екiпажу зiбралися в кают-компанiї, щоб вiдсвяткувати радiсну подiю. Дружина командира Марiя народила двох близнят, двох красенiв синiв. Розчулений, щасливий батько приймав поздоровлення. Космонавти забажали побачити нових членiв екiпажу, але Полум'яний запротестував — новонародженi ще знаходилися у спецiальному iзоляторi. Вони мусили пройти медично-бiологiчну пiдготовку перед тим, як жити у спiльних примiщеннях.

I ось трапилося лихо — Всесвiт послав пiдступний удар Вiн був нечутним, невидимим. Космонавти разом вiдчули одне: могутня, невблаганна ворожа хвиля владно пронизує їх тiло, паралiзує мозок, нищить клiтини. Бiолог Софiя, вже на гранi непритомностi, поглянула на контрольнi автомати i схопила командира за руку. Полум'яний, заплющивши очi, блiдий, мов мрець, лежав, знесилено вiдкинувшись у крiслi. Софiя з останнiх сил струснула його, закричала:

— Капiтане! Ми потрапили в потiк радiацiї… Вiн перевищує норму… в мiльйони разiв…

— Значить… кiнець, — прошепотiв Сергiй.

Згасаючим поглядом вiн подивився навколо. Товаришi лежали в крiслах, на пiдлозi кают-компанiї. Вони помирали, i не було такої сили у свiтi, яка могла б урятувати їх. Софiя знеможено заплющила очi:

— Прощайте, капiтане… Не забудьте дiтей…

Полум'яний безтямно розплющив очi. Що вона сказала? Про дiтей? Про його синiв? Вони теж загинуть? Нi, нi. Iзолятор оточений потужним магнiтним полем, радiацiя туди не проникла. Яке щастя! Марiя з ними. Вона теж умiє вести зорелiт… Вона доведе його до Землi… i збереже синiв…

Сергiй напружив останнi сили, звiвся i, переступаючи через тiла товаришiв, добрався до пульта зв'язку. Слабiючою рукою ввiмкнув сигнал тривоги. I в ту ж мить почув болiсний вигук за спиною:

— Сергiйку! Що трапилося?

Полум'яний рiзко повернувся, тримаючись руками за пульт.

У дверях кают-компанiї стояла Марiя. її обличчя було блiдим i нажаханим. Вона дивилася на тiла товаришiв i нiчого не могла зрозумiти.

— Тiкай… — прохрипiв Полум'яний. — Тiкай в iзолятор…

Марiя, не розумiючи попередження, кинулася до чоловiка, схопила його за плечi. її синi очi були сповненi вiдчаю i болю.

— Сергiйку… Що з вами? Сергiйку! Чому ти мовчиш?

Полум'яний поволi сповзав на пiдлогу. Тiло його важнiло, синява повзла по обличчю. Марiя вiдчула, як хвиля млостi i безсилля передається їй вiд чоловiка. А командир шепотiв, ледве ворушачи пересохлими вустами:

— Радiацiя… Страшний потiк… Тiкай в iзолятор… Там безпечно… Сини… Сини… Земля…

Сергiй замовк. Останнє болiсне зiтхання вирвалося з його грудей. I все. Бiльше не чути нiчого. Марiя закам'янiла над тiлом чоловiка, не в силi думати, розумiти, дiяти.

Та ось до її свiдомостi дiйшли слова Сергiя. Сини… Їх треба врятувати. Вони — єдина надiя. Марiя повiльно встала. Голова паморочилася, навколишнi предмети нiби розпливалися в iмлi. Зiрки в iлюмiнаторах кают-компанiї злилися в огнянi нитки, якi звивалися спiраллю i утворювали химерний блискучий клубок.

Марiя добралася до дверей, тримаючись за виступи стiн. Вийшла в коридор. Слабiючий мозок вперто нагадував: сини… сини… треба рятувати синiв… тiльки б устигнути…

Вона зупинилася бiля аптечки, прийняла активiзуючий препарат. Свiдомiсть трохи прояснилася. Марiя зайшла в центральну каюту, байдуже подивилася на пульт управлiння. Зорелiт iз субпроменевою швидкiстю мчить до далекої зiрочки. Хто тепер поведе його? Хто виконає завдання Землi?

Якби хоч трохи сили… Щоб повернути корабель назад… провести розрахунки, щоб зорелiт не загубився в космосi… а вернувся на Землю…

Марiя попрямувала до виходу, який вiв до iзолятора. Бiля самих дверей її зупинив дзвiнкий, спокiйний голос:

— Марiє. Вам не можна входити в iзолятор.

Жiнка повiльно обернулася. Довго не могла збагнути — хто ж це говорить? Ага. Це голос УРа — Унiверсального Робота. Ось вiн стоїть бiля пульта пiлота — голубий ящик iз двома руками-манiпуляторами. УР, або, як його нiжно звали космонавти, Урчкк, був чудовим розумним автоматом. Вiн зберiгав у своїй електроннiй пам'ятi всю iнформацiю, зв'язану з польотом корабля, а також виконував необхiднi розрахунки в будь-якiй галузi фiзико-математичних наук. I ось тепер Урчик звертався до Марiї з попередженням. Його очi-приймачi зовнiшньої радiацiї — блискали червоними вогниками, з динамiка — маленького чорного отвору на грудях — знову почулися слова:

— Ви зараженi радiацiєю, Марiє. Ваше тiло швидко руйнується.

— I я вмру? — вражено прошепотiла жiнка. — Я не зможу врятуватись, Урчик?

— Нi, — вiдповiв автомат. — Ви помрете через кiлька хвилин. Але що трапилося? Хто вас опромiнив?

— Загинули всi члени експедицiї, Урчик… Корабель потрапив у надпотужний потiк радiацiї…

— Треба повiдомити Космiчну Раду Землi, — дiловито заявив УР. — Хай зважать на цю iнформацiю при наступних експедицiях.

Марiя знесилено опустилася в крiсло, безнадiйно сказала:

— Хто повiдомить? Хто поверне зорелiт на Землю?

— Я, — лаконiчно сказав автомат.

Марiя здивовано поглянула на нього. I зненацька радiсна iскра надiї пронизала її свiдомiсть. Так! Це справдi можливо! Урчик може довести корабель до Землi. I бiльше того… Можна спробувати… хоч це й божевiлля… спробувати, щоб вiн доглядав синiв, коли вона помре… Вiн розумний, Урчик. Вiн зможе. Треба лише годувати їх УП…[2] i доглядати їх… їм буде тяжко, на самотi, без людей… але вони виживуть i повернуться на любу Землю… на рiдну планету…

— Урчик, — несмiливо сказала вона, з надiєю заглядаючи в його червонi очi. — Це чудово, що ти зумiєш повернути корабель… Але в мене є ще одне… прохання…

— Говорiть, Марiє…

— Я народила двох синiв, Урчик…

— Що таке «сини»?

— Двох маленьких людей. Таких, як i всi iншi космонавти, тiльки ще несвiдомих…

— Я зрозумiв, — заявив автомат. — Вони ще не здобули необхiдної iнформацiї для нормальної дiяльностi.

— Так, Урчик. Так, друже… I вони залишаться без догляду… Я скоро помру… Ти сам бачиш…

— Ви хочете, Марiє, щоб я доглядав їх?

— Так, Урчик… Прошу тебе…

— Мене не треба просити. Я роблю все, що можу. Але ж мене не вчили доглядати за маленькими людьми.

Марiя закрила долонями палаюче передсмертним жаром обличчя, намагаючись зiбрати розбурханi думки. Що вiн каже? Його не вчили… Ну, звичайно, не вчили… Що ж тодi робити?.. В бiблiотецi є книги… по догляду за дiтьми… Урчик вмiє читати…

— Урчик…

— Я слухаю, Марiє…

— Ти зв'язаний з бiблiотекою. Ти вмiєш читати…

— Наукову iнформацiю. Але менi це не потрiбно. Все записане в моєму мозку.

— Я не про те. В бiблiотецi є iнформацiя про виховання дiтей… їх треба годувати… i тримати в чистотi…

— Я зрозумiв. Всяка система потребує енергiї. Я спробую зробити те, що ви просите, Марiє… Тiльки є одна перепона.

— Яка?.. Урчик… Говори скорiше… бо я… не можу бiльше…

— Я стою на мiсцi. Я не можу пересуватись.

— Цьому можна… зарадити, Урчик… Вiзьми одну з прибиральних машин. Вона пересувається… Демонтуй прибиральний механiзм… все iнше використай для себе… з'єднай iз своїм монтажем… у тобi є iнформацiя…

— Я зрозумiв, Марiє. Дякую.

— Зараз… Я допоможу тобi…

Марiя впала з крiсла, пiдповзла до однiєї з нiш. Вона ослiпла, морок оточив її суцiльним океаном. Звуки згасали, поєднувалися в хаотичну симфонiю i вiдкочувалися в бездонну прiрву небуття.

Вона навпомацки знайшла дверi нiшi, натиснула кнопку. Ледь помiтно перед нею замерехтiли блискучi деталi прибиральних машин-роботiв. Вона витягла одну з них i пiдсунула до УРа.

— Тепер все гаразд, — почувся голос автомата. — Я виконаю ваше прохання, Марiє. Монтаж забере не бiльше трьох годин. Дiти витерплять стiльки?

— Постарайся… скорiше, Урчик, — майже нечутно озвалася жiнка. — Там бiля них… в пляшках… УП.

— Я знаю, — заспокоїв УР. — Я бачив. Так робив капiтан.

— Вiрно, Урчик… Дякую тобi… Все iнше… прочитай… Поспiшай, друже…

Марiя звелася на ноги, намацала керiвний пульт, ввiмкнула зв'язок. Тихо скомандувала:

— Iзолятор. Палату дев'ять…

У каюту ввiрвався пронизливий крик дiтей. На екранi з'явилося зображення широкого лiжка. На ньому звивалися два маленькi тiльця новонароджених, сповитих у бiлi пелюшки. Вони галасували, вимагаючи їжi, жалiбно кривилися, не вiдчуваючи бiля себе теплого тiла матерi. Марiя судорожно пiднялася, впираючись руками в пульт, сльози вiдчаю зросили її обличчя.

— Зараз… я зараз, маленькi мої… я прийду… Вона ступила до дверей, забувши про все на свiтi. Крик дiтей, їхнiй жалiбний поклик владно ввiрвався в материнське серце, потягнув її до синiв.

— Марiє! Не можна, — попередив УР.

Вона не чула слiв автомата. Добралася до дверей, простягла руки i впала ниць на порозi. На неї покотилася звiдусiль зоряна безодня, заколисала i поглинула у своє безмежне лоно…

II

УР кiлька хвилин дивився червоними очима на тiло жiнки. Потiм пролунав його дзвiнкий голос:

— Марiє! Чому ви не рухаєтесь?

Жiнка не вiдповiдала. Вогники автомата тривожно замиготiли. Вiн сказав сам собi:

— Марiя перестала iснувати.

Подумавши, додав:

— Треба поспiшати.

Вiн притягнув до себе руками-манiпуляторами прибиральну машину i уважно оглянув її, аналiзуючи конструкцiю. Потiм впевнено розiбрав верхню частину, яка, власне, й займалася прибиранням, залишивши пiдставку з ногами-колiщатами. УР довго розглядав рухову частину механiзму, вивчав систему моторчикiв, реле i живлення. Подумавши, збагнув, як можна ввiмкнути пiдставку до своєї системи, щоб перетворювати iмпульси-бажання в рух. Для цього треба було попрацювати не менше двох годин.

УР згадав про маленьких людей. Вiн пiдняв руку-манiпулятор, ввiмкнув систему зв'язку i попросив керуючого робота дати iзолятор, палату номер дев'ять.

Дiти знемагали вiд крику. УР швидко виключив зв'язок, промовив:

- Їхня система потребує енергiї. Маленькi люди вимагають живлення. УР зробить все, що необхiдно, i прийде до них.

Вiн пiдсунувся до iнструментальної шафи, вiдчинив її, знайшов там витки проводiв, iнструменти, якими користувався капiтан. УР подумав, розшукав у своїй пам'ятi iнформацiю про прийом роботи, яку треба виконати. Згадавши все, вiн хутко почав перебудову пiдставки. Коли проводи з'єднали руховий вузол «кiнцiвок» з енергетичним центром автомата, вiн, пiднявшись на руках-манiпуляторах, «сiв» на пiдставку. Наклавши з бокiв кiлька пластинок, УР з'єднав себе з ногами-колiщатами.

— Здається, все, — сказав вiн, посилаючи в систему руху iмпульс-бажання.

Колiщата закрутились. УР швидко помчав до дверей, вдарився об порiг. Сказав:

— Не треба поспiшати. УР ще не звик. Необхiдне тренування, накопичення досвiду.

Подумавши, УР промовив:

— А тепер — в iзолятор.

Вiн пiдкотився до дверей, де лежала Марiя. Спрямувавши на неї приймачi радiацiї, УР вiдзначив високу активнiсть випромiнювання тiла. Вiн обережно охопив Марiю руками, вiдтягнув її вбiк. Подивився на неї, подумав про те, що треба дослiдити її тiло, а також тiла iнших космонавтiв. Але це потiм, пiсля вiдвiдин iзолятора.

УР минув довгий коридор, обмацуючи шлях поперед себе невидимими променями локацiї. Нарештi вiн пiдкотився до круглого люка iзолятора i пiдняв руку, щоб натиснути кнопку. Потiм згадав, що заражений радiацiєю. Вiн вернувся назад, зайшов у лабораторний вiдсiк i ввiмкнув аналiзаторну установку. Його поверхня справдi була радiоактивною. УР увiмкнув дезинфенцiйний пристрiй, прийняв потужний газовий душ. Пiсля цього вiн, вже не вагаючись, увiйшов до iзолятора.

Ось i палата № 9. УР вiдчинив дверi. Пронизливi крики маленьких космонавтiв оглушили його. УР миттю зменшив потужнiсть сприймання звуку, сказав:

— Маленькi люди ще не вмiють контролювати витрату своєї енергiї. Я згодом навчу їх.

Вiн пiдкотився до широкого лiжка, заглянув у нього. Обличчя дiтей маленькi, зморщенi — були багровими вiд натуги. УР поглянув навколо. Рядом iз лiжком стояв стiлець, а на ньому — два флакони з червоними м'якими наконечниками. УР взяв один флакон, прочитав: УП.

— Марiя сказала, що їм треба давати УП, — згадав автомат.

Вiн сунув м'який наконечник у рот однiй дитинi, потiм другiй. Немовлята миттю замовкли, смокчучи приємний напiй. Тiльки iнколи, в паузах мiж смоктанням, вони ще жалiбно схлипували, нiби жалiючись на те, що їх так довго змусили кричати.

УР дивився на них, спокiйно мигаючи червоними очима. Вiн чекав, поки маленькi люди вип'ють усю поживну рiдину. Незабаром флакони спорожнiли. Але немовлята продовжували смоктати м'якi наконечники.

— Рухи по iнерцiї, - вирiшив автомат. — Але Марiя сказала, що робота буде подвiйна. Забезпечувати їх енергiєю i прибирати.

УР оглянув постiль. Вона була чиста. Але ж Марiя даремно б не говорила, подумав УР. Вiн швиденько розв'язав пелюшку i вiдзначив, що маленька людина справдi не зовсiм чиста. Немовля закричало, вiдчувши дотик металевих рук. УР знайшов поряд iз лiжком чистi пелюшки, закрутив у них дитину. Те ж саме вiн зробив i з другим маленьким космонавтом.

Пiсля цього дiти швидко заснули. УР поглянув на них, сказав:

- Їхня система забезпечена енергiєю. Тепер настав час засвоєння. УР повинен оглянути капiтана i космонавтiв.

Прямуючи до керiвної каюти, вiн зупинився над тiлом Марiї, згадав, що знав, про людину i її будову. Вiн знав дуже мало — тiльки те, що стосувалося його взаємин iз космонавтами. Тодi УР ввiмкнувся в систему бiблiотеки зорельота, знайшов роздiл: «ЛЮДИНА». За кiлька хвилин вiн оббiг електронним променем колосальну iнформацiю. УР звернув увагу на серiю повiдомлень про вiдновлення функцiй життя в тiлах людей, вражених радiацiєю. Для цього треба помiстити їх, обеззаразивши перед тим, у оточенi магнiтним полем камери з низькою температурою. УР згадав, що такi камери на кораблi є. Вiн вирiшив повторити досвiд тих людей, що вже робили так.

Автомат попрямував до кают-компанiї, оглянув кожного космонавта. Довго стояв над тiлом капiтана. Йому здавалося дивним, що капiтан мовчить i не рухається. Вiн був завжди таким рухливим. Вiн багато говорив з УРом. УР з готовнiстю допомагав капiтановi в його розрахунках, миттю знаходячи у своїх електронних надрах все, що було необхiдно. А тепер — капiтан непорушний. Його система зiпсована. Отже, до роботи.

Робот iз допомогою прибиральних машин нейтралiзував залишки радiацiї на предметах i стiнах корабля, а потiм пiдняв тiло капiтана i покотився до iзоляцiйних камер…

III

Тiла всiх космонавтiв були обеззараженi i розмiщенi в камери з низькою температурою. Пiсля цього УР знову вiдвiдав немовлят. Вiн знайшов праворуч вiд лiжка великий балон iз рiдиною УП. УР нацiдив їжi у флакони, знову натягнув на них м'якi наконечники i дав дiтям. Наситившись, немовлята заснули.

УР повернувся до керiвної каюти, довго стояв бiля пульта управлiння i згадував усе, що стосувалося зорельота «Серце» i його завдання.

— Марiя казала, що треба повернутися на Землю, — промовив УР. — А. моя iнформацiя говорить про те, що зорелiт повернеться до Землi тiльки тодi, коли виконає завдання: дослiдження планетної системи зiрки Епсiлон Ерiдана. Це завдання Космiчної Ради Землi. Його треба виконати. А потiм я поверну корабель назад. Отже, буде виконано два завдання — Космiчної Ради i Марiї.

Розв'язавши, таким чином, складне завдання, УР перевiрив усi контрольнi автомати керування, їхнi данi. Корабель летiв правильним курсом.

УР знову задумався про мету експедицiї. Вiн перебрав iнформацiю свого мозку, але в нiй не виявилося завдання дослiджувати планету. Очевидно, цим повиннi були займатися самi космонавти. Але вони не дiють, вони непорушнi. Тодi хто ж виконає завдання?

УР довго не мiг вирiшити проблеми. Нарештi, ланцюжок спiвставлень привiв його до думки, що немовлята, яких вiн годує, в майбутньому стануть дорослими космонавтами.

— Маленькi люди наберуться досвiду, — сказав УР. — Вони познайомляться з iнформацiєю i виконають завдання.

Пiсля цього УР заспокоївся. Вiн знав, що зробив усе, що мiг.

IV

Минали днi. Мiсяцi. Роки.

УР повнiстю оволодiв обов'язками няньки. Вiн годував дiтей, купав їх i навiть прав пелюшки. Всю цю премудрiсть вiн вичитав у бiблiотецi. Дiти росли. Скоро вони вже виросли з пелюшок i почали бiгати по палатi. Вони звикли до УРа i навiть гралися з ним. Але автомат не брав участi у їхнiх iграх, вiн лише з подивом вiдзначав, як багато енергiї витрачається маленькими людьми для неосмислених рухiв.

УР помiтив, що вони рiзнi, хоч i дуже схожi. Вiн вiдрiзняв їх по запаху, по незначнiй вiдмiнностi у зафарбленнi шкiри, очей, волосся. Того, що був трохи темнiший, УР назвав Iкс. Того, що свiтлiший, — Iгрек. Вони запам'ятали свої iмена i радiсно вiдгукувалися на них.

На другому роцi польоту УР збагнув, що маленьких людей треба вчити, що треба вкласти в їхнi системи iнформацiю. Але як? Адже в них iнша будова, нiж в УРа, i їм потрiбна своя, людська, iнформацiя.

УР згадав, що на кораблi є фiльмотека. Там, на плiвках, записанi рухливi зображення подiй iз життя людей. Автомат переглянув i вiдiбрав деякi з них. На них були записанi уроки навчання для дошкiльнят.

УР змонтував у палатi кiнопроектор, запустив перший фiльм. Iкс та Iгрек, побачивши на екранi постать жiнки, яка дивилася на них i щось говорила, радiсно кинулися до неї. Але вони зiткнулися з холодною поверхнею екрана. Дiти здивовано вiдступили, знову пiдiйшли ближче. Жiнка, як i ранiше, не виходила до них, вона перебувала у бiлiй рамцi.

Дiти довго плакали вiд образи, а УР стояв над ними, не розумiючи, чого їм треба. Вiн знову ввiмкнув кiнофiльм, але маленькi космонавти не хотiли дивитися на нього.

Та минули днi, i дiтям забажалося знову поглянути на постать, яка була такою хвилюючою i рiдною. Вони показали УРу на кiнопроектор. Автомат охоче ввiмкнув апарат. На цей раз дiти сидiли спокiйно i дивилися на жiнку. Вони уважно прислухалися до її слiв, намагаючись зрозумiти, чого вона хоче…

Минав час. Дiти вже повторяли багато слiв, якi промовляла жiнка. Вона називала ймення предметiв, iстот, вона показувала маленьким учням чудовi краєвиди Землi — лiси, океани, чарiвнi рiки i золотi моря хлiбiв, потужнi заводи i лабораторiї, сквери з веселою дiтворою i свiтлi класи у школах.

Дiти почали розмовляти. УР, нарештi, впустив їх в iншi примiщення, але не дозволив нiчого чiпати на пультах управлiння. Близнята з подивом дивилися на зоряне небо за iлюмiнаторами, запитували:

— Урчик, а чого тьотя нам показує i воду, i лiс, а тут тiльки зiрочки сяють?

— Вода i лiс на Землi, — пояснював УР. — Земля — це наша планета.

— А де вона, Урчик?

— Далеко, серед зiрок.

— А ми побачимо її?

— Побачите. Але не скоро. Спершу треба побувати на iншiй планетi.

— На iншiй Землi?

— Так.

— А для чого?

- Є таке завдання. Ви потiм узнаєте.

— Урчик! А живої тьотi тут немає? Чого вона лише на екранi? Чому вона не показується нам?

УР подумав над цим запитанням, завагався. Якесь сплетiння асоцiацiй не дозволяло йому сказати, що на кораблi були живi космонавти, що вони загинули. I тому автомат вiдповiв:

— Ви однi тут, Iкс i Iгрек. Вам Земля дала завдання. Незабаром я скажу вам про нього. А тьотю слухайтеся. Вона вчить вас, щоб ви зрозумiли завдання.

V

Пiшов п'ятий рiк. Зорелiт «Серце» наближався до системи зiрки Епсiлон Ерiдана — мети подорожi. Урчик перевiрив данi всiх вузлiв корабля i ввiмкнув автомати гальмування. Телескопiчнi установки зорельота свiдчили, що бiля зiрки є планета. Пiсля розрахункiв УР спрямував корабель до неї. При пiдходi до планети вiн дозволив Iксу та Iгреку сидiти у крiслах пiлота i штурмана. Вони дивилися на екрани перископiв, захоплено вигукували:

— Дивись, дивись — яка здорова куля!

— Вона роздувається!

— То не куля, — пояснював УР, — то планета, до якої ми летимо.

— Iнша Земля? — запитували дiти.

— Iнша.

— Вона така сама, як i наша?

— Побачимо. Ми для цього й прибули сюди.

Зорелiт пробив хмари i помчав над планетою. Внизу виднiлися темнi простори океану, синюватi звиви рiк, масиви лiсiв i хребти високих гiр. УР увiмкнув приймачi енергiї всiх частот, видiлив хвилю, на якiй було зловлено на Землi сигнали. Прилади вiдзначили, що ритмiчнi сигнали набули величезної сили. Вони стали особливо потужними тодi, коли зорелiт пролiтав над широким плоскогiр'ям. Зробивши ще один виток навколо планети, УР дав команду вести корабель на посадку. Керiвнi автомати слухняно виконали наказ.

Дiти здивовано i злякано дивилися в перископ, тривожно запитували УРа:

— Ми падаємо?

— Нi, сiдаємо на планету.

— Ми не розiб'ємось?

— Нi. Сидiть спокiйно.

— А що це таке — широке i синє?

— То океан.

— А на Землi вiн iнакший!

— Бо ви бачили його iз берега.

— А це що — зелене?

— Лiси.

— А в них є звiрi, як на Землi?

— Напевне, є.

— Ой, як здорово! — вигукував Iгрек.

— От би походить у них! — вторив йому Iкс.

— Ще походите, — запевняв УР. — Не заважайте.

Зорелiт, здригаючись вiд потужних потокiв повiтря, повiльно опускався серед плоскогiр'я, недалеко вiд дивовижної, високої конiчної споруди…

VI

Дiти захоплено визирали в iлюмiнатори, оглядали мiсцевiсть. Вони бачили заростi густих дерев, бiлоснiжнi вершини гiр, золотий диск тутешнього сонця. Все це було дуже схоже на те, що вони спостерiгали у фiльмах про Землю.

— Урчик, — просили вони свою няньку. — Ми погуляємо в лiсi. Ми ж бачили — дiти на Землi гуляють у лiсах.

— Пiдождiть, — попередив УР. — Тут може бути небезпечно. Я мушу все перевiрити сам.

Вiн спустився вниз, закривши перед тим дiтей в iзоляторi. Перейшовши у вихiдний шлюз, продезинфiкував його i вийшов назовнi. Пересуватись було важко. Пiд ногами-колiщатами вiдчувалася не гладенька пiдлога примiщень зорельота, а нерiвний скелястий грунт. Але УР не звернув на те уваги. Йому треба було будь-що оглянути дивну будiвлю, звiдки чулися сигнали.

Конiчна будiвля стояла за пiвкiлометра вiд зорельота. УР наблизився до неї, оглянув її поверхню у спектрах рiзних променiв.

— Безумовно, штучного походження, — заявив вiн сам собi. — Це i є те, що бажала знайти експедицiя.

Урчик побачив угорi велетенськi рефлектори. Їх було три. Вони поволi оберталися, спрямовуючи свої чашi в небо.

— Антени спрямованої дiї, - вiдзначив УР. — Можна повертатися до корабля. Розумнi iстоти в системi зiрки Епсiлон Ерiдана є.

Автомат рiшуче попрямував назад. По дорозi вiн заглянув у невеликий лiсок, дослiдив кiлька дерев. Зненацька з-за скелi на нього кинулася якась iстота. Вона була разiв у п'ять бiльшою за УРа. Автомат пiд її вагою впав додолу, промовивши при цьому:

— Це жива iстота. Вона хижа.

УР вiдчув, як могутнi кiнцiвки iстоти обплутують його, як до металу коробки присмоктуються якiсь неприємнi щупальця. Вiн дав наказ своєму захисному центру — включити струм високої напруги на зовнiшнiй покрив. Iстота з ревом вiдскочила, закрутилася на мiсцi, розкидаючи кругом себе камiння, i сконала. УР пiдiйшов до трупа, оглянув його, сказав:

- Її система зiпсувалася. Вона сама винна. УР не хотiв поганого.

Входячи до шлюзу корабля, УР рiшуче заявив сам собi:

— Дiтей поки що випускати не можна. Це небезпечно для них. Тiла малих космонавтiв не захищенi. Хай трохи пiдростуть.

VII

Минуло ще десять рокiв. УР терпляче ждав i виховував дiтей. Вони стали вже високими, сильними, майже такими, як i дорослi космонавти, що колись повели зорелiт iз Землi. УР iз подивом вiдзначив, що Iкс похожий на капiтана, а Iгрек — на Марiю. Вiн сказав:

— Очевидно, тут дiяв принцип стандарту. Iкс похожий на капiтана, а Iгрек — на Марiю.

Юнi космонавти вже самi орiєнтувалися у складних системах корабля, вивчали науку Землi. Вони жадiбно поглинали могутнiй потiк неосяжного знання, засвоювали його. Вони з тривогою i хвилюванням спостерiгали за життям Землi, яке виникало перед ними в численних фiльмах, узятих космонавтами з рiдної планети. Iкс та Iгрек нарештi зрозумiли, що не вони i не УР одержали завдання летiти в iншу зоряну систему, що на кораблi мусять бути iншi iстоти — люди. I тодi юнаки рiшуче приступили до УРа, який уникав розмови на цю тему.

— УР, ми вже не маленькi, — сказав Iкс. — Ми вирахували. Зорелiт вилетiв iз Землi ранiше, нiж ми народилися. Значить, ми виникли на зорельотi. Де нашi батьки?

УР довго не вiдповiдав. Нарештi вiн сказав:

— Так. Ви вже дорослi люди. Я скажу. Ви виникли на зорельотi. Корабель вели вашi батьки та iншi люди. Зорелiт потрапив у потужний потiк радiацiї. Всi вони загинули. Залишилися тiльки ви в iзоляторi. Все iнше ви знаєте. Я вирiшив вести корабель далi i виконувати завдання Землi.

— I виховав нас? — прошепотiв Iгрек. — Який же ти молодець, УР.

— Чому молодець? — здивувався УР. — Я лише виконав завдання Марiї.

— Хто така Марiя?

— Ваша мати. Це її воля виховала вас. її воля, втiлена у мене. I розум людей, якi створили мене.

— Ти просто дуже скромний, УР, — озвався Iкс. — Ти мiг би бути хорошою людиною.

УР промовчав. Вiн не знав, що значить бути людиною. Вiн подумав, заявив:

— Коли вернемося на Землю, я ще дещо вiдкрию вам. А поки що — закiнчимо цю розмову. Пора виконувати завдання Землi.

VIII

Одягнувшись у скафандри i захопивши ядернi випромiнювачi, юнаки попрямували до конiчної будiвлi. Кiлька мiсяцiв, день за днем, вони дослiджували її, намагаючись проникнути за товстi металiчнi стiни. Нарештi це їм удалося. У глибинi споруди, серед сферичної зали, вони знайшли багато рiзних автоматiв, приладiв, зразкiв виробiв i коробок iз плiвками та барабанами. Пiсля консультацiї з УРом юнаки вирiшили, що цей склад залишили на планетi розумнi iстоти з iншої зоряної системи, бо в системi зiрки Епсiлон Ерiдана розумного життя не виявилося. Напевне, колись тут була експедицiя з iншого свiту i вона залишила будiвлю та склад для тих, хто коли-небудь прибуде сюди, або для майбутнiх розумних iстот цiєї системи. Юнаки захопили всi експонати складу, повантажили їх у зорелiт. Крiм того, вони зiбрали велику колекцiю мiнералiв, рослин та деяких тварин. Завдання Землi було виконано. Тепер можна було вирушати назад. Так заявив УР.

Юнаки зайняли мiсця штурмана та пiлота i схвильовано переглянулись. Очi космонавтiв були наповненi сльозами. Iкс прошепотiв:

— Невже ми побачимо Землю… рiдну планету?

— Що значить невже? — озвався дзвiнким голосом УР. — У нас є корабель. Є паливо. Є розрахунки маршруту. Згiдно теорiї ймовiрностi…

Юнаки щасливо засмiялися, вдячно поглянули на УРа i, не дослухавши його до кiнця, ввiмкнули систему старту корабля…

IX

Всесвiтнiй зв'язок передавав по всiй Землi:

— Люди Землi! Велике щастя! Зорелiт «Серце», який ми вважали загиблим, повертається iз запiзненням на десять рокiв. Вiн опускається на космодром у Памiрi, звiдки й стартував двадцять чотири роки тому. Отже, космонавти живi. Готуйтеся зустрiчати героїчних синiв i дочок планети, люди Землi!..

Голова Космiчної Ради i десятки вчених вилетiли швидкiсними повiтряними лiмузинами до Памiру. Коли вони прибули на космодром, зорелiт «Серце» потемнiлий, iз вм'ятинами на корпусi — вже приземлився посерединi гiгантського майдану.

Схвильованi вченi ждали. В основi корабля вiдчинився люк. Звiдти вийшло двоє людей. Потiм з'явилася якась невисока, чотирикутна постать. Вченi здивовано перезирнулися.

— Що таке? — запитав Голова Ради. — Їх лише два. I ще якась дивна iстота. Може, це — представник iншої планети?

— То не iстота! — раптом скрикнув один з iнженерiв космодрому. — То Унiверсальний Робот — УР. Тiльки ранiше вiн був непорушний, а тепер пересувається сам.

Враженi вченi кинулися назустрiч космонавтам. Наблизившись до них, вони зупинилися, зовсiм спантеличенi. Перед ними стояли, нiяково i привiтно посмiхаючись, два незнайомi юнаки.

— Хто ви? Де командир корабля Полум'яний? — запитав Голова.

— Екiпаж помер, — озвався УР. — Це — дiти капiтана i Марiї.

— Я Iкс, — промовив один юнак.

— Я Iгрек, — озвався другий. I скромно додав: — Завдання Космiчної Ради планети Земля виконано…

X

Iкс та Iгрек стрiмголов бiгли по коридору iнституту бiологiї. Вони забули про все. Краса Землi, велич океанiв, чудеса людського генiя, урочистi зустрiчi з людьми- все це блiдло перед наступною зустрiччю з батьками. Пiсля багатомiсячної боротьби з наслiдками радiацiї вченим з iнституту бiологiї удалося воскресити всiх космонавтiв. I тепер, сьогоднi, юнаки побачать Сергiя Полум'яного — свого батька, i Марiю — матiр, чиє серце незримо супроводжувало їх у титанiчному польотi серед зiрок.

УР хутко котився по коридору слiдом за юнаками, бурмотiв:

— Як завжди, вони не вмiють доцiльно витрачати свою енергiю.

Та Iкс i Iгрек не звертали уваги на його слова. Вони рвучко вiдчинили дверi в палату. Там, на лiжках, лежало двоє — жiнка i чоловiк. Бiля них стояв i хитро посмiхався молодий кароокий лiкар. Вiн поглянув на хворих, сказав:

— Ну, приймайте гостей, розбирайтеся самi…

I вийшов.

Марiя затремтiла, поблiдла, пiдвелася з лiжка. Вона з мукою i надiєю дивилася на незнайомi i рiднi до болю обличчя юнакiв i нiчого не могла збагнути.

— Що це? Хто ви?.. — прошепотiв Сергiй Полум'яний.

— Ми — вашi сини, — несмiливо промовив Iкс, а Iгрек прошепотiв:

— Мамочко… Татку…

Четверо кинулися один до одного, завмерли в обiймах. Смерть не могла роз'єднати їх. Через провалля космосу, через зорянi хащi, через мiльйони перепон, через темряву небуття гаряча любов сердець знову з'єднала їх у поривi великого щастя.

Марiя дивилася на сяючi очi синiв, цiлувала їх, плакала i без упину запитувала:

— Як же так? Чому ми живi? А хто вас урятував?

I сини вiдповiли їй:

— Ось поглянь. Вiн теж прийшов. Це — наша нянька. Якби не вiн — ми б не зустрiлися нiколи…

Марiя поглянула i щасливо засмiялася. Бiля дверей стояв УР. Вiн автоматично заявив:

— Капiтан рухається. Марiя також. Їхня система вiдновлена. Можна знову летiти в космос. УР готовий.

— Друже мiй, — нiжно сказала Марiя. — Значить, ти все зробив. Ти виконав моє прохання. Вiд усього серця дякую тобi, чудесний, любий Урчику…

УР задоволено мовчав, блимаючи червоними вогниками очей.

Примечания

1

Субпроменева швидкiсть майже рiвняється швидкостi променя — 300 000 км на секунду.

2

УП — унiверсальний продукт.

Content

Олесь Бердник
МIЖЗОРЯНА НЯНЬКА

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Примечания